sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? Att på internet publicera och därigenom sprida bilder med pornografisk innebörd på ett barn, innebär dock enligt Brotts- offermyndigheten en sådan allvarlig kränkning av barnets person- liga frid att ersättning för kränkning kan lämnas på den grunden. Ersättningen bestämdes till schablonmässiga . Brotts- offermyndigheten uttalade att högre belopp kan utgå om det finns avsevärt försvårande omständigheter, t.ex. att brottsoffret genom bilderna får sin identitet röjd eller att bilderna innehåller synner- ligen kränkande eller sadistiska inslag. Ett annat ärende (dnr 9533/2008) gällde brottsskadeersättning vid sexuellt ofredande på internet. En kvinna och hennes dåvarande pojkvän fotograferade och filmade när de hade sexuellt umgänge. Pojkvännen spred bilderna och filmsekvensen på internet. Han dömdes för sexuellt ofredande. konsta- terade att det i svensk rätt inte finns något generellt förbud mot att utan samtycke filma en enskild person eller att för andra visa en film där en enskild person förekommer, även om filmningen och visningen i det enskilda fallet är djupt integritetskränkande (jfr NJA 1992 s. 594 och NJA 2008 s. 946). Förfaranden av det slag som kvinnan utsatts för har ibland lett till åtal för sexuellt ofredande och ibland till åtal för förtal. Det finns inte någon möjlighet att utge brottsskadeersättning för kränkning vid brott som riktar sig mot någons ära. För den kränkning av närmast ärekränkande karaktär som kvinnan fått utstå kunde enligt brotts- skadeersättning inte beviljas enligt gällande regler för ersättning. I ett annat ärende (dnr 9829/2009) prövades frågan om brotts- skadeersättning för kränkning till en kvinna vars namn, adress och telefonnummer lagts ut på en s.k. porrsajt av en okänd person. Följden blev att den skadelidande fick ett trettiotal telefonsamtal, sms och mms från okända män som kom med grova sexuella förslag. Polisen lade ned förundersökningen eftersom spaningsuppslag saknades. Polisen hade visserligen rubricerat brottet som sexuellt ofredande, men fann att domstolarna regel- mässigt bedömer den här typen av brottslighet som förtal eller grovt förtal. Någon möjlighet att utge brottsskadeersättning för kränkning vid brott som riktar sig mot någons ära (t.ex. förtal) finns inte, varför ansökan avslogs. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? Bedömning: En rätt till brottsskadeersättning för kränkning genom vissa kvalificerade ärekränkningsbrott bör inte införas. Sådana brott omfattas av särskilda åtalsprövningsregler vilket medför att det i den absoluta majoriteten av fallen inte går att få någon bra utredning som kan läggas till grund för en bedömning i brottsskadeärendet. Dessutom är brottslighetens omfattning inte känd och de statsfinansiella konsekvenserna kan därför inte överblickas. 6.6.1Argument som talar för en utvidgad rätt till brottsskadeersättning för kränkning Det finns argument som talar för en utvidgning av rätten till brotts- skadeersättning för kränkning och andra argument som talar emot en sådan utvidgning. En utvidgning skulle innebära att det inte blir lika avgörande i ersättningshänseende om det brott som har begåtts är att bedöma som förtal, ofredande eller sexuellt ofredande. Som har framgått i avsnitt 6.5 har det hänt att har avslagit ansökningar om brottsskadeersättning för brott som polis och domstol i det enskilda fallet har bedömt som sexuellt ofredande, just eftersom domstolarna regelmässigt bedömer den typen av brottslighet som förtal eller grovt förtal. Ett annat argument för en utvidgning är att den enskilde kan uppleva ett förtalsbrott som grovt kränkande. Det är dock inte något bärande skäl i sig eftersom så kan vara fallet även i fråga om andra brott som inte är ersättningsberättigande, t.ex. bedrägeri- brott. Skillnaden ligger möjligen i förtalsbrottets natur, särskilt när det har begåtts med hjälp av internet. De kränkande uppgifterna kan nämligen med enkla medel komma till tredje mans kännedom i mycket stor omfattning. Som har framgått av avsnitt 6.4 har använd- ningen av internet ökat mycket kraftigt . Kommunika- tionssamhället såg annorlunda ut såväl när brottsskadelagen infördes som när rätten till kränkningsersättning infördes . Vid utredningens möte med brottsofferorganisationer m.fl. förespråkades en utvidgning av rätten till brottsskadeersättning. De som arbetar med unga brottsoffer framhöll de negativa konsekven- serna som drabbar ungdomar som förtalas t.ex. på internet. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? 6.6.2Argument som talar mot en utvidgad rätt till brottsskadeersättning för kränkning Direktivens utgångspunkt är emellertid att ärekränkningsbrotten inte heller fortsättningsvis ska ge brottsskadeersättning. Den utgångs- punkten är också väl förenlig med de särskilda åtalsbegränsningar som finns. Det är ur systematisk synvinkel naturligt att brott som inte ens ligger under allmänt åtal inte ger rätt till brottsskadeersätt- ning. Detta är dock inte något självständigt bärande argument. Det skulle i stället kunna visa att tiden är mogen för att se över de särskilda åtalsreglerna, något som dock ligger utanför denna utred- ning. I vart fall tills en sådan översyn av åtalsreglerna sker är ett argument av större bärkraft att en utvidgning skulle medföra utredningsproblem. Eftersom förundersökning inleds endast i ytterst få fall vid ärekränkningsbrott kan man anta att det underlag som kommer att ligga till grund för ansökningar om brotts- skadeersättning kommer att vara bristfälligt i de flesta fall. Det skulle vara svårt att konstatera både om ett brott har begåtts över huvud taget, och vilka konsekvenser det i så fall har fått. En inte oväsentlig omständighet är också att en utvidgning med stor sannolikhet skulle få betydande statsfinansiella konsekvenser. Antalet polisanmälningar för ärekränkningsbrott har ökat kraftigt (se avsnitt 6.2.3). Storleken av kostnaderna för en utvidgning är beroende av hur utvidgningen begränsas (se vidare nedan), och kan mot bakgrund av den bristfälliga statistiken inte överblickas. gjordes emellertid 11 326 polisanmälningar om brott enligt 5 kap. . Endast 201 lagförda brott registrerades . Även om detta delvis beror på åtalsreglernas utformning kan man anta att gärningsmannen i många fall förblir okänd. Det talar för att antalet ansökningar om brottsskadeersätt- ning kan bli mycket stort, med en ökad belastning på Brottsoffer- myndigheten och ökade kostnader för utbetalad brottsskade- ersättning som följd. I direktiven nämns också risken för missbruk av reglerna, t.ex. en risk för att vissa personer publicerar uppgifter om sig själva i syfte att få rätt till ersättning. Risken för oriktiga ansökningar finns även när det gäller andra brott men skulle troligen vara större med anledning av att brotten på grund av de särskilda åtalsprövnings- reglerna i de allra flesta fall inte utreds. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? Det kan också anmärkas att brottsskadeersättning inte utges för ärekränkningsbrott i de andra länder som har ingått i utredningens kartläggning. Tvärtom framstår de nuvarande svenska bestämmel- serna som generösa i jämförelse med regleringen i många av dessa länder. Internets gränsöverskridande karaktär ger också upphov till frågor. Visserligen är EU:s II-förordning inte tillämplig i fråga om ärekränkning. Emellertid finns det andra internationella aspekter. Det finns stöd i den svenska rättstillämpningen för att säga att brottet har begåtts i så länge någon del av hand- lingen har utförts i här i landet. Men brottsskadeersättning kan även utgå till någon som hade hemvist i och som drabbats av brott utomlands. Ett exempel skulle kunna vara om en svensk medborgare () som är bosatt i och har familj och umgänge såväl i som i Staten X, blir utsatt för grovt förtal genom att en film med kränkande innehåll läggs ut på en sajt i Staten X, från en dator/server i Staten X. Om filmen kommer till tredje mans kännedom i Staten X, är det då rimligt att A får rätt till svensk brottsskadeersättning? Om filmen kommer till tredje mans känne- dom i kan brottet sägas ha begåtts här i landet. Ska hänsyn tas även till de verkningar som brottet har fått för A i Staten X? Om svaret är ja kan ett svenskt åtagande att utge brottsskadeersätt- ning för ärekränkningsbrott bli mycket vidsträckt. Konsekvenserna av en utvidgning är svåra att överblicka. 6.6.3Skulle en utvidgad rätt till brottsskadeersättning för kränkning kunna avgränsas? Av de argument för och emot en utvidgning som har redovisats i avsnitt 6.6.1 och 6.6.2 framgår att en utvidgning av de brott som kan ge rätt till kränkningsersättning inte är okomplicerad. Av kostnadsskäl framstår det som uppenbart att en eventuell utvidg- ning måste begränsas för att över huvud taget vara rimlig att genom- föra. Eftersom brottsskadeersättningen bygger på att den skade- lidande ska ha blivit utsatt för en kränkning av allvarligare slag är det rimligt att såväl förtal av normalgraden (5 kap. 1 § brotts- balken) som förolämpning (3 § samma kap.) faller utanför. Så också förtal av avliden (4 §). Dessa begränsningar kan sägas följa redan av utgångspunkten i direktiven, nämligen att ärekränkningsbrotten inte ska medföra rätt till ersättning. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? Deltagarna vid utredningens möte med brottsofferorganisa- tioner m.fl. förespråkade att det är spridningen av uppgifter (såväl i dagspress som i IT-världen) som bör vara avgörande för om ersättning kan utgå. De framförde också att unga gärningsmän sällan kan betala sitt skadestånd och att brottsoffret får sitt för- troende för rättsväsendet rubbat när brottet inte kan ge brottsskade- ersättning. Företrädare för – sexuellas, bisexuellas och transpersoners rättigheter förespråkade också en utvidgning och ansåg att utgångspunkten borde tas i diskrimineringslagstiftningen och hatbrottslagstiftningen. Som exempel togs att spridning av uppgifter om att en person genomgår ett köns- byte kan få stora konsekvenser även på en liten arbetsplats och leda till att personen inte kan arbeta kvar. Ytterligare någon framförde att det är effekten som är allvarlig, oavsett om det är på arbetet eller någon annanstans som den uppstår. Även om frågan har sin grund i de effekter som ett förtalsbrott kan få på internet, är det enligt utredningens bedömning inte lämpligt att införa en begränsning till ett tekniskt medium. Ett förtalsbrott kan vara mycket allvarligt även i andra fall, och det finns en allmän strävan hos lagstiftaren att lagstiftningen ska vara teknikneutral. En möjlighet skulle kunna vara att begränsa rätten till ersättning till brottet grovt förtal (5 kap. 2 § ). Omfattningen av ett sådant åtagande är dock svår att överblicka. Förtalsbrott på internet är ofta betecknade som grova med hänsyn till den om- fattande spridningen av uppgifterna. Hur vanligt det är går dock inte att säga eftersom brottet grovt förtal inte har försetts med någon särskild internetmarkering i polisens anmälningssystem. De särskilda åtalsreglerna gör också att det i de allra flesta fall inte görs någon utredning av brottet. En annan modell skulle kunna vara att knyta rätten till ersätt- ning till förekomsten av en dom från domstol. Problemet med den lösningen är att alla de fall där gärningsmannen är okänd skulle falla utanför. Likartade brott skulle därmed behandlas olika, vilket inte är lämpligt. En variant skulle kunna vara att brottet grovt förtal kan ge rätt till ersättning i särskilda fall, om kränkningen är av särskilt allvarlig art eller beskaffenhet. Bedömningen skulle i sådant fall få göras av . Nackdelen är dock att det inte skulle vara något förutsebart system. Därtill kommer de nackdelar som anförts ovan i avsnitt 6.6.2, särskilt vad gäller utredningen av brottet. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? offermyndigheten skulle troligen få in många ansökningar om brottsskadeersättning för brott som helt saknar polisutredning och annat underlag. Det är inte rimligt att ska sköta utredningen, lika lite som det är rimligt att Brottsoffer- myndigheten utan underlag ska betala ut ersättning av statliga medel till den som påstår sig ha blivit grovt förtalad på t.ex. internet. Utredningsproblemen tenderar att bli ännu större i de fall där det påstådda brottet har begåtts utomlands. Det finns av rent principiella skäl anledning att vara mer restriktiv i dessa fall eftersom det måste finnas en rimlig anknytning till för att det över huvud taget ska vara aktuellt att betala ut ersättning av svenska statsmedel. Att knyta en utvidgning av ersättningsmöjligheten till diskrimi- neringslagstiftningen skulle innebära att ersättningen görs beroende av naturen av de uppgifter eller situationer som ligger till grund för brottet grovt förtal. Förutom att denna avgränsning kan innebära en omotiverad skillnad mellan brottsoffer som kan få ersättning och brottsoffer som inte kan få ersättning, är utredningsproblemen desamma som anges i föregående stycke. Det framstår inte heller som framkomligt att göra ersättningsmöjligheten beroende av sprid- ningen av uppgifterna. Den omfattning i vilken uppgiften blivit spridd är redan en av de omständigheter som kan göra att ett förtals- brott betraktas som grovt (5 kap. 2 § andra stycket ). Vidare kvarstår utredningsproblemen (se föregående stycke). Önskemålet om utvidgad rätt till brottsskadeersättning för kränk- ning är behjärtansvärt. Användningen av internet och sociala medier är stor, och det är lätt att föreställa sig vilka negativa konsekvenser som ett grovt förtalsbrott kan få för en enskild person som drabbas. Det anförda visar dock att svårigheten ligger i att finna en rimlig och praktiskt hanterbar begränsning av ett ökat statligt ersättnings- ansvar. En del i svårigheterna att överblicka konsekvenserna ligger i den statistik som finns . En åtgärd som skulle kunna ge en bättre bild av problematiken vore att införa en mer specifik kodning för internetrelaterade förtalsbrott i polisens anmälningsregister. Även om lagstiftningen ska vara teknikneutral skulle en sådan åtgärd kunna ge ett underlag för framtida åtgärder. En annan svårighet av mer praktisk natur har sin grund i den särskilda åtalsbegränsning Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? som gäller för ärekränkningsbrotten (5 kap. 5 § ). En förundersökning skulle givetvis ge ett bättre underlag i ett brottsskadeersättningsärende. Det ligger emellertid inte inom ramen för utredningens uppdrag att överväga en ändring av åtalsbegränsningsreglerna. Sammantaget bedömer utredningen att en rätt till brottsskade- ersättning för kränkning genom vissa kvalificerade ärekränknings- brott sannolikt skulle innebära att ställs inför utredningsunderlag med stora brister. Därtill kommer att brottslighetens omfattning inte är känd och de statsfinansiella kon- sekvenserna kan inte överblickas. Utredningen lägger därför inte fram något förslag om utvidgning. De problem som finns kring ärekränkning på internet visar enligt utredningens mening att det finns ett samhällsproblem som är större än frågan om brottsskadeersättning och som kan behöva utredas från andra utgångspunkter. 7Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning Som har framgått i avsnitt 3.1.2 måste den skadelidande ha uttömt möjligheterna att få ersättning i form av skadestånd från gärnings- mannen, eller i form av försäkringsersättning från ett försäkrings- bolag, innan brottsskadeersättning beviljas. Om en vårdnadshavare är solidariskt betalningsskyldig för skada som barnet har vållat genom brott (principalansvar, se avsnitt 3.2.4) måste möjligheterna att få ersättning från vårdnadshavaren också vara uttömda. Brotts- skadelagens subsidiaritet kommer till uttryck i 6–8 §§ brottsskade- lagen, där det framgår att skadestånd, försäkringsersättning och annan ersättning ska avräknas på visst sätt. I samband med att bestämmelsen om principalansvar för vård- nadshavare infördes påtalade att en sådan reglering skulle kunna försvåra för brottsoffer att få brottsskade- ersättning i vissa situationer. Den som utsatts för brott kan näm- ligen komma att bli skyldig att visa att det inte finns någon vårdnadshavare som har möjlighet att betala skadeståndet. I pro- positionen uttalades att det saknades tillräckligt underlag att föreslå lagändringar för att avvärja denna risk, och att det fanns skäl att ta ett mer samlat grepp över frågan om vilka krav som lämpligen bör ställas på brottsoffer när det gäller att själv kräva betalning av de skadeståndsskyldiga.1 Enligt direktiven (se bilaga) ska utredningen överväga om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsoffret att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige. En möjlighet som nämns i direktiven är att staten ska vara skyldig att betala ut brotts- skadeersättning när domen vunnit laga kraft, dvs. en form av för- 1 Se prop. 2009/10:142 s. 32 f. Där framgår också att regeringen avsåg att låta överväga frågan i samband med en planerad översyn av brottsskadelagen. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning skott på skadeståndet. Det primära ansvaret för att kräva in ut- dömda brottsskadestånd skulle i ett sådant system åvila staten. Vidare anmärks i direktiven att ett eventuellt genomförande av de förslag som lämnas i betänkandet Lätt att göra rätt (SOU 2010:1) kan påverka. Som har framgått i avsnitt 3.2.5 föreslogs i det be- tänkandet att den som har dömts att betala brottsskadestånd ska ha möjlighet att fullgöra sin skadestånds- skyldighet genom betalning till ett betalningsförmedlande organ. Betänkandet bereds inom . har och granskat hur ansvariga myndigheter hanterar ekonomisk kompensation till personer som utsatts för brott samt hur regeringen styr denna verksamhet.2 samlade slutsats var att det finns brister i hanteringen av brottsskadestånd. Myndigheternas hantering är inte effektiv i alla delar, processen för att få ut skade- stånd är inte ändamålsenlig ur ett brottsofferperspektiv och regeringen har inte styrt myndigheterna tillräckligt och inte redovisat en fullständig bild av verksamheten. rekommenderade i rapporten bl.a. att , , Dom- stolsverket, och bör utveckla informationen till brottsutsatta samt att Kronofogde- myndigheten och bör förenkla administra- tionen. Regeringen redovisade sin bedömning av i skrivelsen 2011/12:32 och lade skrivelsen till handlingarna i beslut . För att kunna bedöma utrymmet för underlättande åtgärder beskrivs i avsnitt 7.2 de krav som i praktiken ställs på den skade- lidande . I avsnitt 7.3 finns en kort internationell jämförelse. Utredningens överväganden finns i avsnitt 7.4. 7.2Kraven på den skadelidande 7.2.1Kronofogdemyndighetens hantering av skadeståndsdomar Som har framgått av avsnitt 3.2.5 får laga- kraftvunna domar och godkända strafförelägganden som innehåller en förpliktelse att betala skadestånd till en fysisk person. 2 Se , Myndigheternas hantering av ekonomisk kompensa- tion på grund av brott (RiR 2011:18). Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning fogdemyndigheten frågar därefter den skadelidande om han eller hon vill ha myndighetens hjälp med att driva in skadeståndet. Myndigheten tog emot 12 967 lagakraftvunna domar från domstolarna. Som minst skickades lika många brev med förfrågningar ut till skadelidande. Det är dock vanligt med flera skadeståndsförordnanden till flera skadelidande i samma mål. Utredningen om frivillig betalning av brottsskadestånd bedömde att det gick 1,58 målsägande per mål med skadeståndsförordnanden och 1,36 målsägande per skadeståndsskyldig.3 Det skulle innebära att det troligen skickades ut mellan 15 000 och 20 000 brev . För att få en uppfattning om handläggningstiderna för skade- ståndsmål hos har myndigheten slumpvis granskat 500 av totalt 1 574 mål avseende 1 221 skade- ståndsskyldiga, som inkommit under januari 2011.4 Genom att kontrollera datum för exekutionstiteln på varje inkommet mål har fått fram att tiden från meddelad dom till ansökan om verkställighet varierade från 6 och i genomsnitt uppgick . I 126 mål () hade full betalning skett genom att den skadeståndsskyldige betalat in det yrkade beloppet till . I genomsnitt tog det innan full betalning skett. 340 mål () redo- visades till den skadelidande med rapport om att den skadestånds- skyldige saknade utmätningsbara tillgångar till täckande av skulden (s.k. utredningsrapport). Den genomsnittliga tiden från ansökan till redovisning var . Intervallet från ansökan om verk- ställighet till redovisning från (oavsett resultat) låg mellan i de 486 mål där redovisning skett. Den genomsnittliga tiden uppgick . Vilken på- verkan de 13 mål där redovisning inte skett har på handläggnings- tiden gick av naturliga skäl inte att mäta. Ett antagande om en genomsnittlig handläggningstid skulle ge en effekt om ytterligare tre dagars genomsnittlig handläggningstid. När det gällde den totala tiden från meddelad dom till redovisning från , var den genomsnittliga tiden . En skadelidande fick från domen en redo- visning från . Det kortaste konstaterade tidsintervallet var och det längsta . 3Se SOU 2010:1 s 64. 4Alla mål där var sökande sorterades bort så att dessa inte ingick i det underliggande urvalet. Under själva granskningen har mål där sökanden inte var en privatperson exkluderats och ersatts av ett nytt mål från det slumpmässiga urvalet så att granskningen i slutändan omfattat 500 mål där en privatperson var sökande. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning Diagram 1 Redovisning till sökande, antal mål i respektive tidsintervall (dagar). Antal mål där redovisning skett inom respektive tidsintervall <30 31-60 61-90 >90 Diagram 2 Genomsnittlig ledtid för olika moment i ärendekedjan. Genomsnittlig ledtid för olika moment i ärendekedjan Brottsoffrets skyldighet att p å egen hand kräva betalning 7.2.2Ansökan om brottsskad eersättning hos Brottsof fermyndigh eten i praktiken En ansökan om brottsskadeersättning ska g es in till Brottsoffer- myndigheten. Innan d et kan bli aktuellt att bevilja br ottsskade- ersättning måste den s kadelidande ha vidtagit vissa åtgärder. Hämtad från Brot tsoffermyndighete ns hemsida Enligt upp gift från Brottsoffer myndighete n ser den praktiska hanteringe n av en ansökan ut på fö ljande sätt. Brottsoffermyndigh eten kräver att den sk adelidande medverkar hos polise n. Detta krav ställs m ed stöd av 6 § brottss kadelagen, som kräve r att sökan den i första hand försöker få ers ättning av skadevållaren. Om den skadelidande inte m edverkar till att hitta skadevållaren i anslutning till gärningen, mins kas hans el er hennes möjlighete r att få ska destånd. Den skadelidande måste alltså som huvudregel ha hjälpt till med att få en utredning av brottet till stånd Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning för att öka möjligheterna att få fast gärningsmannen. Om så inte har skett riskerar sökanden att få avslag på sin ansökan om brottsskadeersättning. I vissa fall kan bristen läkas i ett senare skede. Det går i praktiken till så att den skadelidande, efter ett avslagsbeslut från på grund av bristande medverkan, omvärderar sitt ställningstagande och börjar hjälpa till i utredningen om brottet. Härefter kan en ny ansökan göras. kräver inte att den skadelidande väcker skadeståndstalan. Eftersom 6 § brottsskadelagen innebär en pre- sumtion för att det är möjligt att få skadestånd från gärningsmannen, är en skadeståndstalan med efterföljande utmätningsförsök emeller- tid ett bra sätt för den skadelidande att visa att skadevållaren inte har någon betalningsförmåga. Då kommer man förbi avräkning av skadestånd som bör kunna bli betalt (se 6 §). Ett annat sätt är att den skadelidande med hjälp av visar att skadevållaren har omfattande skulder, och på så sätt klargör att det inte skulle vara meningsfullt att den skadelidande förde en skade- ståndstalan mot skadevållaren.