sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — I det sammanhanget finns det anledning att kort beröra den ideologiska grunden till den förändring som ägde rum i samband med BrB:s tillkomst och som vi nu har att kritiskt granska och eventuellt ompröva. Strafflagberedningens förslag till lagstiftning14, som låg till grund för den radikala förändring av straffrätten som skedde när tillräkne- lighet avskaffades som brottsförutsättning, var starkt influerat av den italienska s.k. positiva straffrättsskolan. För denna skola var ansvar och skuld ålderdomliga begrepp som hörde samman med den klassiska straffrättsskolans vedergällningsteorier och med filo- sofiskt tankegods med metafysiska förtecken, något som enligt den positiva skolan inte hörde hemma i ett påföljdssystem. Påföljds- systemet skulle i stället utformas på ett sådant sätt att samhället kunde skydda sig mot brott och förebygga brottslighet som socialt fenomen. Uppfattningen byggde på en starkt deterministisk livs- uppfattning. Någon fri vilja eller något moraliskt ansvar fanns inte, utan dessa begrepp var endast metafysiska bubblor utan verklig- hetsförankring. Alla människor var, oberoende av sin förmåga eller tillfälle att följa lagen, socialt ansvariga för sina handlingar. På- följden skulle följaktligen bestämmas med hänsyn till den enskilde brottslingens behov av vård eller fostran eller, för det fall han eller hon bedömdes som farlig, samhällets behov av skydd mot honom eller henne. Tidsobestämda påföljder skulle i stor utsträckning komma till användning. Man föreslog också att själva begreppet straff skulle avskaffas. Även om Strafflagberedningens förslag till skyddslag inte antogs i alla delar vid BrB:s tillkomst, genomfördes förslaget i stort sett 14 Se betänkandet Skyddslag (SOU 1956:55). Psykisk störning, brott och ansvar beträffande de psykiskt störda lagöverträdarna. De straffriförkla- ringar som förekom på SL:s tid sågs enligt förarbetena till BrB mera som en formalitet. Det tedde sig därför mer ändamålsenligt att domstolen fick möjligheter att direkt i domen besluta att den psy- kiskt störde skulle vårdas än att detta skulle ske på ett mer indirekt sätt, oftast genom administrativa åtgärder efter det att en s.k. straffriförklaring hade skett. Frågan om skuld och ansvar var som framgått av underordnad betydelse. Det hänger samman med att i ett system där reaktioner- na mot brott motiveras av individualpreventiva skäl mister proble- met med fastställandet av kriterier för straffrättslig tillräknelighet och därmed för straffrättsligt ansvar sin betydelse. Frågan om psykisk störning blir i stället ett spörsmål om den mest ändamåls- enliga behandlingsformen. Anlägger man ett mer utpräglat individualpreventivt synsätt på den straffrättsliga hanteringen av psykiskt störda lagöverträdare och anser man att frågor om moraliskt ansvar och skuld är av under- ordnad betydelse, finns det således argument för ett bibehållande av den nuvarande ordningen. Det viktigaste blir då att reaktions- formen är den rätta och att denna har en brottspreventiv effekt. Å andra sidan bör man i så fall i logikens namn fullfölja argumen- teringen och låta vårdbehovet – oberoende av orsakssamband – styra påföljdsvalet. Tillämpat på dagens system skulle det leda till att fängelseförbudet endast blir tillämpligt om ett vårdbehov visas föreligga vid domstillfället, oberoende av om den psykiska stör- ningen förelåg vid själva gärningstillfället. Humanitära skäl kan i och för sig anföras som stöd för fängelse- förbudet. Men det är å andra sidan knappast ett uttryck för huma- nitet att fälla någon som saknar skuld till ansvar för brott enbart i syfte att se till att vård kommer till stånd. Detta gäller särskilt som det går att uppnå samma resultat – att vård kommer till stånd – utan att det straffrättsliga systemet behöver komma till använd- ning. 9.5.3.2Det nuvarande systemet motverkar särbehandling och stigmatisering Ett annat argument som ofta förs fram för den nuvarande ord- ningen är att den skulle motverka risker för negativ särbehandling och för diskriminering av psykiskt störda lagöverträdare. Psykisk störning, brott och ansvar finns att ett tillräknelighetsrekvisit skulle riskera att stämpla (stig- matisera) alla psykiskt störda som ansvarslösa och att de därför också skulle ha färre rättigheter än andra. Här kan man hänvisa till det gamla uttryckssättet fem-femma, som syftade på regleringen i 5 kap. 5 § SL, och som var ett förringande epitet på personer med psykiatriska sjukdomar och psykisk utvecklingsstörning. I det här sammanhanget får tillräknelighetsrekvisitets koppling till en enskild gärning och till hur man straffrättsligt hanterar tillfällig sinnesförvirring utan samband med psykiatrisk sjukdom betydelse för hur pass hållbart argumentet är. Om kravet på tillräknelighet inte knyts till en viss gärning och om det endast är psykiskt störda lagöverträdare som omfattas av regleringen, men inte andra personer som på annan grund är från sina sinnens fulla bruk, kan risken för särbehandling och stigmati- sering vara ett argument mot en förändring av den nuvarande ordningen. Å andra sidan; om tillräknelighetsregleringen kopplas till gärningsmannens ansvarsförmåga vid ett enskilt gärningstillfälle och om tillfällig sinnesförvirring av samma grad också leder till ansvarsfrihet, blir argumentet ihåligt och delvis orättfärdigt. Man riskerar ju nämligen i så fall att psykiskt störda lagöverträdare lättare än andra fälls till ansvar för brott, genom att man inte ställer samma grundkrav för straffrättsligt ansvar för dem som man i regel gör för gärningsmän som är tillfälligt sinnesförvirrade vid gärnings- tillfället. Möjligen skulle det kunna hävdas att det förhållandet, att psy- kiskt störda lagöverträdare fälls till ansvar för brott, i sig motverkar särbehandling och diskriminering. Det är dock tveksamt vilken bärkraft ett sådant resonemang har. Det förutsätter dessutom att människor i allmänhet skulle uppfatta det som stötande om psy- kiskt störda lagöverträdare i vissa fall inte skulle kunna dömas för brott som andra gärningsmän som är tillfälligt sinnes- förvirrade fortfarande ofta skulle vara fria från ansvar. Huruvida en sådan uppfattning verkligen stämmer överens med människors moral- och rättviseföreställningar är emellertid tveksamt. Likhets- principen, dvs. principen att lika fall ska behandlas lika, är också en grundläggande rättsprincip med starkt stöd i människors moral- uppfattning. Psykisk störning, brott och ansvar 9.5.3.3Senare års utveckling för psykiskt sjuka Ett annat argument som ofta förs fram som argument mot införan- det av en tillräknelighetsreglering är att en sådan står i motsättning till senare års utveckling inom psykiatrin och mot de åtgärder som har vidtagits för att psykiskt störda i allmänhet ska på ett bättre sätt integreras i samhället. Här har särskilt pekats på reformer som att den gamla omyndighetsförklaringen har avskaffats, att det har skett ett fullt erkännande av de psykiskt stördas medborgerliga rättigheter (såsom att de har fått allmän rösträtt) samt på psy- kiatrins allmänna utveckling under som har inneburit att mentalsjukhusen har lagts ned vilket har lett till mer av öppen vård och mindre av sluten vård och av tvångsåtgärder. Det är förvisso riktigt att de flesta länder som har en tillräkne- lighetsreglering har bestämmelser som motsvarar vår tidigare omyndighetsförklaring. I många länder finns dessutom kvar slutna vårdmiljöer av den typ som mentalsjukhusen utgjorde. Det är säkert också riktigt att i många avseenden, i vart fall när det gäller själva lagstiftningen, har kommit längre än många andra länder när det gäller samhälleliga rättigheter för psykiskt sjuka och andra psykiskt funktionshindrade. Det bör dock framhållas att även förvaltarskap enligt 11 kap. FB, som ersatte den tidigare omyndighetsförklaringen, innebär att den hjälpbehövande förlorar sin rättshandlingsförmåga i angelägen- heter som omfattas av uppdraget. Den som på grund av psykisk störning är ur stånd att vårda sig eller sin egendom kan således för- lora sin rättshandlingsförmåga i olika avseenden. Rättshandlings- förmågan kan sägas vara den civilrättsliga motsvarigheten till det straffrättsliga tillräknelighetskravet (ansvarsförmågan). Dessutom gäller fortfarande lagen (1924:323) om verkan av avtal som slutits under påverkan av en psykisk störning. Enligt denna lag är avtal som någon har ingått under påverkan av psykisk störning ogiltiga. Även i samband med kraven på informerat samtycke till vård görs undantag bl.a. för patienter som på grund av sin psykiska stör- ning saknar beslutskompetens. Till och med s.k. absolut besluts- inkompetens kan föreligga, om någon på grund av svår psykisk störning inte är medveten om sin omvärld. Det sagda visar att man inom andra rättsområden inte har kunnat undvara en reglering av innebörden att bristande förmåga på grund av psykisk störning har tillagts betydelse och lett till undantag från olika rättsliga skyldig- heter. Psykisk störning, brott och ansvar Alldeles bortsett från de nu nämnda förhållandena kan det ifrågasättas, om de mycket rimliga och vällovliga åtgärderna för att förbättra psykiskt sjukas rättsliga ställning och integrering i sam- hället står i konflikt med ett krav på tillräknelighet som brotts- förutsättning. Vad gäller utvecklingen mot mindre tvång och mer öppen vård gäller det motsatta förhållandet. Det bör t.ex. krävas starkare skäl för att använda tvång exempelvis i form av frihetsberövande, om gärningsmannen inte döms för brott och där- med inte på samma sätt omfattas av det straffrättsliga systemet. 9.5.3.4Ansvarets betydelse för behandlingen Ett annat argument som har framförts från läkarhåll och av andra inom den medicinska professionen är att det förhållandet att gär- ningsmannen fälls till ansvar har betydelse för behandlingsresul- tatet. Den dömde har genom domen ansetts ansvarig för de kon- sekvenser som gärningen har medfört. Han eller hon har då också ett särskilt ansvar för att förbättra sitt mentala tillstånd och att medverka i vården. En frikännande dom på grund av bristande till- räknelighet skulle enligt detta resonemang försvåra vården genom att den dömde lättare kan förneka sin gärning och hävda att han eller hon ändå inte kunde ha undvikit denna. Tyngden av det nu anförda argumentet beror på om det i vården går att skilja mellan å ena sidan ansvar för själva gärningen (gär- ningsmannaskapet) och å andra sidan ansvaret för sitt tillstånd och de följder som detta har medfört, även om något brott på grund av brister i det subjektiva rekvisitet inte har begåtts. Dessutom upp- kommer frågan om etiska konflikter mellan den straffrättsliga och den medicinska aspekten. Återigen måste fråga ställas om det verkligen är etiskt försvarbart att fälla någon till straffrättsligt ansvar i huvudsakligt syfte att främja en medicinsk behandling. Ett annat argument mot att ändra det straffrättsliga ansvaret för psykiskt störda lagöverträdare grundas på rent pragmatiska skäl. Grunduppfattningen är enligt detta synsätt att stora och genom- gripande förändringar av systemet bör undvikas, om konsekven- serna för den dömde ändå blir likartade. Psykisk störning, brott och ansvar att frågor om ansvar och skuld i sig är av mindre betydelse, för det fall samhällets reaktioner, oberoende av om de kallas påföljder eller åtgärder, till sitt verkställighetsinnehåll är jämförbara. Som har framgått förklaras den nyordning som BrB förde med sig delvis av det faktum att det enligt lagstiftaren föreföll från praktiska ut- gångspunkter lämpligare att brottmålsdomstolen direkt dömde till vård än att detta skulle ske särskilt i administrativ ordning. Tyngden av detta argument beror naturligtvis på vilken vikt man lägger vid frågor om ansvar och skuld inom straffrätten. När prak- tiska ändamålssynpunkter blir styrande för ett system tenderar emellertid detta ofta att bli lösligt och svåröverskådligt. Dessutom kan synpunkterna ibland bottna i ett oreflekterat försvar för den för tillfället bestående ordningen. Invändningar kan alltid göras mot varje större och mera genomgripande förändring av ett existerande system med motiveringen att reformbehovet inte är tillräckligt. Ett annat argument mot ett tillräknelighetsrekvisit har att göra med att det skulle vara förenat med rättsliga svårigheter att införa ett sådant. Här är det framför allt fråga om åtgärder som syftar till skydd mot fortsatta allvarliga våldshandlingar från den tilltalades sida, konsekvenserna för andra särskilda rättsverkningar av brott som skadestånd och förverkande samt processuella problem som pekas ut. Det torde vara ofrånkomligt att det även i ett system där det finns ett tillräknelighetskrav måste finnas vissa möjligheter för samhället att ingripa med olika åtgärder grundade på vårdbehov eller behovet av skydd. Dessa brukar då knytas till att gärnings- mannen har begått en rättsstridig gärning och systematiskt inordnas som en särskild rättsverkan på motsvarande sätt som beslut om utvisning och förverkande enligt gällande rätt. Gärningsmannens uppfattning och insikt om omständigheterna kring gärningen har normalt stor betydelse vid bedömningen av gärningens allvar. Frågan är då om det är rimligt att knyta rättsverk- ningar till en rättsstridig eller otillåten gärning som har begåtts av någon som inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Det kan tyckas att det inte är det. Men en ordning av detta slag finns i alla andra västländer. Dessutom torde det enligt vår bedömning i de flesta fall relativt enkelt gå att på ett mer objektivt plan skilja mellan rätts- Psykisk störning, brott och ansvar stridiga eller otillåtna gärningar till vilka man kan knyta rätts- verkningar och gärningar som beror på rena olycksfall eller som av andra skäl inte – som gärningar betraktade – är socialt förkastliga. Frågor om skadeståndsansvar och förverkande kräver vidare över- väganden, men det torde kunna gå att finna tillfredsställande lös- ningar som i princip inte skiljer sig från dagens system. Vad gäller de processuella problemen är dessa inte oöverstigliga. Visserligen måste man komplettera brottmålsprocessen med vissa möjligheter för åklagaren att kunna föra särskild talan om skydds- åtgärder och andra rättsverkningar. Men också här bör det kunna gå att finna rimliga lösningar. 9.5.4Våra överväganden och förslag Vårt förslag: Tillräknelighet ska åter vara ett krav för att en gärning ska utgöra brott. Detta innebär att en gärning inte ska utgöra brott om den begås av någon som till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utveck- lingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd saknade förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. Inte heller ska en gärning utgöra brott om gär- ningsmannen hade en sådan förmåga men till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utveck- lingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd saknade förmåga att anpassa sitt handlande efter den. För att en gärning inte ska utgöra brott på grund av otillräkne- lighet krävs att det inte är gärningsmannen själv som i anslut- ning till gärningen har vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat sätt. Som en konsekvens av att ett krav på tillräknelighet införs ska bl.a. bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB, som innehåller en presumtion för en annan påföljd än fängelse och i vissa fall ett förbud mot fängelse för allvarligt psykiskt störda lagöverträdare, upphävas. 9.5.4.1Ett krav på tillräknelighet bör återinföras i svensk rätt Frågan om behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare är som sagt en av de svåraste inom straffrätten. Problemen består i att Psykisk störning, brott och ansvar bedöma vilka möjligheter eller vilken förmåga en psykiskt störd person har haft att rätta sig efter lagen samt i vilken utsträckning det är rimligt att lägga ett straffrättsligt ansvar på honom eller henne. Det handlar också om att minska risken för att en psykiskt störd lagöverträdare som har begått en gärning av allvarligt slag på nytt ska begå en sådan handling. Enligt vår mening talar skuldprincipen starkt för att ett krav på tillräknelighet bör återinföras i svensk rätt. Vid en tillämpning av skuldprincipen ska en gärning inte utgöra brott om den har begåtts t.ex. under påverkan av en förvrängd verklighetsuppfattning som har lett till att gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gär- ningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. De egentliga grunderna för regleringen av det s.k. fängelseförbudet för de mest psykiskt störda lagöverträdarna15 i 30 kap. 6 § BrB förefaller också vara att den som är allvarligt psykiskt störd inte bör hållas fullt ansvarig för vad han eller hon har gjort när handlandet har haft samband med hans eller hennes tillstånd. Problemet är att de omständigheter som ligger till grund för särbehandlingen på påföljdsnivån för psykiskt störda lagöverträdare enligt BrB egent- ligen hör hemma vid prövningen av skuldfrågan och att hänsyn enligt den nuvarande regleringen inte tas till de fall där man helt bör fria från ansvar, i stället för att döma till en mindre ingripande påföljd. Som vi ser det är det angeläget att detta sker. Som har framgått ändrades bestämmelsen om det s.k. fängelse- förbudet i 30 kap. 6 § BrB till att vara en presumtion för att en annan påföljd än fängelse ska väljas för den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Det absoluta förbudet mot att döma till fängelse finns dock kvar om den tilltalade till följd av den allvarliga psykiska störningen har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt hand- lande efter en sådan insikt. Bestämmelsen innebär emellertid även efter denna lagändring att de psykiskt störda lagöverträdarna sär- behandlas i påföljdshänseende, i stället för vid bedömningen av skuldfrågan. Detta framstår som en klar brist. De lagöverträdare för vilka det råder ett absolut fängelse- förbud är de vars gärningar inte skulle utgöra brott med tillämpning av en tillräknelighetsreglering. Övriga som omfattas av särregle- 15 fick den som hade begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning inte dömas till fängelse. Fängelseförbudet är ändrat till en presumtion för att annan påföljd än fängelse ska väljas. Fängelse får dock inte dömas ut när en tilltalad till följd av sin allvarliga psykisk störning har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Se vidare avsnitt 2.3. Psykisk störning, brott och ansvar ringen i 30 kap. 6 § BrB skulle vid en tillämpning av tillräknelighets- regleringen inte befrias från straffrättsligt ansvar enligt skuldprin- cipen utan alltså kunna dömas för brott. Detta framstår, som vi ser det, som en betydande förbättring. Vi tycker också att det är ett viktigt skäl för en tillräknelighets- reglering att uppsåtsrekvisitet i vissa fall riskerar att tillämpas alltför extensivt vid gärningar som har begåtts av psykiskt störda lagöver- trädare. En sådan tillämpning innebär, som vi har redogjort för i det föregående, att rekvisitet är lättare uppfyllt om gärningsmannen har en allvarlig psykisk störning och bedöms vara i behov av vård än om han eller hon t.ex. har varit tillfälligt sinnesförvirrad och inte har något vårdbehov som domstolen kan tillgodose genom domen. Även risken för att gärningsmannen till följd av sitt tillstånd åter- faller i allvarlig brottslighet kan, som vi har framhållit, tänkas indirekt påverka bedömningen i uppsåtsfrågan eftersom det endast är vid fällande dom som han eller hon kan överlämnas till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Det är en stor vinst att man genom ett krav på tillräknelighet kan undvika dessa intresse- konflikter knutna till den tilltalades vårdbehov och till frågan om skydd mot fortsatta allvarliga våldshandlingar från den tilltalades sida. Den utveckling som har skett inom straffrättspolitiken talar också starkt för att ett krav på tillräknelighet bör införas. Utvecklingen har ju inneburit att den s.k. behandlings- ideologin har ifrågasatts som grund för påföljdsbestämningen. I stället har den straffbelagda gärningen blivit mer central som grundläggande straffrättsliga principer om förutsebarhet, rätt- visa och proportionalitet har betonats i ökad utsträckning. Det s.k. internationella argumentet för ett införande av ett till- räknelighetskrav är också viktigt eftersom det skulle underlätta lagföring och överförande av verkställighet mellan olika länder. är det knappast möjligt att svensk rätt i grundläggande hän- seenden avviker från vad som gäller i andra länder med vilka vi har ett rättsligt samarbete. Vi ifrågasätter inte att den omständigheten att gärningsmannen fälls till ansvar kan ha betydelse för hans eller hennes behandlings- resultat. Dock framstår det för oss som etiskt mycket diskutabelt att skuldbelägga någon enbart i syfte att åstadkomma behandling. En sådan ordning skulle inte vara mer försvarbar än att, som med nuvarande reglering, i strid mot Hawaiideklarationen och Madrid- Psykisk störning, brott och ansvar deklarationen, låta den som saknar psykiatriskt vårdbehov vara kvar inom psykiatrisk tvångsvård. Vi kan inte se att ett krav på tillräknelighet som brottsförut- sättning skulle påverka de psykiskt sjukas rättsliga ställning och integrering i samhället. Den rädsla som finns för att ett sådant krav skulle stämpla (stigmatisera) alla psykiskt störda som ansvarslösa bör ses i ljuset av att tillräknelighetskravet ska vara kopplat till gärningsmannens ansvarsförmåga vid ett givet gärningstillfälle och att även tillfällig sinnesförvirring ska leda till ansvarsfrihet i samma utsträckning. Nuvarande ordning leder alltså till ett antal problem när det gäller den straffrättsliga behandlingen av psykiskt störda lagöver- trädare. Mot bakgrund av de skäl som vi har redovisat framstår det som mycket angeläget att skapa en annan ordning för hanteringen av psykiskt störda lagöverträdare än den som gäller. Detta bör ske genom att ett krav på ansvarsförmåga eller tillräknelighet införs i lagen. Uppfyller gärningsmannen inte kravet på ansvarsförmåga eller tillräknelighet ska den begångna gärningen inte utgöra brott. Å andra sidan ska även den som lider av en allvarlig psykisk stör- ning, men som var tillräknelig vid gärningen, kunna dömas för brott och ges en påföljd enligt vanliga regler. Dessutom bör gälla att en gärningsman, som inte uppfyller kravet på tillräknelighet, i vissa fall ska kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder. Detta sistnämnda framgår av kapitel 10. Grundtillstånd och effekter av ett sådant tillstånd En gärningsman bör vara fri från ansvar endast om han eller hon inte har kunnat ta ansvar för sin handling. I övrigt bör psykiskt störda lagöverträdare omfattas av de allmänna bestämmelserna om påföljds- bestämning. Den stora majoriteten av allvarligt psykiskt störda lag- överträdare kommer därför i ett reformerat system att kunna dömas till fängelse eller andra påföljder enligt normala påföljdsbestämnings- regler. Därigenom kommer principer om förutsebarhet, proportio- nalitet och rättslikhet att få ökad betydelse också för denna grupp av lagöverträdare. Vårdbehovet bör ha stor betydelse vid verkstäl- ligheten och ska kunna tillgodoses oberoende av vilken straffrättslig påföljd som väljs i det enskilda fallet. Psykisk störning, brott och ansvar Förutsättningarna för att en gärning inte ska utgöra brott till följd av kravet på tillräknelighet bör delas upp i två delar, grund- tillstånd och effekter av detta grundtillstånd. Vi behandlar först de effekter som ska uppkomma för att kravet på tillräknelighet inte ska vara uppfyllt och därefter vilka grundtillstånd som ska ha före- legat. Vilka effekter ska ha uppkommit för att en gärning inte ska utgöra brott?