sou · GZB385 · 2012-01-01 00:00:00 — Av de ovan redovisade avgörandena framgår att gärningar som anses utgöra led i en upprepad kränkning av målsägandens integritet och varit ägnade att allvarligt skada brottsoffrets självkänsla samt därmed rubriceras som fridskränkningsbrott leder till klart strängare påföljder. Också i många av de domar som utredningen har gått igenom kan det antas att straffvärdet skulle ha ansetts vara betydligt lägre om gärningarna inte hade rubricerats som fridskränkningsbrott. Det skulle i sin tur ha inneburit större möjligheter att använda icke frihetsberövande påföljder i stället för fängelse. Även om det, som angetts ovan, är svårt att i varje enskilt fall slå fast vad kvalificeringen av gärningar som fridskränkningsbrott har inneburit står det klar att införandet av fridskränkningsbrotten har medfört en generell höjning av straffvärdet för upprepad brottslighet mot närstående. Som utredningen har noterat bestäms också påföljden för fridskränkningsbrott till fängelse i en mycket stor andel fall (se avsnitt 3.1.6 och 4.6.2). Ett led i frågeställningen huruvida målsättningen med införandet av fridskränkningsbrotten uppnåtts kan sägas vara hur domstolarna tolkar och tillämpar de särskilda rekvisiten upprepad kränkning och ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Som närmare redogjorts för i avsnitt 4.8 har det vid utredningens genomgång av praxis inte framkommit något som tyder på att det förekommer tolknings- eller tillämpningsproblem avseende de särskilda rekvisiten. Att det förhåller sig på det sättet stöds också av den ovan redovisade slutsatsen att domstolarna endast i liten omfattning dömer för de enskilda gärningarna när antalet bevisade gärningar uppgår till fler än två. Bedömningen av om gärningarna i det enskilda fallet når upp till vad som krävs för att ett fridskränkningsbrott ska vara för handen är beroende av flera olika faktorer, såsom antalet gärningar, gärningarnas allvar, det tidsmässiga sambandet mellan gärningarna och målsägandens situation. Att gärningarna ibland inte når upp till vad som krävs beror på en sammanvägd bedömning av dessa omständigheter. Vid genomgången av praxis från hovrätterna har utredningen noterat att det i den övervägande delen av fallen ingår relativt allvarliga gärningar. Av tabell 7 i kapitel 4 framgår t.ex. att av domarna avseende grov kvinnofridskränkning bestod av bl.a. misshandelsbrott av normalgraden (se närmare avsnitt 4.2.2). Mot den bakgrunden skulle det kunna ifrågasättas om införandet av fridskränkningsbrotten verkligen tillgodosett syftet att beakta det särskilt straffvärda i att utsätta någon för upprepade men ofta var för sig relativt lindriga gärningar. I förarbetena anges såsom exempel på sådana gärningar lindrig misshandel, ofredande och hemfridsbrott (prop. 1997/98:55 s. 77). Enskilda gärningar kan i och för sig inom ramen för en och samma brottsrubricering vara av varierande svårhetsgrad. Sålunda kan t.ex. misshandelsbrott av normalgraden rymma gärningar av mer eller mindre allvarligt slag. Om med relativt lindriga gärningar avses sådana gärningar som ryms under straffstadganden med böter i straffskalan kan dock konstateras att fridskränkningsbrott sällan består av enbart upprepade relativt lindriga gärningar. Av sammanlagt 228 fall där ansvar för fridskränkningsbrott utdömts bestod fridskränkningsbrottet i elva fall enbart av brott med böter i straffskalan. Tre fall avsåg grov kvinnofridskränkning, ett fall grov fridskränkning mot vuxen och sju fall grov fridskränkning mot barn. I sammanhanget bör dock noteras att domstolarna – som på- pekats i avsnitt 4.2.2 och 4.2.3 – inte alltid rubricerar de enskilda gärningar som ingår i fridskränkningsbrottet. Utredningens slutsatser grundas därför i flera fall på en bedömning av hur de enskilda gärningarna bör rubriceras. Med det förbehållet och med beaktande av att domstolarna ibland bedömer enskilda misshandelsbrott som brott av normalgraden med hänsyn till att gärningarna varit upprepade och begångna mot en närstående i hemmet, framstår det ändå ur detta perspektiv som att förhållandevis få fridskränkningsbrott består av enbart relativt lindriga gärningar. Vilka slutsatser som kan dras av denna observation är dock osäkert. Till att börja med är det svårt att med någon säkerhet uttala sig om i vilken utsträckning det faktiskt förekommer att upprepat våld mot närstående inte innefattar andra gärningar än sådana där böter ingår i straffskalan. Vidare kan det tänkas att upprepade fall av enbart relativt lindriga gärningar mer sällan blir föremål för polisanmälan. Under alla förhållanden säger detta inte något om domstolarnas tillämpning av fridskränkningsbrotten eftersom åtalen i huvuddelen av fallen omfattar mer allvarliga gärningar. Den omständigheten att fridskränkningsbrotten endast i undantagsfall består av enbart gärningar som sedda var för sig är att bedöma som brott med böter i straffskalan kan därför inte leda till slutsatsen att målsättningen med införandet av fridskränkningsbrotten inte skulle ha uppnåtts. Av praxisgenomgången framgår att relativt lindriga gärningar förekommer inom ramen för fridskränkningsbrotten men då vanligen jämte mer kvalificerade gärningar. Sammantaget är utredningens slutsats att målsättningen med att införa straffbestämmelserna om fridskränkningsbrott – att inom ramen för det straffrättsliga förfarandet kunna beakta den utsatta personens hela situation när han eller hon utsatts för en serie i och för sig straffbelagda men ofta var för sig relativt lindriga gärningar – måste anses i huvudsak ha uppnåtts. Det finns dock, i syfte att ytterligare kunna tillgodose ändamålet med lagstiftningen, anledning att överväga om det finns andra brottstyper än de nu gällande som bör kunna ingå i fridskränkningsbrotten. Utredningens förslag: Brottskatalogen för fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § ska även omfatta överträdelse av kontaktförbud2 och skadegörelsebrott. Brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning består av brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. som tillsammans med de särskilda rekvisiten som ger brotten dess fridskränkande karaktär – att var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av brottsoffrets integritet och att gärningarna varit ägnade att allvarligt skada brottsoffrets självkänsla – kan föranleda ansvar enligt 4 kap. 4 a § . Som angetts ovan är syftet med straffstadgandena att kunna ta hänsyn till den utsatta personens hela situation (prop. 1997/98:55 s. 133). När det gäller att beakta det särskilt straffvärda i en långvarig och upprepad kränkning av en annan person är en särskild fråga vilka i och för sig straffbara gärningar som lämpligen bör ingå i straffbestämmelserna om fridskränkningsbrott. Utredningen föreslår att ytterligare brott – överträdelse av kontaktförbud och skadegörelsebrott – ska kunna ingå i fridskränkningsbrotten. Enligt vår mening innebär detta att syftet med lagstiftningen – att beakta den utsatta personens hela situation när han eller hon utsatts för en serie i och för sig straffbara men ofta var för sig relativt lindriga gärningar – ytterligare tillgodoses. Vid införandet av straffstadgandena i 4 kap. 4 a § anfördes att utgångspunkten måste vara att bestämmelsen ska avse alla straffvärda förfaranden inom det område som den avser att skydda. Beträffande de i och för sig straffbara gärningar som skulle ingå i fridskränkningsbrotten angavs att gärningar som typiskt sett kan utgöra kränkning av en närstående person borde omfattas. 2 Lagen om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud trädde i kraft (se prop. 2010/11:45 och riksdagsbeslut , rskr 2010/11:236). Lagändringarna innebär bl.a. att besöksförbud i stället benämns kontaktförbud. brott angavs särskilt vara misshandel, olika fridsbrott som olaga tvång, olaga hot, ofredande och hemfridsbrott samt sexuella övergrepp (prop. 1997/98:55 s. 79). Fridskränkningsbrotten begränsades således till att omfatta kränkningar som typiskt sett utgör ett direkt angrepp på den personliga integriteten. Mot denna bakgrund kom misshandel och andra brott mot liv och hälsa i 3 kap. , liksom olaga hot, olaga tvång och andra brott mot frihet och frid i 4 kap. samt sexualbrotten i 6 kap. att omfattas av den nya straffbestämmelsen. När det gäller andra brott övervägdes om också ärekränkningsbrotten i 5 kap. borde ingå. Eftersom allmänt åtal för ärekränkningsbrott i princip förutsätter att målsäganden anger brottet till åtal och att åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt, ansågs dock den praktiska nyttan av att ärekränkningsbrotten ingick i den nya brottsbestämmelsen starkt kunna ifrågasättas (prop. 1997/98:55 s. 79 f.). Inte heller överträdelse av besöksförbud (som brottet överträdelse av kontaktförbud tidigare benämndes) togs med i brottskatalogen för fridskränkningsbrotten. Anledningen till detta var att det brottet ansågs ha ett något annorlunda skyddsintresse än t.ex. olaga hot och främst ansågs utgöra en överträdelse av påbjuden ordning (prop. 1997/98:55 s. 80). Enligt direktiven ska utredningen överväga om bestämmelsen i 4 kap. 4 a § bör ändras. Av det ovan anförda har framgått att det redan vid straffbestämmelsens tillkomst diskuterades om andra brott än de i 3, 4 och 6 kap. borde omfattas av bestämmelsen. , i rapporten – En utvärdering av lagen och dess tillämpning, ifrågasatt om inte även överträdelse av besöksförbud bör omfattas av fridskränkningsbrotten (2003:2). I det följande redogör vi för utredningens överväganden i frågan om fridskränkningsbrotten bör omfatta ytterligare brott. Utgångspunkten bör alltjämt vara att straffbestämmelserna för fridskränkningsbrott bör omfatta sådana kränkningar som typiskt sett utgör direkta angrepp på den personliga integriteten. Dock bör brottstyper som i och för sig utgör angrepp på den personliga integriteten men som huvudsakligen syftar till att skydda ett annat intresse än den enskildes personliga integritet inte omfattas. En särskild straffbestämmelse, olaga förföljelse (4 kap. 4 b § ), som tar sikte på brott som innebär upprepade eller systematiska trakasserier mot en och samma person trädde i kraft den 1 oktober 2011.3 Genom det nya brottet kriminaliseras förföljelse av personer genom vissa särskilt angivna brottsliga gärningar (misshandel, försök till misshandel som inte är ringa, olaga tvång av normalgraden, olaga hot av normalgraden, hemfridsbrott, olaga intrång, ofredande, sexuellt ofredande, skadegörelse, försök till skadegörelse, sådan åverkan som utgör ringa skadegörelse och överträdelse av kontaktförbud). För ansvar för olaga förföljelse krävs vidare att var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den förföljda personens integritet. Även om så givetvis kan vara fallet förutsätts inte, såsom vid fridskränkningsbrotten, att gärningsmannen och målsäganden är närstående eller tidigare närstående. Inte heller uppställs något krav på att gärningarna ska ha varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Brottet olaga förföljelse har konstruerats med fridskränkningsbrotten som förebild. Det finns enligt utredningen ett intresse av att brottskatalogerna för dessa båda brott så långt möjligt överensstämmer. Vid överväganden av om brottskatalogen för fridskränkningsbrotten bör utökas har utredningen därför särskilt beaktat huruvida en viss brottstyp också ingår i det nya brottet olaga förföljelse. De brottstyper som utredningen har funnit anledning att överväga är överträdelse av kontaktförbud, skadegörelsebrotten, ärekränkningsbrotten och övergrepp i rättssak. Överträdelse av kontaktförbud4 kan förekomma vid sidan av brott enligt 4 kap. 4 a § . Situationen kan vara den att kontaktförbudet meddelats för fridskränkningsbrottet eller före. Kontaktförbudet kan också ha meddelats och överträtts efter tidsperioden för fridskränkningsbrottet, men innan åtal hunnit ske. Vid införandet av fridskränkningsbrotten ansågs övervägande skäl tala mot att överträdelse av besöksförbud (som brottet benämndes före lagändringen ) skulle kunna ingå i ett frids- 2010/11:45 och riksdagsbeslut , rskr. 2010/11:236. 4Som angetts ovan innebär de ändringar i lagen om ändring i lagen (1988:688) om besöksförbud som trädde i kraft bl.a. att besöksförbud i stället benämns kontaktförbud (se prop. 2010/11:45 och riksdagsbeslut , rskr 2010/11:236). I förarbetena anförs att överträdelse av besöksförbud har ett något annat skyddsintresse än t.ex. olaga hot. För överträdelse av besöksförbud krävs inte att det har uttalats några hot eller liknande eller ens att den person som skyddas av förbudet lagt märke till överträdelsen. Mot denna bakgrund ansågs brottet vara att betrakta som en överträdelse av påbjuden ordning och att det inte borde ingå som en del av ett fridskränkningsbrott (prop. 1997/98:55 s. 80). Att skyddsintresset för brottet överträdelse av besöksförbudet vid brottets tillkomst också omfattade den som besöksförbudet avsåg att skydda framgår emellertid av de åtalsregler som gällde vid brottets tillkomst. Överträdelse av besöksförbud fick inledningsvis endast åtalas om målsäganden angav brottet till åtal eller åtal var påkallat ur allmän synpunkt.5 Överträdelse av besöksförbud lades under allmänt åtal år 1990.6 I en görs bedömningen att även överträdelse av besöksförbud stämmer väl in på beskrivningen av de systematiska kränkningar som behandlas i förarbetena till bestämmelsen om grov kvinnofridskränkning. Det finns enligt rapporten anledning att åter se över frågan om överträdelse av besöksförbud ska kunna ingå som en brottslig gärning vid grov kvinnofridskränkning (2003:2 s. 9 f.). Lagen (1988:688) om kontaktförbud (tidigare lagen [1988:688] om besöksförbud) infördes för att åstadkomma ett bättre skydd åt personer som förföljs eller på annat sätt trakasseras. Syftet med kontaktförbud är framförallt att förebygga hotfulla och farliga situationer. Kontaktförbud är avsett att ha en större brottsförebyggande effekt än det mera abstrakta straffhotet, som kan komma att realiseras först i efterhand. Vid införandet av lagen antogs att bestämmelserna skulle komma att få störst betydelse för kvinnor som fruktar trakasserier eller hämndaktioner från män som de tidigare haft en parrelation till. betonas att motsvarande problem kan uppkomma även i andra situationer och att lagen kan erbjuda skydd även för andra utsatta personer (prop. 1987/88:137 s. 11 och 13). Kontaktförbud definieras som ett förbud för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person (1 § första stycket). Ett kontaktförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att 1987/88:137 s. 52. 61989/90:JuU5. En utvärdering av lagen och dess tillämpning. (2003:2). den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid riskbedömningen ska särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot någon persons liv, hälsa, frihet eller frid (1 § andra stycket). Kontaktförbud får avse också förbud att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt med annan, om det på grund av särskilda omständigheter finns en påtaglig risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid (kontaktförbud avseende gemensam bostad). Ett sådant kontaktförbud får endast meddelas om skälen för det väger väsentligt tyngre än det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den som förbudet avses gälla, och den som förbudet avses skydda förbinder sig att medverka till att den mot vilken förbudet avses gälla i rimlig utsträckning får tillgång till sina personliga tillhörigheter (1 a §). Om det kan antas att ett kontaktförbud enligt 1 § inte är tillräckligt, får förbudet utvidgas till att avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas (utvidgat kontaktförbud, 2 § första stycket). Den som har överträtt ett utvidgat kontaktförbud får meddelas förbud att uppehålla sig inom ett större område än som följer av första stycket (särskilt utvidgat kontaktförbud). Förbudet får omfatta ett eller flera områden i anslutning till sådana platser där den andra personen har sin bostad eller arbetsplats eller annars brukar vistas. Det får inte avse ett större område än vad som är nödvändigt (2 § andra stycket). Ett särskilt utvidgat kontaktförbud får meddelas endast om skälen för ett sådant beslut väger väsentligt tyngre än den inskränkning i rörelsefriheten som förbudet innebär för den som förbudet avses gälla (2 § fjärde stycket). Ett särskilt utvidgat kontaktförbud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om det inte finns särskilda skäl mot det (2 § tredje stycket). Den som bryter mot ett kontaktförbud döms för överträdelse av kontaktförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall ska inte dömas till ansvar (24 §). På yrkande av någon av makarna kan kontaktförbud också meddelas inom ramen för ett mål om äktenskapsskillnad (14 kap. 7 § andra stycket ). Ett sådant beslut kan också under vissa omständigheter meddelas även efter det att ett mål om äktenskapsskillnad avslutats (18 kap. 2 § ). vissa fall även förbjuda sambor att besöka varandra (28 § sambolagen [2003:376]). Vid överträdelser av kontaktförbud enligt eller sambolagen tillämpas straffbestämmelsen i lagen om kontaktförbud. För meddelande av kontaktförbud är det tillräckligt att det föreligger en risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Som framgår av det ovan anförda krävs visserligen inte för överträdelse av kontaktförbud att det har uttalats några hot eller liknande eller ens att den person som skyddas av förbudet lagt märke till överträdelsen (se prop. 1997/98:55 s. 80). Detta brott kan emellertid mycket väl utgöra ett direkt angrepp på den personliga integriteten. Det bör också tilläggas att överträdelse av kontaktförbud är ett brott som anses kunna utgöra ett så allvarligt angrepp mot en skadelidandes personliga integritet att kränkningsersättning kan utgå enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Sammantaget anser utredningen att brottet överträdelse av kontaktförbud stämmer mycket väl in på den i motiven uppställda förutsättningen för sådana gärningar som bör ingå i fridskränkningsbrotten, nämligen kränkningar som typiskt sett utgör direkta angrepp på den personliga integriteten. Som angetts ovan är också syftet med kontaktförbud att skydda en enskild person. Till det anförda kommer att överträdelse av kontaktförbud också omfattas av det nya brottet olaga förföljelse, 4 kap. 4 b § . Det är ändamålsenligt att bestämmelserna utformas på ett likartat sätt. Mot denna bakgrund anser utredningen att överträdelse av kontaktförbud bör omfattas av brottskatalogen för fridskränkningsbrotten. Den som förstör eller skadar egendom, fast eller lös, till men för annans rätt därtill, döms enligt 12 kap. 1 § för skadegörelse till böter eller fängelse i högst . Är brottet med hänsyn till skadans obetydlighet och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa, ska enligt 12 kap. 2 § första stycket dömas för åverkan till böter. Om brottet är att anse som grovt, döms enligt 12 kap. 3 § för grov skadegörelse till fängelse i högst . Skadegörelse och åverkan är inte brott som riktas mot annans liv, hälsa, frihet eller frid utan mot annans egendom. Skadegörelse, försök till skadegörelse och sådan åverkan som utgör ringa skadegörelse omfattas emellertid av bestämmelsen om olaga förföljelse. I förarbetena till straffbestämmelsen om olaga förföljelse anförs att skadegörelse är ett brott som förekommer vid förföljelse av annan, t.ex. genom att dörrar och fönster i den utsattes bostad eller hans eller hennes bil skadas eller förstörs. Vidare anförs att detta brott, liksom brott mot frid, kan vara integritetskränkande. Skadegörelsebrott kan dessutom innefatta även ett ofredande eller ett hemfridsbrott (prop. 2010/11:45 s. 69 f.). I Brottsförebyggande rådets rapport om stalkning presenteras bl.a. resultaten från en studie där drygt 4 000 slumpmässigt valda personer intervjuades om stalkning per telefon. Rapporten avser alltså inte anmälda brott utan uppgifter från de intervjuade personerna. Av de intervjuade var det som uppgav att de i livet hade blivit utsatta för upprepade trakasserier av en och samma person. Undersökningen visade vidare att två tredjedelar av offren på ett eller annat sätt varit bekant med gärningsmannen. Av dem var cirka en fjärdedel dåvarande eller tidigare partner. Skadegörelse anges i rapporten som ett vanligt förekommande brott i samband med systematisk förföljelse. Undersökningen visade också att de som varit gifta eller sammanbott med gärningsmannen i större utsträckning än andra utsatts för bl.a. skadegörelse (2006:3 s. 29–32). Närmare hälften () av de som varit gifta eller sammanbott med gärningsmannen uppgav att de bl.a. utsatts för skadegörelse. Av det ovan anförda framgår att den som utsatts för systematisk förföljelse av en närstående eller tidigare närstående inte sällan också utsatts för skadegörelse. Genomgången av praxis från hovrätterna ger i och för sig inte stöd för slutsatsen att skadegörelse är vanligt förekommande i samband med fridskränkningsbrott. Av 152 domar avseende grov kvinnofridskränkning förekom skadegörelse vid sidan av fridskränkningsbrottet endast i åtta fall. En av domarna rörde skadegörelse i mer än ett fall och i det fallet förekom flera fall av skadegörelse även i samband med våld och hot. I förhållande till antalet fällande domar var skadegörelse vanligare vid sidan av grov fridskränkning mot vuxen. Av 20 domar där ansvar för grov fridskränkning mot vuxen utdömts dömdes gärnings- 8 Stalkning i . Omfattning och åtgärder. mannen i fyra fall även för skadegörelse. Det förhållandet att påståenden om skadegörelse inte är särskilt vanligt förekommande i samband med åtal för fridskränkningsbrott innebär emellertid inte att det går att dra några säkra slutsatser om det brottets frekvens vid våld och hot i nära relationer. Orsaken till att det inte är så vanligt förekommande i samband med åtal för fridskränkningsbrott kan bero på att det inte anmäls eller att polis och åklagare på utredningsstadiet prioriterar och lägger större fokus på brottsmisstankar avseende dels gärningar som kan ingå i fridskränkningsbrott, dels andra grövre gärningar. Även om det således inte förekommer i särskilt många domar att gärningsmannen vid sidan av fridskränkningsbrottet även döms för skadegörelsebrott mot samma målsägande, visar genomgången av praxis från hovrätterna att skadegörelse är vanligt förekommande i förhållande till andra övriga brott. Bland andra brott mot samma målsägande var skadegörelse nämligen det näst vanligaste brottet efter övergrepp i rättssak (se avsnitt 4.2.4, tabell 8). Slutsatserna från den ovan nämnda , som inte baserats på anmälda brott utan brottsoffers självrapporterade utsatthet, talar också för att det finns ett betydande mörkertal när det gäller skadegörelse vid sidan av andra brott i nära relationer. Den faktiska förekomsten av skadegörelsebrott i samband med fridskränkningsbrott kan ha betydelse för om brotten bör tas med i brottskatalogen i 4 kap. 4 a § . Oavsett i vilken utsträckning dessa brott förekommer i samband med fridskränkningsbrott bör dock, som angetts ovan, det avgörande vara om ifrågavarande brott kan sägas innefatta sådana kränkningar som typiskt sett utgör direkta angrepp på den personliga integriteten. Skadegörelse kan bestå av vitt skilda typer av handlingar vilket medför att graden av angrepp på den personliga integriteten kan variera. Att t.ex. dörrar och fönster i den utsattes bostad eller hans eller hennes bil skadas eller förstörs utgör exempel på när kränkningen av personens integritet kan vara större än själva angreppet på egendomen.