sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — 2 Jfr 29 § skuldebrevslagen, som med en analog tillämpning innebär att skadevållaren efter att staten inträtt i den skadelidandes rätt kan betala med befriande verkan till den skadelidande bara om han varken visste eller hade skälig anledning att misstänka att den skadelidande inte längre var berättigad till betalningen. Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning gärningsmannen kan t.ex. ha pekats ut av någon annan än den skadelidande. Med hänsyn till den strikta praxis som finns när det gäller resning vid gynnande förvaltningsbeslut är det inte självklart att ett beslut om brottsskadeersättning kan angripas med extra- ordinära rättsmedel under sådana förhållanden. Frågan är om det bör införas någon bestämmelse som motsvarar den finska lagen, där det finns en särskild bestämmelse om extraordinära rättsmedel, som går ut på att ett beslut som har meddelats på oriktig eller bristfällig utredning eller som uppenbart står i strid med lag kan undanröjas av försäkringsdomstolen på framställning av Statskontoret eller på ansökan av en part. Ett beslut om brottsskadeersättning kan ju sägas stå i strid med lag om det har meddelats på grund av ett brott som inte ägt rum. Men även om den ovan beskrivna situationen är teoretiskt möjlig, anser ut- redningen att den kan antas vara så ovanlig att den inte motiverar en särskild bestämmelse. Det får förmodas att den skadelidande i en sådan situation är utan skuld i den felaktiga utbetalningen och staten får stå risken för att så kan ske. Eftersom det är tveksamt om resning kan beviljas i den angivna situationen framstår det som alltför långtgående att föreskriva att ett sådant gynnande förvaltningsbeslut ska upphävas. Det är däremot skillnad om man i resningsförfarandet kan konstatera att målsägandens uppgifter är felaktiga, eller inte trovärdiga. Då kan återbetalning krävas med stöd av den föreslagna bestämmelsen, nämligen att sökanden har lämnat oriktiga upplysningar eller förtigit förhållanden av betydelse för beslutet att tillerkänna brottsskadeersättning. Genom att återbetalningsskyldigheten regleras i lag blir det tydligt att det i dessa situationer finns ett återkallelseförbehåll, som ju är ett av undantagen till huvudregeln om att gynnande förvaltningsbeslut vinner negativ rättskraft. Förbehållet kan med fördel också anges i samband med beslutet om brottsskade- ersättning. skickar en informationsblankett tillsammans med beslutet om brottsskade- ersättning, där det står att den skadelidande kan bli återbetalnings- skyldig, om han eller hon fått annan ersättning eller gjort någon överenskommelse med gärningsperson eller försäkringsbolag utan att informera . bör inte vara skyldig att kräva tillbaka utbetalad brottsskadeersättning, utan bör i stället ges möjlighet att göra det i den mån det inte är oskäligt. Förhållanden som kan påverka frågan om återbetalning kan vara storleken på det ut- Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning betalade beloppet, hur som har gått sedan utbetalningen gjordes och vad som kan läggas sökanden till last. Eftersom statliga förvaltningsmyndigheters beslut om återkrav av tidigare utbetalade förmåner normalt inte kan ligga till grund för verkställighet enligt utsökningsbalken (jfr avsnitt 8.6.3), är Brotts- offermyndigheten hänvisad till att skaffa sig en exekutionstitel och begära utmätning genom försorg, om den återbetalningsskyldige inte betalar tillbaka pengarna frivilligt. har också möjlighet att avräkna ett åter- krav mot en eventuell senare utbetalning, om den återbetalnings- skyldige har eller senare får rätt till brottsskadeersättning för ett annat brott (se avsnitt 8.6.5 om kvittning). För kvittning behövs inte någon exekutionstitel. Den skadelidande har i ett sådant fall möjlighet att väcka fullgörelsetalan vid domstol och kräva att betalar ut pengarna. Utredningen ska enligt direktiven göra en bred översyn av brotts- skadelagen. Översynen ska omfatta de frågor som har tagits upp i kapitel 5–11, men det står utredningen fritt att ta upp även andra frågor inom ramen för uppdraget (som utredningen också har gjort i kapitel 12). En bred översyn bör lämpligen innefatta en genom- gång även av de paragrafer i lagen som inte redan har berörts. En sådan genomgång görs i detta kapitel. 13.2Lagens tillämpningsområde (nuvarande 1 §) Förslag: Liksom tidigare ska brottsskadeersättning inte betalas om anknytningen till är svag. Undantagsbestämmelsen ska dock inte tillämpas vid uppsåtliga våldsbrott som begås i mot en skadelidande som för brottet var medborgare i eller hade hemvist i en annan stat inom EU (än ). I 1 § första stycket brottsskadelagen anges att bestämmelserna i 2–17 §§ i lagen gäller ersättning av svenska statsmedel för skada till följd av brott (brottsskadeersättning). Vidare sägs att bestämmelserna tillämpas om brottet har begåtts i . Vid personskada och kränkning är bestämmelserna dessutom tillämpliga om brottet har begåtts utom- lands, mot någon som hade hemvist i . (1 § andra stycket.) Enligt uppgift från förs inte någon statistik om ansökningar om brottsskadeersättning för brott utomlands , men –2008 fick myndig- heten i genomsnitt 94 ansökningar avseende sådana brott. Av andra stycket framgår vidare att bestämmelserna tillämpas även om ett barn som har hemvist i har bevittnat ett sådant brott som sägs i 4 a § utomlands. Bestämmelserna tillämpas däremot inte, om brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel (1 § tredje stycket). Enligt uppgift från Brottsoffer- myndigheten får myndigheten in cirka 100 ansökningar som gäller utlänningar som utsatts för brott i . Slutligen anges i fjärde stycket att det finns bestämmelser i 18 och 19 §§ om sådan ersättning som på grund av föreskrift i annan medlemsstat i EU betalas av statsmedel för skada till följd av brott som begåtts i den staten (europeisk brottsskadeersättning, se vidare avsnitt 13.12). I förarbetena uttalas bl.a. följande i anslutning till 1 §. En förut- sättning för att brottsskadeersättning ska utgå är att skadan har uppkommit till följd av brott, dvs. en handling som är belagd med straff (se 1 kap. 1 § ). Handlingen måste alltså uppfylla inte bara de objektiva brottsrekvisit som gäller enligt en straff- bestämmelse utan också de krav i subjektivt hänseende på uppsåt eller oaktsamhet som uppställs i bestämmelsen. Vidare får det inte föreligga en sådan situation, t.ex. nöd eller nödvärn, som enligt 24 kap. eller oskrivna grundsatser utesluter straff- barhet. Något krav att gärningsmannen har fällts till ansvar för brottet gäller emellertid inte. För att ett brott ska anses föreligga är det i och för sig inte någon förutsättning att gärningsmannen har fyllt eller att han är själsligt normal. Att han inte kan dömas till påföljd för brottet är en annan sak. Om gärningsmannen är mycket ung eller om hans sinnesbeskaffenhet avviker från det normala, kan detta emellertid medföra att det krav på uppsåt eller oaktsamhet som uppställs i straffbestämmelsen inte är uppfyllt. Lagen tillämpas vid alla slags brott, inte bara sådana som regleras i utan också sådana som avses i specialstraffrättsliga författningar. För lagens tillämpning är det vidare likgiltigt om gärningen är straffbar endast vid uppsåtligt eller även vid oaktsamt beteende. Vidare är lagen i första hand tillämplig på skador till följd av brott som har begåtts här i landet. Frågan var ett brott ska anses begånget är att bedöma enligt allmänna straffrättsliga principer. Även om brottet har begåtts i eller riktar sig mot någon som har hemvist här, är lagen inte tillämplig om brottet trots detta saknar närmare anknytning till eller svenska förhållanden. Denna undantagsregel är avsedd att skära bort rena ytterlighetsfall, där motiven för ett statligt engagemang helt saknas. När det gäller brott som rent formellt har begåtts i tar bestämmelsen sikte främst på fall där brottet har förövats under flygning över svenskt territorium utan att flygplanet landar här eller ombord på ett fartyg när det under färd mellan utländska orter passerar svenska far- vatten. Beträffande brott som har begåtts utomlands avser undan- tagsregeln bl.a. fall då en utländsk medborgare skadas utomlands medan han har sitt hemvist i men åter är bosatt i hemlandet när ersättningsfrågan prövas. (Se prop. 1977/78:126 s. 38 f.) När brottsofferdirektivet genomfördes i (se avsnitt 4.1.2) konstaterades att det var en självklar utgångspunkt att genom- förandeåtgärderna inte fick bidra till att urholka eller annars försämra det skydd och de förmåner som den gällande ordningen redan gav brottsoffren. Det konstaterades att hade i internationell jämförelse generösa bestämmelser om statlig brotts- skadeersättning. Brottsskadelagen var t.ex. redan tillämplig när en person med hemvist i lidit personskada eller skada i form av kränkning till följd av ett brott som har begåtts utomlands. Till detta lades att kunde uppvisa mycket korta handläggningstider i sin behandling av ansökningar om brottsskadeersättning. (Se prop. 2005/06:26 s. 11 f.) Det var mot den bakgrunden som bestämmelser om europeisk brottsskade- ersättning infördes. Med sådan ersättning avsågs en på grund av föreskrift i annan medlemsstat i EU utgående ersättning av statsmedel för skada till följd av brott som begåtts i den staten (1 § fjärde stycket brottsskadelagen). I lagen infördes vidare regler av innebörd att en ansökan om brottsskadeersättning i vissa fall även ska anses utgöra en begäran om europeisk brottsskadeersättning. Detta ska vara fallet om ansökningen grundas på en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott och detta brott har begåtts i en annan medlemsstat i EU (18 §). Det ska ankomma på Brottsoffer- myndigheten att överlämna en begäran om europeisk brottsskade- ersättning till den behöriga beslutsmyndigheten i den andra staten. Ett sådant överlämnande ska dock inte innebära att Brottsoffer- myndigheten är förhindrad att fatta beslut i anledning av ansökningen om brottsskadeersättning. får tvärtom besluta om brottsskadeersättning även om ett över- lämnande har skett. (19 §.) I fråga om undantagsbestämmelsen i nuvarande 1 § tredje stycket gjorde man följande överväganden. Brottsskadelagen uppfyller de materiella krav som direktivet ställer på en ordning för ersättning till offer för uppsåtliga våldsbrott. Lagen är tillämplig när brottet har begåtts i , oavsett om brottsoffret är bosatt här eller i något annat land. Den begränsning som visserligen uppställs i 1 § – att lagen inte skall tillämpas om brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel – föranleder inte någon annan bedömning. Bestämmelsen syftar nämligen till att skära bort rena ytterlighetsfall och som ett sådant nämns i motiven till brottsskadelagen bl.a. det fallet att ett brott begåtts under flygning över svenskt territorium utan att flygplanet landar här eller att brottet begåtts ombord på ett fartyg som under färd mellan utländska orter passerar svenska farvatten. Det framhålls i motiven att bestämmelsen är avsedd att tillämpas restriktivt (prop. 1977/78:126 s. 106). Vad direktivet föreskriver i artikel 12.2 om nationella ersättningsordningar föranleder därmed inga lagstiftningsåtgärder. (Se prop. 2005/06:26 s. kompletterades 1 § med anledning av att det infördes en särskild rätt till ersättning i 4 a § till barn som bevittnat brott. Utredningen har inte fått några signaler om att tillämpnings- området för lagen skulle behöva justeras. Lagen bör alltså även fortsättningsvis gälla ersättning vid brott och att bestämmelserna är tillämpliga om brottet har begåtts i är självklart. Även bestämmelsen om brott som har begåtts utomlands mot någon med hemvist i är välgrundad. Effekterna av skadan visar sig i realiteten ofta där den skadelidande bor. Som har framgått i avsnitt 3.1.1 tillämpas undantagsbestämmel- sen i nuvarande 1 § tredje stycket (ringa anknytning) i flera fall än de som nämnts i förarbetena. I förarbetena nämndes t.ex. brott som inträffat vid flygning över svenskt territorium. Brottsoffer- myndigheten har avslagit ansökningar om brottsskadeersättning även i ett fall där den skadelidande och de två gärningsmännen samtliga var polska medborgare och fast bosatta i . Den skadelidande befann sig tillfälligt i som turist. En av gärningsmännen befann sig också här i landet som turist , medan den andre gärningsmannen hade anlänt till som misshandeln skedde. ansåg att det inte var rimligt att skadan ersattes enligt brottsskade- lagen med hänsyn till att varken den skadelidande eller gärnings- männen var svenska medborgare eller hade hemvist i . Utredningen anser att det är lämpligt att ha ett undantag som kan tillämpas när utländska medborgare tillfälligt befinner sig i , och att den praxis som utarbetat (se avsnitt 3.1.1) är väl avvägd. Denna praxis omfattar dock fler fall än exemplen i förarbetena och det kan tänkas att denna praxis inte i alla delar är förenlig med brottsofferdirektivets bestämmelser. Enligt artikel 2 i brottsofferdirektivet ska ersättningen betalas av den behöriga myndigheten i den medlemsstat på vars territorium brottet begicks. Vidare ska alla medlemsstater säkerställa att det i deras nationella regler föreskrivs en ordning för ersättning till offer för uppsåtliga våldsbrott som begås på deras respektive territorier, som garanterar rättvis och lämplig brottsofferersättning (artikel 12.2). Brottsofferdirektivet blir tillämpligt när ett uppsåtligt våldsbrott har begåtts i . Enligt svenskt synsätt är det fallet, om någon del av gärningen har begåtts här. Vidare är en av grundtankarna med direktivet att det ska finnas ett samarbets- system mellan medlemsstaternas myndigheter (jfr ingresspunkt 12, systemet ska garantera att brottsoffer alltid kan vända sig till en myndighet i den medlemsstat där de är bosatta), vilket talar för att brottsoffret måste ha en anknytning till en medlemsstat. Möjligen omfattas även ett brottsoffer som är medborgare i en annan EU- stat men har hemvist i en stat utanför EU.1 Medborgarskapet har också en betydelse i om ersättning till offer för våldsbrott (som ett stort antal EU-stater är anslutna till, se avsnitt 4.2). Enligt artikel 3 i den konventionen ska ersättning betalas av den stat på vars territorium brottet begåtts, a)till medborgare i de fördragsslutande staterna och b)till medborgare i någon av stater som har hemvist i den stat på vars territorium brottet begåtts. Det är ytterst en fråga för att dra upp gränserna för tillämpligheten av Brottsofferdirektivet. Ett undantag i den 1 Sådana tankegångar har framförts i andra sammanhang, se t.ex. yttrande från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om förslag till och rådets förordning om medborgarinitiativet, KOM(2010) 119 slutlig, 2010/0074 (COD), , publicerad i EUT C 44/182, : 3.2.2 Hemvistprincipen Generellt sett ska EU-medborgarna anses komma från den stat där de har sin hemvist oberoende av nationalitet. EU-medborgare som har sin hemvist utanför EU ska anses komma från det land där de uppger sig vara medborgare. svenska brottsskadelagen bör dock utformas så att det inte riskerar att strida mot direktivet. Det finns anledning att tro att det nuvarande undantaget gör det när det gäller uppsåtliga våldsbrott. Den finska brottsskadelagen har mot bakgrund av Brottsoffer- direktivet följande utformning. Ersättning betalas för skada som har orsakats genom brott som har begåtts i . Ersättning betalas dock inte, om den skadelidande för ansökan inte är och inte heller för brottet var bosatt i eller i någon annan av Europeiska unionens medlemsstater och om skadans anknytning till också i övrigt är ringa. Undantaget gäller enligt förarbetena till bestämmelsen för konsekvensens skull alla slags brott och inte enbart de uppsåtliga våldsbrotten som hör till direktivets tillämpningsområde.2 Utredningen finner att undantaget bör justeras så att det inte gäller i fråga om uppsåtliga våldsbrott som har begåtts i , om den skadelidande för brottet var medborgare i eller hade hemvist i en annan stat inom EU (än ). Utredningen anser att bestämmelsen bör gälla endast för uppsåtliga våldsbrott och inte generellt (som den finska lagen). Anledningen är att bestämmelsen är ett undantag från ett undantag och att det inte finns anledning att ge det en större omfattning än nödvändigt. 13.3Brottsskadeersättning för personskada och kränkning (nuvarande 2 §) Bedömning: Bestämmelserna om brottsskadeersättning för personskada och kränkning behöver inte ändras i sak. Som personskada bör alltså även fortsättningsvis kunna ersättas skador på vissa föremål som den skadelidande burit på sig vid skadetillfället. Brottsskadeersättning betalas för personskada, och som person- skada ersätts även skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället (2 § första stycket brottsskadelagen). 2 Se regeringens proposition till med förslag till brottsskadelag (RP 192/2005), s. 25. Begreppet personskada avses enligt förarbetena ha samma innebörd som det har inom skadeståndsrätten (se prop. 1977/78:126 s. 39). Ersättningen är inte behovsprövad, till skillnad mot vad som gällde före brottsskadelagens tillkomst då regleringen tog sikte på att tillgodose de socialt mest ömmande behoven. Att låta personskada omfatta även vissa föremål är en specialreglering i brottsskadelagen utan motsvarighet i skadeståndsrätten. Liknande bestämmelser finns i , och . I fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid, betalas brottsskadeersättning för den skada som kränkningen innebär (2 § andra stycket). Möjligheterna att få brottsskade- ersättning för kränkning har behandlats i kapitel 6. Såvitt utredningen har förstått fungerar bestämmelserna om ersättning för personskada och kränkning bra, och det finns inte anledning att ändra reglernas innebörd. 13.4Rymlingsskador (nuvarande 3 §) Förslag: Bestämmelsen om brottsskadeersättning för s.k. rymlingsskador ändras endast på så sätt att det inte längre blir möjligt att få ersättning om skadan vållats av en person som var underkastad frihetsberövande i , , eller . Som har framgått av avsnitt 2.1 var möjligheten att få ersättning för brottsskador ursprungligen avsedd för rymlingsskador. Aktuella bestämmelser finns i 3 §, där det framgår av första stycket att brottsskadeersättning utgår för sakskada i fall då brottet har begåtts av någon som var 1.intagen i kriminalvårdsanstalt, 2.intagen för vård i ett hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, 3.intagen för vård i ett hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, 4.häktad enligt beslut som hade verkställts, eller 5.underkastad motsvarande frihetsberövande i , , eller . Enligt uppgift från gäller omkring 5–av ansökningarna sakskador och rena förmögenhetsskador, men utbetalningarna för sådana skador uppgår bara till av utbetalningarna. Det vanligaste är att den skadelidande inte lyckats visat att skadan har vållats av en rymling. betalade ersättning för sakskador (främst självrisk) med , , och . En förutsättning för brottsskadeersättning enligt bestämmelsen är alltså att skadevållaren har varit omhändertagen för vård i samhällets regi på så sätt som närmare anges i paragrafen. Det är bara institutioner som staten ansvarar för som omfattas av bestämmelserna. Om skadevållaren omfattas av verksamhet som drivs av kommun eller landsting är den skadelidande hänvisad till att söka ersättning från dessa.3 Med sakskada avses en skada som genom fysiska medel direkt har tillfogats ett fysiskt föremål (lös sak eller fast egendom). Till lösa saker räknas i detta sammanhang också pengar och vissa värdepapper. Med skada på föremålet likställs förlust. Om det är fråga om pengar, ska dessa vara individualiserade. Med positiv handling jämställs i viss utsträckning underlåtenhet. (Se prop. 1972:5 s. 579 f.) Som typexempel på brott som medför sakskada angavs i förarbetena till brottsskadelagen stöld och skadegörelse. Rätten till ersättning är inte beroende av någon behovsprövning. (Se prop. 1977/78:126 s. Det har inte framkommit något som talar för att bestämmelsen bör ändras i det nu angivna avseendet. När det gäller kretsen av skadevållare, bygger punkten 5 på principen att varje nordiskt land svarar för de skador som har uppkommit inom detta land. Frågan är om det finns anledning att behålla en sådan särreglering nu när det europeiska samarbetet har kommit att spela en allt viktigare roll. Det är möjligt att resonera på flera sätt – antingen att det finns anledning att utvidga det statliga ansvaret till att omfatta skador på grund av brott som vållats av rymlingar från andra EU-stater, eller att bestämmelsen bör tas bort, eller att det ändå finns något bärande skäl för att behålla den. Eftersom det inte ingår i direktiven att överväga någon utvidgning 3 Jfr prop. 1977/78:126 s. 19 Jag anser alltså att det inte f.n. är påkallat att staten tar på sig ett vidsträckt ansvar för egendomsskador som har vållats av intagna vid anstalt eller vårdinrättning för vilken landstingskommun eller primärkommun är huvudman eller genom lag ålägger huvudmännen ett sådant ansvar. av rätten till ersättning för sakskada är det inte något alternativ som kan föreslås. Vidare kan det konstateras att det inte finns någon motsvarande bestämmelse i . När frågan övervägdes där valde att inte följa de övriga nordiska länderna med motiveringen att det skulle avvika från ersättningsordningens syfte, nämligen att ge statlig ersättning för personskada vållad genom en straffbar våldshandling (se Ot.prp. nr 4, 2000–2001, s. 23). Såvitt känt finns inte någon nordisk konvention eller överenskommelse på området.4 Bestämmelsen är av utpräglad undantagskaraktär och i praktiken tillämpas den inte. Utredningen anser mot denna bakgrund att det är mindre lämpligt att behålla en bestämmelse som särbehandlar skador orsakade av rymlingar från de nordiska länderna och finner att bestämmelsen bör utgå. Frågan kan ställas om det finns andra frihetsberövanden som bör omfattas av bestämmelsen. Den motsvarande bestämmelsen i den finska brottsskadelagen omfattar även skador som vållats av personer som har tagits i förvar enligt utlänningslagen. Mot att föreslå en liknande lösning i den svenska lagen kan hävdas att sådant förvar inte har sin grund i brott eller vård utan endast innebär förvar inför utvisning. Som nämnts ovan ingår det för övrigt inte i direktiven att utöka rätten till ersättning för sakskada. Av dessa skäl anser utredningen att det inte bör införas någon rätt till brottsskadeersättning för sakskador som åsamkats av en person som rymt från förvar. I övrigt förefaller den lagstadgade kretsen av skadevållare inte ha ifrågasatts eller vållat tillämpningsproblem. Bestämmelsen bör behållas, då med undantag för skador som orsakats av rymlingar från de övriga nordiska länderna. Bestämmelserna i 3 § första stycket brottsskadelagen tillämpas även på ren förmögenhetsskada, om det finns särskilda skäl (andra stycket samma paragraf). Begreppet ren förmögenhetsskada har samma innebörd i brottsskadelagen som i skadeståndslagen. Definitionen åsyftar dels skada på en persons ekonomiska ställning eller förvärvsverksamhet i allmänhet, dels skada på andra ekonomiska rättigheter än dem som avser en bestämd sak. Som exempel på brott som medför endast ren förmögenhetsskada 4 Det finns en rekommendation från om att regeringarna bör undersöka möjligheterna att skapa gemensamma principer enligt vilka det kan betalas ut ersättning för skador vållade av institutionsintagna personer, men enligt rubriken gällde detta personskador. Se rekommendation nr 19/1968. nämns i förarbetena bedrägeri och förskingring. Ersättning betalas undantagsvis. Särskilda skäl att ersätta sådan skada kan finnas när brottet har begåtts mot arbetsgivare, familjehemsföräldrar, över- vakare eller andra som står i liknande förhållande till gärnings- mannen.