sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Det ska vara möjligt att överskrida denna frist endast om det sker genom delbetalningar enligt en betalningsplan, som borgenären uttryckligen har godkänt. Delbetalningarna ska då förfalla till betalning enligt vad som framgår av betalningsplanen. En oskälig betalningsplan kan angripas med stöd av lagstiftningen om oskäliga avtalsvillkor. 7.4.3Undantagsregler för vissa myndigheter I direktivet finns en bestämmelse som ger medlemsstaterna möjlighet att förlänga betalningsperioden för två typer av offentliga organ. Den första kategorin är myndigheter som bedriver ekonomisk verksamhet av industriell eller kommersiell natur genom att erbjuda varor eller tjänster på marknaden och som, i sin egenskap av offentligt företag, omfattas av särskilda insynskrav10 (artikel 4.4 a och ingresspunkt 24). Det är i viss mån oklart vilka svenska myndigheter och offentliga organ som skulle kunna komma i fråga för ett undantag. Direktivets definition av offentlig myndighet hänvisar till begreppet upphandlande myndighet i direktiven om offentlig upphandling (artikel 2.2). Det kan således vara fråga om dels statliga, regionala eller lokala myndigheter, dels organ som lyder under offentlig rätt. Sådana organ får dock inte ha inrättats för att tillgodose behov i det allmännas intresse av industriell eller kommersiell karaktär. innebär definitionen av offentliga företag att det ska vara fråga om kommersiell verksamhet (artikel 4.4 a jämförd med artikel 2 b i direktivet 2006/111/EG). Vi har uppfattat det som att myndigheter som även bedriver viss kommersiell verksamhet kan medges undantag. Exempel på sådana skulle kunna vara , 10 De insynskrav som anges i direktivet 2006/111/EG om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsländerna och offentliga företag samt i vissa företags ekonomiska verksamhet, EUT L 318, 17.11.2006, s. 17. Det är dock svårt att finna några bärande skäl för att medge längre betalningstider i just dessa fall. Den andra kategorin är offentliga organ som tillhandahåller hälso- och sjukvård och som är erkända för detta ändamål (artikel 4.4 b). Vi har emellertid inte heller avseende denna kategori kunnat finna positivt stöd för att det finns behov av längre betalningstider. Avslutningsvis kan konstateras att parterna, som framgått, kan komma överens om betalningsplaner om det skulle finnas behov i ett enskilt fall. Vi anser således att möjligheten till undantag för vissa typer av myndigheter och offentliga organ inte bör utnyttjas. Förslag: En köpare ska inte till följd av en undersökning av den levererade varan ha rätt att skjuta upp betalningen , om inte säljaren uttryckligen har godkänt . En bestämmelse med denna innebörd ska införas i köplagen. Bedömning: En bestämmelse i köplagen om undersökningsperiodens längd kan i tillräcklig utsträckning tillämpas även vid tjänsteleveranser. I syfte att förkorta betalningstiderna finns det i direktivet särskilda bestämmelser för den situationen att en köpare har rätt att undersöka en vara eller tjänst innan betalning sker. Det kan t.ex. finnas ett behov av att kontrollera en varas kvalitet och funktionalitet i den egna verksamheten. Det kan också vara nödvändigt att besikta en utförd tjänst innan den slutligt betalas. Direktivet anger att som huvudregel får ett kontrollförfarande inte pågå längre än från mottagandet av varorna eller tjänsterna (artikel 3.4 och 4.5). I skälen till direktivet påpekas att bör kunna vara tillåten, exempelvis vid mer komplexa avtal (ingresspunkt 26). Undersökningsperioden får därför förlängas förutsatt att det är uttryckligen fastställt i avtalet. Det krävs vidare att det inte är grovt oskäligt mot borgenären enligt artikel 7 (artikel 3.4 och 4.5). Direktivbestämmelserna syftar, enligt vår tolkning, till att begränsa hur betalningsperioden får förlängas till följd av en undersökning av en levererad vara eller tjänst. Däremot avser direktivet inte att i något annat avseende reglera undersökningen av leveransen. Undersökningsperioden kan alltså i och för sig få överstiga utan att komma i konflikt med direktivet, under förutsättning att betalning sker trots den pågående undersökningen. Huvudregeln i svensk rätt är som nämnts att en köpare ska betala när säljaren kräver det, se 49 § första stycket köplagen. I 49 § andra stycket föreskrivs dock att innan en köpare betalar, har köparen rätt att undersöka varan på det sätt som följer av sedvänja eller bör medges med hänsyn till omständigheterna. Detta gäller dock inte om det avtalade sättet för avlämnandet och betalningen är oförenligt med en sådan undersökning. Lagrummet reglerar ett sådant kontrollförfarande som direktivbestämmelserna tar sikte på. Någon begränsning av hur länge en undersökning får pågå anges inte. Det är tillräckligt att en sedvänja tillåter en sådan undersökning för att betalningen ska få skjutas upp. Detta gäller även om sedvänjan tillåter än . Längre undersökningsperioder kan även följa av parternas avtal (jfr första stycket). Sådana avtal behöver inte vara uttryckliga utan kan ha blivit bindande till följd av passivitet eller konkludent handlande. Enligt vår bedömning uppfyller svensk rätt i detta avseende inte direktivets krav. I det följande behandlas frågan hur en så särpräglad regel lämpligen bör införas i lagstiftningen. Vilket lagtekniskt alternativ är lämpligast? Den naturliga placeringen av en begränsning av undersökningsperiodens längd är ett tillägg till den befintliga regleringen i köplagen. Problemet med en sådan lösning är framför allt lagens begränsade tillämpningsområde; den är inte direkt tillämplig vid tillhandahållande av tjänster. Vi har tidigare funnit att direktivet inte bör genomföras i form av en särskild lag om betalningsvillkor vid handelstransaktioner (se avsnitt 6.2). Det finns inte heller någon annan direkt tillämplig lag som kan användas för att föra in en regel om undersökningsperiodens längd vid tjänstetransaktioner. Att begränsa undersökningsperiodens längd i t.ex. räntelagen kommer knappast i fråga. En reglering av undersökningsperiodens längd avser en mycket specifik fråga som, kort uttryckt, passar påfallande illa in i annan lagstiftning än köplagen. Som framgår av avsnitt 7.3.3. är det inte lämpligt att i köplagen ange att en viss bestämmelse även gäller för tjänstetransaktioner. Vi har därför övervägt att reglera frågan om undersökningsperiodens längd när det gäller just tjänstetransaktioner i en särskild lag. Bestämmelsen om undersökningsperiodens längd har emellertid ett nära samband med betalningstidpunkten, vilket framgår av köplagsregleringen i 49 §. En sådan särskild lag skulle behöva – i vart fall indirekt – förhålla sig till vad som är den normala betalningstidpunkten vid kommersiella tjänstetransaktioner. Det är inte lämpligt att inom ramen för denna utredning föreslå en lagreglering av den typen av centrala frågor när det gäller köp av tjänster. Vi har i avsnitt 7.3.3 gjort bedömningen att det inte är möjligt att genomföra reglerna om betalningsperiodens längd i köplagen. Det skulle vid vissa typer av tjänster, som har få likheter med köp av varor, krävas alltför långtgående analogier. Vår bedömning är dock att när det gäller undersökningsperiodens längd finns det bättre förutsättningar att placera bestämmelsen i köplagen. De tjänster som skulle kunna vara föremål för en sådan undersökning är till sin karaktär nära varuområdet (t.ex. kontroll av ett utförande). Det framstår för denna typ av köpliknande situationer som mer naturligt att söka ledning i köplagens reglering av samma fråga. I detta sammanhang har vi också beaktat att det inte gäller en helt tvingande regel. Om det vid en tjänsteleverans uttryckligen avtalats om , är detta förenligt med direktivet och kräver inte någon lagstiftningsåtgärd. Det är alltså endast när än har bestämts t.ex. genom en sedvänja eller genom ett passivt ingånget avtal, som frågan om köplagens tillämpningsområde ställs på sin spets. I dessa fall bör det finnas förutsättningar att sätta det passivt ingångna avtalet (eller dylika avtal som inte är uttryckliga) åt sidan med stöd av 36 § avtalslagen, eftersom avtalet strider mot köplagens regel. En motsvarande oskälig sedvänja är enligt allmänna förmögenhetsrättsliga principer inte bindande mellan parterna (jfr 3 § köplagen och prop. 1988/89:76 s. 66). Vår bedömning är därför att direktivets krav angående undersökningsperiodens längd bör genomföras genom en ändring i köplagen (jfr även dom i mål C- 478/99). Utformningen av en lagregel Inledningsvis bör konstateras att en undersökning av en vara kan ha köprättslig betydelse på olika sätt (jfr undersökningsplikten i 31 § köplagen och bestämmelserna om köparens undersökning före köpet i 20 § andra stycket). En lagregel som syftar till att genomföra direktiv bör t.ex. inte påverka felansvaret på så sätt att fel inte skulle få göras gällande efter tidsfristen . Syftet med direktivbestämmelsen är i stället begränsat till att förhindra att de betalningsperioder som följer av direktivet kringgås på så sätt att förfallodagen skjuts upp genom en lång undersökningsperiod. Lagregeln bör därför ange att köparen inte får utnyttja undantaget från skyldigheten att betala . För att undersökningsperioden ska få överskrida krävs enligt direktivet, liksom när det gäller betalningsperiodens längd (se avsnitt 7.3 och 7.4), att det är uttryckligen fastställt i avtalet. Det saknas skäl att i detta sammanhang göra någon annan bedömning av uttryckets innebörd. För att köparen till följd av en undersökning ska få skjuta upp betalningen , bör det alltså krävas att borgenären, i köplagens fall säljaren, uttryckligen har godkänt . Vi föreslår en lagregel med denna innebörd. Ett oskäligt avtal angående undersökningsperiodens längd kan, på samma sätt som övriga betalningsvillkor, jämkas eller lämnas utan avseende (se avsnitt 6.5). Direktivets krav på att undersökningsperiodens längd inte får vara grovt oskälig behöver därför inte framgå uttryckligen i den föreslagna bestämmelsen i köplagen. En bestämmelse som införs i köplagen kommer att bli tillämplig även för rättssubjekt som inte omfattas av direktiv, t.ex. privatpersoner och myndigheter i borgenärsrollen. Vi har tidigare funnit att en sådan utvidgning bör kräva vägande skäl (se avsnitt 6.3). I detta fall handlar det dock om en mycket begränsad och specifik fråga. Även om privatpersoner omfattas av bestämmelsen, blir den praktiska betydelsen i dessa fall obefintlig. Vi har därför bedömt att en generellt utformad bestämmelse inte innebär några En avgränsning skulle vara lagtekniskt komplicerad. Vi föreslår därför att lagregeln ska ha samma tillämpningsområde som köplagen i övrigt. Om en gäldenär inte betalar en skuld , drabbar detta borgenären negativt. Dröjsmålsränta erbjuder borgenären viss kompensation för de olägenheter som uppstår och utgör även ett påtryckningsmedel för att fordringen ska betalas. Rätten till dröjsmålsränta var en central del direktiv. Direktivet innehöll bl.a. krav på att en borgenär ska ha en automatisk rätt till dröjsmålsränta och vissa bestämmelser om räntenivån. Dessutom reglerades tidpunkten från vilken ränta ska utgå. Vid genomförandet av direktivet bedömdes svensk rätt i stor utsträckning redan uppfylla direktivkraven.1 Bestämmelserna om dröjsmålsränta direktiv är i många delar överensstämmande med vad som gällde enligt det tidigare direktivet. I vissa avseenden har vi dock bedömt att det finns behov av författningsändringar. Vi redogör inledningsvis för de bestämmelser direktiv som vi har bedömt är uppfyllda i svensk rätt (avsnitt 8.2). I andra delar, bl.a. direktivkravet angående en tvingande rätt till dröjsmålsränta, krävs alltså lagstiftningsåtgärder. Våra överväganden kring detta presenteras i avsnitt 8.3 och 8.4. 8.2Direktivbestämmelser som inte kräver lagändringar Bedömning: Svensk rätt uppfyller direktivets krav när det gäller borgenärens automatiska rätt till dröjsmålsränta, tidpunkt från vilken dröjsmålsränta ska utgå och nivån på den lagstadgade räntan. 1 Se prop. 2001/02:132 s. 21 ff. En automatisk rätt till dröjsmålsränta Bestämmelserna direktiv om att en borgenär ska ha en automatisk rätt till dröjsmålsränta har disponerats om direktiv. Detta innebär dock inte någon förändring i sak. Medlemsstaterna ska alltså säkerställa att en borgenär ska ha rätt till ränta vid sen betalning under förutsättning att borgenären dels har fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldigheter, dels inte har mottagit det förfallna beloppet . Rätten till dröjsmålsränta ska inträda efter det att betalningsfristen har gått ut och utan att det krävs någon åtgärd från borgenärens sida (artikel 3.1 och 4.1). Vid genomförandet av direktiv konstaterades att borgenären redan hade rätt till dröjsmålsränta enligt räntelagen. Lagen kompletterades dock med en bestämmelse som gjorde rätten till ränta automatisk i fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet. Detsamma skulle gälla när en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har en fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ avseende betalning för varor eller tjänster (4 § andra stycket).2 Eftersom svensk rätt redan uppfyller kravet på att borgenärer ska ha en automatisk rätt till dröjsmålsränta vid handelstransaktioner, krävs inte någon lagändring till följd av direktiv. Från vilken dag ska dröjsmålsränta betalas? direktiv gjordes en åtskillnad mellan fordringar där förfallodagen var bestämd i förväg och när så inte var fallet. Dröjsmålsränta skulle betalas efter förfallodagen, om den var fastställd i förväg. I annat fall skulle ränta utgå efter det att fakturan eller leveransen har mottagits alternativt leveransen har kontrollerats enligt avtal eller lag. Bestämmelserna direktiv reglerar handelstransaktioner mellan företag och mellan företag och myndigheter. Reglerna är emellertid i sak helt överensstämmande med det tidigare direktivet (artikel 3.3 och 4.1). Mot denna bakgrund finns inte behov av någon författningsändring till följd av direktiv. I kapitel 7 föreslår vi en bestämmelse om när en fordran senast förfaller till betalning. Bestämmelsen innebär i korthet att vid handelstransaktioner mellan företag förfaller en fordran till betalning senast 60 2001/02:132 s. 27 ff. dagar efter det att borgenären har krävt att fordringen betalas. är möjlig endast om borgenären uttryckligen har godkänt detta. För det fall gäldenären är en myndighet, inträder förfallodagen i stället senast efter borgenärens krav. Om förfallodagen bestäms enligt dessa regler, är den alltså bestämd genom lag. Vid sådana i förväg bestämda förfallodagar ska – enligt 3 § räntelagen – ränta utgå från förfallodagen, vilket överensstämmer med direktivets krav. Svensk rätt uppfyller alltså fortfarande direktivets krav när det gäller från vilken tidpunkt dröjsmålsränta ska utgå. Nivån på den lagstadgade dröjsmålsräntan Enligt direktiv skulle nivån på dröjsmålsräntan vara den ränta som använde vid sin senaste refinansieringstransaktion (referensräntan) med ett tillägg av . Referensräntan skulle bestämmas för i taget. För de länder som inte ingick i EMU skulle i stället en motsvarande referensränta som fastställts av medlemsstatens centralbank användas. direktiv har nivån på den lagstadgade dröjsmålsräntan höjts till över referensräntan (artikel 2.6 och 2.7), vilket motsvarar vad som redan gäller enligt räntelagen (se 6 §). Trots höjning uppfyller alltså svensk rätt direktivets krav. Någon lagändring krävs därför inte (enligt kommittédirektiven ska dröjsmålsräntans nivå lämnas oförändrad). 8.3En tvingande rätt till dröjsmålsränta Förslag: I förhållanden mellan näringsidkare ska ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala dröjsmålsränta vara utan verkan mot borgenären. Detsamma ska gälla i förhållanden mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. En bestämmelse med denna innebörd ska införas i räntelagen. Direktivets krav och behovet av lagstiftning Vid genomförandet av direktiv bedömdes att bestämmelsen om borgenärens rätt till dröjsmålsränta var dispositiv. En tolkning som innebar att rätten var tvingande ansågs inte förenlig med utformningen av direktivets jämkningsregel.3 direktiv har jämkningsregeln modifierats. Det anges nu uttryckligen att ett avtalsvillkor eller ett bruk om att ränta vid sen betalning inte får tas ut ska anses som grovt oskäligt (artikel 7.2). Därigenom har borgenärens rätt till dröjsmålsränta gjorts tvingande. Detta till skillnad från räntelagens bestämmelser om dröjsmålsränta (3 och 4 §§), som är dispositiva. Visserligen finns det, som framgår i avsnitt 6.5, möjligheter i svensk rätt att angripa oskäliga betalningsvillkor. Lagstiftningen säkerställer dock inte att ett avtalsvillkor som innebär att dröjsmålsränta inte ska utgå, alltid bedöms som oskäligt. En skälighetsbedömning görs mot bakgrund av omständigheterna i varje enskilt fall. Direktivets bestämmelse är däremot ovillkorlig. Svensk rätt uppfyller i detta avseende inte direktivets krav. Det är därför nödvändigt med en lagändring som gör borgenärens rätt till dröjsmålsränta tvingande. Utformningen av en lagregel En bestämmelse om att rätten till dröjsmålsränta är tvingande bör införas i räntelagen, som är den centrala lagen när det gäller frågor om dröjsmålsränta. Direktivet anger att ett avtalsvillkor om att ränta vid sen betalning inte får tas ut antingen inte ska vara verkställbart eller också ska ge upphov till skadeståndskrav. Från svenska utgångspunkter framstår det som främmande med en särskild skadeståndsregel för denna situation. Den svenska bestämmelsen bör därför utformas så att ett avtalsvillkor om att dröjsmålsränta inte ska utgå, inte är verkställbart. Med att ett avtalsvillkor inte ska vara verkställbart, bör kunna jämställas att villkoret är utan verkan mot borgenären.4 Ett avtalsvillkor som är utan verkan kan inte heller verkställas. Bestämmelsen i räntelagen bör därför utformas så att ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala dröjsmålsränta är utan verkan mot borgenären. 2001/02:132 s. 28. 2001/02:132 s. 37 f., jfr 1 § andra stycket räntelagen. Direktivets krav gäller inte enbart villkor som fastställts i avtal, utan även sådana som följer av sedvänja eller handelsbruk. I förarbetena till räntelagen påpekades att lagen inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till handelsbruk. Detta bedömdes dock inte hindra att det under speciella förhållanden kan föreligga handelsbruk av sådan beskaffenhet att bruket bör gå före lagens regler.5 I detta fall är det fråga om en tvingande bestämmelse. Ett handelsbruk eller en sedvänja som strider mot en tvingande civilrättslig bestämmelse är enligt allmänna rättsprinciper inte bindande mellan parterna.6 Det finns därför inte behov av någon särskild lagreglering avseende sådana eventuella bruk (se även avsnitt 6.5). Tillämpningsområdet i förhållanden mellan näringsidkare När det gäller ogiltighetsregelns tillämpningsområde i förhållanden mellan näringsidkare har vi gjort följande överväganden. Vi har inte funnit tillräckliga skäl för att föreslå att den tvingande regleringen ska omfatta fler rättssubjekt än vad direktivet kräver. Den bör alltså tillämpas vid kommersiella transaktioner, men inte på t.ex. konsumentförhållanden (jfr våra allmänna överväganden i avsnitt 6.3). Nästa fråga är om ogiltighet bör gälla vid samtliga typer av avtal, eller endast avtal om tillhandahållande av varor eller tjänster. Många avtalstyper ligger utanför direktivområdet. Det kan t.ex. handla om kreditavtal eller köp av annat än varor och tjänster. Å ena sidan kan knappast hävdas att det utanför direktivområdet går att identifiera ett angeläget behov av en tvingande regel om att borgenären har rätt till dröjsmålsränta. Detta talar för att ogiltighetsregeln bör begränsas till kommersiella handelstransaktioner. Det finns å andra sidan skäl att överväga de praktiska fördelarna med en generell regel. Det ingås ett mycket stort antal avtal som innehåller räntevillkor av olika slag. Det är emellertid inte alltid självklart hur ett visst avtal bör kategoriseras rättsligt. Om ogiltighetsregeln endast gäller vid tillhandahållande av varor och tjänster, kommer det att i ett antal av dessa fall krävas överväganden kring om avtalet omfattas av uttrycket tillhandahållande av varor eller tjänster och ogiltighetsregeln därför är tillämplig. Denna typ av överväganden leder till transaktionskostnader i samhället. Små företag med mindre 5Prop 1975:102 s. 114. 6Jfr 3 § köplagen och prop. 1988/89:76 s. 66. resurser kan drabbas hårdare av sådana kostnader. Dessa omständigheter talar för att rätten till dröjsmålsränta bör gälla på hela den kommersiella förmögenhetsrättens område. I sammanhanget bör noteras att när direktiv genomfördes i svensk rätt, begränsades inte den automatiska rätten till dröjsmålsränta i räntelagen till handelstransaktioner, utan genomfördes generellt i samtliga förhållanden mellan näringsidkare. Det finns onekligen fördelar med att låta den tvingande regleringen ha samma tillämpningsområde som den automatiska rätten till dröjsmålsränta enligt 4 § andra stycket. En ytterligare uppdelning komplicerar en redan något svårtillgänglig lagstiftning. Vid bedömningen bör även beaktas att det är svårt att se att ett bredare tillämpningsområde skulle medföra några egentliga problem. Av 3 och 4 §§ räntelagen följer att i förhållanden mellan näringsidkare finns en automatisk rätt till dröjsmålsränta, oavsett typ av fordringsförhållande. Gäldenären är alltså skyldig att betala dröjsmålsränta, om inte annat har avtalats. Mot denna bakgrund föreslår vi att rätten till dröjsmålsränta ska vara tvingande i samtliga förhållanden mellan näringsidkare. Tillämpningsområdet i förhållanden mellan näringsidkare och myndigheter Myndigheter som yrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk natur, kan vara att bedöma som näringsidkare enligt svensk rätt. En myndighet som agerar i egenskap av näringsidkare omfattas alltså av den ogiltighetsregel som föreslås för övriga näringsidkare. Som framgår av våra allmänna överväganden i avsnitt 6.3 har vi dock inte ansett att det är lämpligt att låta de nya bestämmelserna omfatta övriga fall när myndigheten befinner sig i borgenärsställning. Med undantag för när en myndighet agerar som näringsidkare, bör alltså endast myndigheter i gäldenärsrollen omfattas av ogiltighetsregeln. Nästa fråga är om bestämmelsen, liksom för näringsidkare, bör omfatta alla transaktioner eller endast avtal som innebär att en näringsidkare tillhandahåller varor eller tjänster till myndigheten. Det kan konstateras att vid genomförandet av direktiv begränsades den automatiska rätten till dröjsmålsränta i myndighetsfallen till att gälla betalningar till näringsidkare för varor och tjänster.7 Som framhölls då är direktivets bestämmelser anpassade för kom- 7 Jfr prop. 2001/02:132 s. 31. Se även Lagrådets uttalande på s. 83 f. Det allmännas verksamhet spänner över ett betydligt större område. Förhållandena när en myndighet agerar utanför området för kommersiella handelstransaktioner är mångfasetterade och därmed svåra att överblicka. Ofta förekommer t.ex. offentligrättsliga inslag och skattefinansiering. Det kan inte uteslutas att en tvingande regel om automatisk ränta i vissa fall kan vara olämplig. Allt detta talar emot att låta bestämmelsen omfatta mer än handelstransaktioner. Det finns inte tillräckliga skäl för att gå längre än direktivet kräver. Vi föreslår därför att ogiltighetsregeln ska gälla förhållanden när en näringsidkare mot betalning ska tillhandahålla varor eller tjänster till en myndighet eller ett annat offentligt organ. 8.4Nivån på avtalad dröjsmålsränta Förslag: När en näringsidkare tillhandahåller varor eller tjänster till en myndighet eller ett annat offentligt organ ska ett avtalsvillkor, som innebär att dröjsmålsränta ska vara lägre än den lagstadgade räntan, vara utan verkan mot näringsidkaren.