sou · GZB343d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Enligt rättspraxis finns ett utrymme för kommuner och landsting att agera även om insatserna sker utanför det geografiska området. Det finns alltså inget hinder mot att en kommun engagerar sig i mark- innehav och anläggningar inom en annan kommuns område för exempelvis vägtrafik, flygtrafik, friluftsliv m.m. förutsatt att dessa anordningar behövs för den egna kommunen. Inte ens riksområdet är en undantagslös geografisk begränsning för kommunala insatser (prop. 1990/91:117, s. 149). Vid domstolsprövningar där tillämpning av lokaliseringsprin- cipen varit aktuell har gjorts en proportionell intresseavvägning mellan kostnaden för den aktuella åtgärden och den förväntade nyttan för kommunen eller kommunmedlemmarna. En kommuns eller ett landstings befogenhet att samverka kan ge ett särskilt innehåll till lokaliseringsprincipen. Vad gäller de offentligrättsliga samverkansformerna kommunalförbund och gemensam nämnd är samverkan inom deras gemensamma geogra- fiska område förenligt med lokaliseringsprincipen. Kompetens- enligheten av samverkan i avtalsform får däremot bedömas utifrån den allmänna kompetensregeln i 2 kap. 1 § KL. En kommun får t.ex. inte vidta en åtgärd uteslutande eller väsentligen i en annan kommuns intresse. På vissa områden finns undantag från lokaliseringsprincipen (se avsnitt 23.2). 23.1.2Förbudet mot att ta sig an uppgifter som enbart ankommer på någon annan Kommuner och landsting får inte handha angelägenheter som en- bart ska handhas av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan (2 kap. 1 § KL). Detta förbud innebär att en kommun t.ex. inte får starta och driva en verksamhet som är för- behållen staten. Förbudet är dock inte absolut på så sätt att en kommun aldrig kan engagera sig i sådan verksamhet. I rättspraxis har t.ex. godtagits att en kommun lämnade ett begränsat bidrag till ett universitet med staten som huvudman (RÅ 1999 ref. 67, jfr Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna RÅ 2006 ref. 81). Möjligheten för kommuner och landsting att bidra till högskoleverksamhet har numera lagfästs i 2 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. Vad som avses med begreppet någon annan framgår inte av förarbetena, men den vanligaste tolkningen är att uttrycket är rela- terat till övrig offentlig sektor och inte till det privata näringslivet. På vissa områden har genom speciallagstiftningen skapats en viss kompetensöverlappning. Exempelvis har landstingen ansvar för att det finns en ändamålsenlig organisation för ambulans- transporter, men de får genom avtal överlåta åt någon annan att praktiskt utföra uppgiften (3 och 6 §§ hälso- och sjukvårdslagen [1982:763]). Genom 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kom- munala befogenheter har kommunerna fått kompetens att ingå sådana avtal och även avtal om att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sådana transporter (jfr RÅ 2003 ref. 98). 23.1.3Förbuden mot att understödja enskilda personer och företag Den allmänna kompetensbestämmelsen i 2 kap. 1 § KL innefattar ett principiellt förbud mot att ge understöd åt enskilda, eftersom det i regel inte kan vara ett allmänt intresse att sådant understöd lämnas (prop. 1990/91:117, s. 148). Förbudet hindrar t.ex. att ekonomiska bidrag utbetalas eller att fordringar efterges. Undantag från förbudet finns i bl.a. socialtjänstlagen (2001:453). Enligt 2 kap. 8 § KL får kommuner och landsting genomföra åt- gärder för att allmänt främja näringslivet i kommunen eller lands- tinget. För att individuellt inriktat stöd ska få lämnas till enskilda näringsidkare krävs dock att det finns synnerliga skäl. I förarbetena till KL har angetts exempel på vad som kan vara tillåtet och otillåtet stöd till näringslivet (prop. 1990/91:152). En allmänt näringsfrämjande åtgärd kan vara att tillhandahålla mark, lokaler eller teknisk service till företagen. En förutsättning är att verksamheten inriktas på företagarkollektivet i stort. Individuellt anpassad lokalhållning åt enstaka industriföretag faller utanför den allmänna kompetensen. Genom bestämmelser i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter har i vissa avseenden preciserats och Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna utökats kommunernas möjligheter att tillgodose företags behov av lokaler (3 kap. 6 §, jfr 1 kap. 3 §). I förarbetena till KL har vidare angetts att det kan uppkomma ett rättsligt utrymme för kommunala åtgärder, som annars skulle vara otillåtna, när det enskilda initiativet viker eller faller bort på ett visst serviceområde som normalt hävdas av den privata företagsam- heten (samma prop., s. 153). Denna kompetensgrund anges ha särskild betydelse i glesbygdsområden där det blivit allt längre mellan livsmedelsaffärerna och bensinstationerna. När servicenivån sjunker klart under det acceptabla kan kommunen ha rätt att ekonomiskt understödja enskilda näringsidkare för att garantera en viss minimistandard av kommersiell service till hushållen. Förbudet mot stöd till företag i jämförelse med regler om statsstöd Bestämmelsen i 2 kap. 8 § KL och , som även behandlats i avsnitt 22.1.2 och 22.2, har vissa likheter såvitt gäller grundinställningen till stöd till företag. De svenska förarbetena präglas, liksom , av en restriktiv hållning till stöd- åtgärder, som både nationell rätt och medger stöd för att överbrygga marknadsmisslyckanden. Skillnaderna mellan regelverken är dock betydande. Själva stödbegreppet har tolkats extensivt inom och omfattar olika former av gynnande som enligt 2 kap. 8 § KL inte betraktats som stöd. Som exempel kan nämnas försäljning av mark enligt en generell lågprispolitik. Vidare omfattar det principiella förbudet mot statsstöd till företag enligt artikel 107 i EUF-för- draget även stöd till bolag som ägs av kommun och landsting medan 2 kap. 8 § KL endast reglerar stöd till näringslivet i tradi- tionell mening. Det EU-rättsliga företagsbegreppet omfattar varje form av verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur och kan därmed inbegripa såväl privatägda företag som företag som ägs av en kommun eller ett landsting, liksom t.ex. statliga eller kom- munala organ. Stödgivning som kanaliseras genom offentligägda bolag, stiftelser eller liknande kan enligt fast praxis från EU-dom- stolen anses ske med statliga medel. har framhållit att förmåner som ges direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel betraktas som stöd, och då inbegrips inte endast stöd som ges direkt av staten utan också stöd som ges av offentliga eller Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna privata organ som utsetts eller inrättats av staten, kommuner eller landsting. Å andra sidan anses stöd under vissa beloppsgränser inte påverka samhandeln eller snedvrida konkurrensen och omfattas därför av kommissionens undantag för försumbart stöd, medan 2 kap. 8 § KL inte innefattar några motsvarande tröskelvärden. Undantagsmöjligheterna är sammantaget påtagligt mer generösa inom än enligt 2 kap. 8 § KL och dess rekvisit synner- liga skäl. Kommuner och landsting kan enligt kommunallagen genomföra stödåtgärder direkt efter det att beslut har fattats i laga ordning, dock kan sådana beslut ogiltigförklaras efter laglighetsprövning i förvaltningsdomstol. bygger däremot på en princip om förhandskontroll. Åtgärder som klassificeras som stöd måste an- mälas till kommissionen och godkännas innan de sätts i verket, såvida de inte omfattas av något gruppundantag. Då är åtgärderna automatiskt undantagna, utan föregående anmälan. För illegala stöd enligt gäller en preskriptionstid . 23.1.4Förbudet mot att driva spekulativa företag Den kommunala verksamheten bärs upp av ett allmänt, samhälleligt intresse, till skillnad från det privata näringslivet som har ett klart uttalat vinstsyfte. Från rättsliga utgångspunkter finns emellertid ingen tydlig gräns mellan vad som brukar kallas den kommunala sektorn och det som i dagligt tal betecknas som näringslivet (prop. 1990/91:117, s. 33 f. och s. 151 f.). Kommuner och landsting har haft kompetens att vara verksamma på en rad områden som vanligen ses som en del av näringslivet (sedvanlig affärsverksamhet). Exempel på sedvanlig affärsverksamhet är bostadsföretag, el-, gas- och värmeverk, renhållningsverk, parkeringsanläggningar, buss-, spårvägs- och sjötrafikföretag, hamnar, flygplatser samt rörelser för att tillhandahålla idrottsarenor och olika fritids- och nöjesanlägg- ningar. finns en stor sektor av näringslivet som traditionellt är förbehållen den enskilda företagsamheten (det egentliga närings- livet). Inom den sektorn får kommunerna och landstingen inte driva verksamhet eller göra andra ingripanden annat än under mycket speciella förhållanden. I praxis har godtagits verksamhet som haft ett nära eller naturligt samband med befintlig eller erkänd Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna verksamhet (anknytningskompetens). Cafeterior på sjukhus är exempel på sådan näringsverksamhet som accepterats. I praxis har också godtagits att tillfällig överproduk- tion av interna tjänster och produkter säljs på den öppna mark- naden. Gränsdragningen för vad som är kompetensenlig näringsverk- samhet för kommuner och landsting uttrycks i 2 kap. 7 § KL. För att näringsverksamhet ska få bedrivas krävs dels att den drivs utan vinstsyfte, dels att den går ut på att tillhandahålla allmän- nyttiga anläggningar eller tjänster åt medlemmarna i kommunen eller . Att verksamheten ska gå ut på att betjäna de egna medlemmarna för att den ska vara tillåten, hindrar inte att anläggningarna eller tjänsterna i praktiken också utnyttjas av andra än kommunmedlem- mar. Vidare är det inget som hindrar att kommunerna eller lands- tingen bildar egna internföretag som enbart betjänar kommunen eller , t.ex. ett internt städbolag (prop. 1990/91:117, s. 151). Förbudet mot att driva verksamhet i vinstsyfte tar sikte på sådana fall då huvudsyftet med den kommunala verksamheten är att ge vinst. Något absolut vinstförbud gäller däremot inte. Bedöm- ningen av i vad mån en verksamhet får generera över- skott och hur detta får användas ligger inom ramen för tillämp- ningen av självkostnadsprincipen (prop. 1990/91:117, s. 33 f., se nästa avsnitt). I avsnitt 23.2 beskrivs vissa undantag från bl.a. för- budet mot spekulativa företag och självkostnadsprincipen. Av 3 kap. 1 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter framgår att kommuner under vissa förutsättningar får bedriva näringsverksamhet i syfte att ge personer med funktionshinder anställning. Den kommunala självkostnadsprincipen uttrycks i 8 kap. 3 c § KL. Enligt denna bestämmelse får kommuner och landsting inte ta ut högre avgifter än vad som motsvarar kostnaden för de tjänster eller nyttigheter som de tillhandahåller. Principen syftar bl.a. till att hindra kommunen från att utnyttja den monopolsituation som ofta finns vid avgiftsfinansierad verksamhet, oberoende av om verksamheten drivs i egen regi eller på entreprenad. Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna Självkostnadsprincipen gäller som huvudregel för all verksamhet som kommuner och landsting bedriver, vare sig det är fråga om fri- villig eller specialreglerad verksamhet. Den kommunala förmögen- hetsförvaltningen eller enskilda kommunala affärsuppgörelser be- rörs dock inte av principen. I samband med att självkostnadsprincipen skrevs in i kom- munallagen uttalades i förarbetena att principen som huvudregel också omfattar konkurrensutsatt verksamhet, om inte annat är särskilt föreskrivet eller accepterat enligt rättspraxis (prop. 1993/94:188, s. 84). På flera sådana områden har det ansetts moti- verat med undantag (se avsnitt 23.2). Enligt likställighetsprincipen ska kommuner och landsting be- handla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat (2 kap. 2 § KL). Principen innebär ett krav på att kom- muner och landsting ska iaktta objektivitet och rättvisa i sin behandling av kommunmedlemmarna. Innebörden av detta kan vara olika inom olika verksamhetsområden (prop. 1990/91:117, s. 149 f.). En följd av likställighetsprincipen är t.ex. att avgiftstaxor som gynnar kommunmedlemmar som är folkbokförda på viss plats i kommunen kan vara otillåtna (jfr RÅ 1996 ref. 9). 23.1.7Förbudet mot retroaktiva beslut Som huvudregel gäller enligt 2 kap. 3 § KL att kommuner och landsting inte får fatta beslut med tillbakaverkande kraft som är till nackdel för medlemmarna. Endast om det finns synnerliga skäl för det får sådana beslut fattas. Förbudet innebär att en kommun eller ett landsting inte har rätt att retroaktivt återkalla förmåner för medlemmarna eller att med retroaktiv verkan besluta om nya eller förhöjda pålagor för dem (prop. 1990/91:117, s. 150). Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna 23.2Vissa undantag från de kommunalrättsliga principerna En omständighet som på några områden har motiverat undantag från de kommunalrättsliga principerna är att den aktuella verksam- heten konkurrerar med eller annars har beröringspunkter med det privata näringslivet. Särskilt gäller detta vissa undantag från lokali- seringsprincipen, förbudet mot att driva spekulativa företag och självkostnadsprincipen. Flera av undantagen från bl.a. dessa principer är också hänförliga till verksamhet som ofta bedrivs i kommunala företag – i några fall gäller undantagen dessutom ute- slutande för sådana företag. Utredningen om vissa frågor om statligt stöd m.m. (N 2010:02) har ett uppdrag som bl.a. tar sikte på självkostnadsprincipen. I utredningsdirektivet anförs att kravet på att tillämpa denna princip kan leda till konkurrensproblem när kommuner och landsting be- driver frivillig näringsverksamhet inom ramen för sin kompetens. En analys ska göras av om det för dessa fall är möjligt att utforma ett undantag. Även behovet av en eventuell konsekvensändring i förbudet mot att bedriva verksamhet i vinstsyfte ska analyseras. Uppdraget ska redovisas . I det följande beskrivs vissa av de undantag från de kommunal- rättsliga principerna som gäller och som är av särskilt intresse när det gäller kommunala företag. 23.2.1Energiförsörjning och allmänna vattentjänster Enligt 7 kap. 1 § ellagen (1997:857) får kommunala företag bedriva produktion av och handel med el samt därmed sammanhängande verksamhet utan hinder av bestämmelsen i 2 kap. 1 § KL om anknytning till kommunens område eller dess medlemmar. Som villkor för verksamheten gäller att den ska bedrivas på affärsmässig grund och redovisas särskilt (7 kap. 2 § ellagen). Genom bestäm- melserna har undantag gjorts från lokaliserings-, självkostnads- och likställighetsprinciperna. Att verksamheten ska bedrivas på affärs- mässig grund innebär enligt förarbetena (prop. 1996/97:136, s. 168, och prop. 1993/94:162, s. 167) främst att företaget ska tillämpa ett affärsmässigt beteende och en korrekt prissättning. I förarbetena anges också att en viss vinstmarginal ska inräknas i priset, om inte annat undantagsvis är särskilt motiverat, samt att de villkor som Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna gäller för det privata näringslivets affärsdrivande verksamhet alltså ska vara vägledande. Nätverksamhet och distribution av el omfattas endast av undan- tag från lokaliseringsprincipen. För detta undantag uppställs krav på geografisk närhet och samband med nätverksamheten i den egna kommunen. I 38–39 §§ fjärrvärmelagen (2008:263) finns särskilda bestäm- melser för kommunala företag som bedriver fjärrvärmeverksamhet. Även i dessa fall ska verksamheten bedrivas på affärsmässig grund. Vidare gäller ett undantag från lokaliseringsprincipen, dock med viss begränsning. Verksamheten utanför kommunen ska ha geo- grafisk närhet till fjärrvärmeverksamheten inom kommunen och syfta till en ändamålsenlig fjärrvärmeverksamhet. som bedriver handel med eller distribution av naturgas omfattas av bestämmelser i 5 kap. 1–2 §§ naturgaslagen (2005:403). Bestämmelserna innebär undantag från lokaliserings- principen i två fall, dels vid handel med naturgas och därmed sam- manhängande verksamhet, dels vid överföring av naturgas. Det sist- nämnda undantaget gäller endast i geografisk närhet till kom- munens rörledningsnät. Liksom för produktion av och handel med el gäller att verksamhet i form av handel med naturgas ska redovisas särskilt och drivas på affärsmässig grund. Om företaget även be- driver produktion av och handel med el får de berörda verksam- heterna dock redovisas tillsammans. De beskrivna undantagen enligt ellagen, fjärrvärmelagen och naturgaslagen gäller inte om verksamheten bedrivs i förvaltnings- form utan endast om verksamheten bedrivs inom ramen för ett kommunalt företag. I förarbetena till bestämmelserna om kom- munala elföretag angavs bl.a. att reglerna syftar till att kommunen ska kunna konkurrera på lika villkor med andra aktörer på elmark- naden och att det då bör krävas att kommunen uppträder under samma associationsform som de andra aktörerna, vanligtvis aktie- bolagsform (prop. 1993/94:162, s. 126 och 128). Vidare angavs att den associationsformen, till skillnad från förvaltningsformen, är avsedd för den kommersiella verksamhet det är fråga om. Det framhölls även vikten av att den konkurrensutsatta verksamheten hålls klart åtskild från annan verksamhet, så att konkur- renssnedvridande effekter undviks (jfr prop. 1999/2000:72, s. 63). Enligt 57 § lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster får en kommun sköta driften av va-anläggningar i andra kommuner, dvs. undantag har gjorts från lokaliseringsprincipen. Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna även från självkostnadsprincipen genom ett krav på att verksam- heten ska bedrivas på affärsmässiga grunder. Verksamheten ska vidare redovisas skilt från annan verksamhet. Undantagen för drift av va-anläggningar är tillämpliga såväl då verksamheten bedrivs i förvaltningsform som då den bedrivs av ett kommunalt företag (prop. 2005/06:78, s. 153). Av 3 kap. 3–5 §§ lagen (2009:47) om vissa kommunala befogen- heter följer att kommunala aktiebolag får ingå avtal med trafik- huvudmän om att utföra lokal och regional linjetrafik eller motsva- rande med buss, tåg, tunnelbana och spårvagn (se även avsnitt 18.2.1). För sådana avtal gäller undantag från lokaliseringsprincipen (1 kap. 2 §). Verksamheten ska bedrivas på affärsmässiga grunder samt särredovisas. Detta innebär undantag från självkostnadsprin- cipen och även från förbudet mot spekulativa företag (1 kap. 3 §). Lagen om vissa kommunala befogenheter ger även kommunerna möjlighet att ingå avtal med landsting om att utföra sjuktransporter samt hälso- och sjukvård i väntan på sådana transporter (3 kap. 2 §). Som nämnts ovan innebär detta en kompetensutvidgning i förhållande till förbudet mot att ta sig an uppgifter som enbart an- kommer på någon annan. För denna verksamhet gäller dessutom undantag från lokaliseringsprincipen. Verksamheten ska även bedrivas på affärsmässiga grunder, dvs. med undantag från själv- kostnadsprincipen och från förbudet mot spekulativa företag (1 kap. 2 och 3 §§). 23.3Bundenhet för kommunala företag Utifrån kommunallagens perspektiv gäller de kommunalrättsliga principerna – när de är tillämpliga – för all verksamhet. Kommunallagen gäller emellertid endast för landsting, kommuner och kommunalförbund och inte för sådana privaträttsliga juridiska personer till vilka vården av kommunala angelägenheter kan ha överlämnats. Ett kommunalt företag är alltså inte bundet av kom- munallagens bestämmelser om t.ex. de kommunalrättsliga prin- ciperna. Detta medför att de kommunalrättsliga principerna måste Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna göras bindande för kommunala företag genom särskilda åtgärder i varje enskilt fall (jfr avsnitt 9.4.1 och 24.1.2). Vilken form dessa åtgärder måste ha beror på vilka associationsrättsliga regler som gäller för det aktuella företaget. 23.3.2Särskilt om bundenhet för aktiebolag Av 3 kap. 3 § ABL framgår att det ska anges i bolagsordningen om ett aktiebolag helt eller delvis ska ha annat syfte än att ge vinst till aktieägarna. I så fall ska det också anges hur bolagets vinst och behållna tillgångar vid bolagets likvidation ska användas. Om det inte tas in en föreskrift om särskilt syfte innebär aktiebolagsrätten att bolaget anses ha rent vinstsyfte. Detta medför att förbudet mot spekulativa företag endast kan upprätthållas för ett kommunalt aktiebolag genom att det kommunala ändamålet anges i bolags- ordningen. Om den specifika verksamheten är undantagen från förbudet mot spekulativa företag, t.ex. då verksamheten avser produktion av eller handel med el, saknas behov av föreskrift i bolagsordningen. Enligt 3 kap. 1 § ABL ska också föremålet för bolagets verk- samhet, angivet till sin art, framgå av bolagsordningen. Allmänt sett är det vanligt att aktiebolag ges en relativt vid formulering av verk- samhetsföremålet för att möjliggöra viss flexibilitet för bolaget. För kommunala aktiebolag torde däremot gälla ett kommunalrättsligt krav på att verksamhetsföremålet anges tämligen preciserat så att risk för kompetensöverskridanden undviks (se RÅ83 2:56, RÅ84 2:25, RÅ 1989 ref. 117 och avsnitt 24.1.2, se även , Bolags- ordning i kommun- och landstingsägda bolag, FT 2010, s. 314 f.). Med anledning av kravet enligt 3 kap. 17 § första stycket 1 KL på att fullmäktige ska fastställa det kommunala ändamålet med verk- samheten har i förarbetena också anförts att det inte är godtagbart med en allmänt hållen formulering som den i rent privata samman- hang vanliga avslutande meningen att ett bolag ska idka annan i samband därmed stående rörelse (prop. 1990/91:117, s. 162). I det sammanhanget har också angetts bl.a. att det kommunala ända- målet t.ex. kan preciseras så att det blir klart att de olika grund- satser som gäller för verksamhet enligt kommunallagen, exempelvis likställighetsprincipen, ska gälla för bolagets verk- samhet. Kommunalrättsliga principer och undantag från principerna Av praxis följer att den i bolagsordningen angivna verksamheten i princip måste begränsas så att den inte kommer att omfatta annat än vad som utgör en angelägenhet (RÅ83 2:56). Praxis ger dock inte uttryck för att det gäller ett absolut krav på att en sådan begränsning anges i bolagsordningen i stället för att t.ex. tas in i ett avtal. Avgörande synes vara att vidtagna åtgärder – i bolags- ordningen eller annars – ger tillräckliga garantier för att bolaget inte vid verksamhetens utövande överskrider gränserna för den kommunala kompetensen (RÅ 1989 ref. 117). När det gäller självkostnadsprincipen enligt 8 kap. 3 c § KL har i förarbetena till bestämmelsen angetts att tillämpningen av prin- cipen i det enskilda fallet, i de fall kommunen eller utför en uppgift genom egna företag, behöver regleras i avtal, bolagsordningar eller andra liknande rättsliga dokument (prop. 1993/94:188, s. 82). 24Rättslig prövning av de kommunalrättsliga principernas efterlevnad Att det finns begränsningar för kommunernas och landstingens kompetens innebär att kommunala åtgärder antingen kan vara tillåtna eller otillåtna. Eftersom de kommunalrättsliga principerna inte har ett helt klart innehåll kan det dock i vissa fall vara svårt att bedöma om en åtgärd är kompetensenlig. Motsvarande gäller för åtgärder som vidtas av kommunala företag. Ett överskridande av de kommunalrättsliga principerna får gene- rellt sett oönskade konsekvenser om än dessa är olika beroende på i vilket avseende principerna överskrids. Att en kommun t.ex. över- skrider lokaliseringsprincipen kan medföra att skattemedel från kommunmedlemmarna används på ett sätt som inte är till nytta för kommunen eller medlemmarna. Ett överskridande av likställighets- principen innebär att medlemmarna i kommunen eller behandlas olika utan objektiv grund. verksamhet i strid med självkostnadsprincipen kan innebära att en monopolställning utnyttjas. näringsverksamhet som faller utanför vad som är sedvanlig (kompetensenlig) affärsverksamhet riskerar vidare att skada förutsättningarna för privat näringsverk- samhet av samma slag.