sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Vidare gäller enligt 5 § BrP att straff ska bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs. Gäller en annan lag när dom meddelas ska den lagen tillämpas om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. En åtgärd enligt lagen om särskilda skyddsåtgärder utgör inte, så som LRV gör , en straffrättslig påföljd. Ett ingripande mot någon enligt lagen om särskilda skyddsåtgärder grundas emellertid på en otillåten gärning eller ett brott (som en av flera förutsättningar) och det kan därför hävdas att ett sådant ingripande utgör en sådan annan särskild rättsverkan av brott som omfattas av nämnda bestämmelse i RF. Som en jämförelse kan nämnas att utvisning enligt 8 kap. 8 § utlänningslagen (2005:716) och återkallelse av körkort på grund av brott har ansetts utgöra exempel på vad som faller in under bestäm- melsen. Den fråga som då inställer sig är om det är möjligt att utifrån sagda begränsning i RF låta en åtgärd enligt lagen om särskilda skyddsåtgärder omfatta den som vid ikraftträdandet är föremål för vård enligt LRV med särskild utskrivningsprövning på grund av en gärning som begicks före ikraftträdandet. Vi menar att det är möj- ligt av följande skäl. Som framgår av avsnitt 10.4.2 ska det kunna bli aktuellt med särskilda skyddsåtgärder i två situationer. Den ena situationen är då gärningsmannen har begått en otillåten gärning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Den andra situationen är då en gärningsman ska friges från ett fängelsestraff eller från sluten ungdomsvård som han eller hon har dömts till. I båda situationerna ska det krävas att -gärningen har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa, -det i straffskalan för det fullbordade brottet inte föreskrivs lind- rigare straff än fängelse och -det med hänsyn till gärningsmannens eller den dömdes psykiska tillstånd, hans eller hennes tidigare begångna gärningar och omständigheterna i övrigt finns en påtaglig risk för att han eller hon på nytt begår en gärning som riktar sig mot eller medför fara för någons annans liv eller hälsa och är av allvarligt slag. För den som döms till fängelse eller sluten ungdomsvård ska det krävas att brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd. Dessa uppräknade krav för ingripande ska ställas mot de krav som gäller för att kunna överlämna en lagöverträdare till rätts- psykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Enligt 31 kap. 3 § BrB får allmän domstol besluta att en person, som lider av en allvarlig psykisk störning och som har begått ett brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter, ska överlämnas till rättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Har brottet begåtts under på- verkan av en allvarlig psykisk störning, får domstolen besluta att särskild utskrivningsprövning ska äga rum vid vården, om det till följd av den psykiska störningen finns risk för att han återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag. I likhet med vad som gäller för rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning är åtgärder enligt lagen om särskilda skyddsåtgärder tidsobestämda. En omprövning av om åtgärden ska bestå eller upphöra ska i båda fallen ske i domstol . Jämförelsen ger vid handen att det ställs upp högre krav för att en enskild ska kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder enligt den nya lagstiftningen än vad som krävs för att allmän domstol ska kunna överlämna samma person till rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning. Vi menar att det innebär att den nya lagstiftningen om särskilda skyddsåtgärder inte kommer i konflikt med reglerna om förbud mot retroaktiv strafflag i förhållande till en patient som övergår från LRV med särskild utskrivningspröv- ning till en särskild skyddsåtgärd enligt lagen om särskilda skydds- åtgärder. 25.2.2Situationer som behöver regleras särskilt Införandet av den nya lagstiftningen aktualiserar ett antal frågor av övergångskaraktär som behöver lösas lagtekniskt. En utgångspunkt för det arbetet har varit att den nya lagstiftningen i princip ska tillämpas fullt ut vid ikraftträdandet. Den ska följaktligen inte omfatta enbart personer som blir föremål för psykiatrisk tvångsvård efter ikraftträdandet utan också personer som redan är föremål för vård enligt LPT eller LRV . Av praktiska skäl men också för att undvika orimliga konsekvenser av en sådan ordning behöver vissa avsteg göras härifrån. I det följande pekar vi på ett antal situationer som enligt vår mening behöver regleras särskilt. I den nya lagen är tidsfristerna för domstolens prövning/om- prövning av tvångsvården visserligen oförändrade i förhållande till vad som gäller enligt LPT och LRV. Vid ikraftträdandet kom- mer emellertid pågående vårdfall att ha hunnit löpa olika långt inom dessa tidsfrister. Av rättssäkerhetsskäl kan inte tillåtas att ikraftträ- dandet ger upphov till att en ny tidpunkt för beräkning av dessa tidsfrister börjar löpa. Om det tilläts skulle det få till följd att dom- stolens prövning av tvångsvården skulle äga rum senare än vad som skulle ha gällt enligt den gamla lagen, dvs senare än , respektive från det att tvångsvården inleddes eller omprövades. För pågående vårdfall ska därför äldre bestämmelser gälla i fråga om hur tvångsvården får fort- sätta (utan domstolsprövning). Vid ikraftträdandet kommer det att finnas ett antal personer som ges vård enligt LRV med särskild utskrivningsprövning och som är (fortsatt) farliga men som inte längre har behov av psy- kiatrisk vård. Våra förslag till ny lagstiftning innebär att en sådan patient inte ska stanna kvar inom hälso- och sjukvården. Hänsynen till omgivningsskyddet kan dock motivera att en sådan patient inte tillåts träda ut i samhället direkt. Om risken är påtaglig för att den psykiatriskt färdigvårdade personen ska återfalla i allvarlig brotts- lighet som riktar sig mot eller medför fara för annans liv eller hälsa, kan det, om vissa andra krav också är uppfyllda, medföra att han eller hon i stället ska bli föremål för en särskild skyddsåtgärd. övergångsbestämmelser behöver regleras hur denna prövning när- mare ska gå till. Vi föreslår att denna prövning sker i anslutning till att frågan om personens fortsatta tvångsvård prövas av allmän förvaltningsdom- stol vid det första prövningstillfälle som äger rum efter lagens ikraftträdande och som sker efter anmälan av chefsöverläkaren. Vid det tillfället ska således dels prövas om personen uppfyller förut- sättningarna för att kunna beredas fortsatt psykiatrisk tvångsvård och, om prövningen utmynnar i att han eller hon inte gör det, dels prövas om samma person ska bli föremål för åtgärder enligt lagen om särskilda skyddsåtgärder. Inför sistnämnda prövning ska allmän förvaltningsdomstol inhämta yttrande från åklagare samt inhämta en s.k. skyddsutredning från i fråga om risken för återfall i allvarlig brottslighet. Genom att domstolen inhämtar yttrande uppmärksammas åklagaren på att det är aktuellt att om- pröva tvångsvården för en patient som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Åklagaren har då att ta ställning till om en ansökan ska ges in till förvaltningsrätten med yrkande om att personen, om vården upphör, ska bli föremål för särskilda skyddsåtgärder. Genom att prövningen mot lagen om särskilda skyddsåtgärder sker när den pågående vården prövas i domstol efter anmälan av chefsöverläkaren, och inte på initiativ av patienten genom överkla- gande av chefsöverläkarens beslut att vården inte ska upphöra, elimi- neras risken för att det blir en massanhopning av sådana mål i dom- stol efter ikraftträdandet. Dessa prövningar kommer istället att äga rum förhållandevis jämnt utspritt . För tiden fram till dess att frågan om fortsatt vård prövas första gången efter ikraftträdandet, bör lämpligen äldre bestämmelser gälla för denna kategori av patienter i fråga om byte av vårdform, per- mission och frigång samt tvångsvårdens upphörande. Vidare bör gälla att den som vid ikraftträdandet är föremål rätts- psykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning ska, vid tillämp- ning av 2 kap. 2 § lagen om särskilda skyddsåtgärder, jämställas med den som har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård. I övergångsbestämmelserna behöver vidare anges vad som ska gälla för ett vårdintyg som har utfärdats men som för lagens ikraftträdande ännu inte har föranlett något beslut om intagning för psykiatrisk tvångsvård. Rekvisiten för intagning har, i förhållande till vad som gäller, utformats något annorlunda i den nya lagen. Något förenklat kan sägas att tröskeln för intagning har sänkts något. Det innebär att ett vårdintyg som har utfärdats före ikraftträdandet och som inte är äldre än , kan läggas till grund för intagning som sker efter ikraftträdandet. för ikraftträdandet kommer det att finnas ett antal personer som har pågående permission eller frigång enligt beslut som har meddelats före ikraftträdandet. Det är rimligt att dessa tidigare beslut fortsätter att gälla fram till dess att den aktu- ella permissionen eller frigången upphör. Det kommer också att finnas ett antal fall där en patient är före- mål för en särskilt beslutad tvångsåtgärd (fastspänning i bälte, av- skiljning m.m.) när lagen träder i kraft. Det är enligt vår mening naturligt att beslut om sådana åtgärder fortsätter att gälla; dock med den skillnaden att efter ikraftträdandet så bör den nya lagens skärpta bestämmelser om tidsfrister m.m. för dessa åtgärder gälla (t.ex. att medgivande krävs i vissa fall). För patienter som är föremål för öppen psykiatrisk tvångsvård eller öppen rättspsykiatrisk vård behövs övergångsvis regleras vad som ska gälla för de särskilda villkor som har beslutats före ikraft- trädandet, bl.a. mot bakgrund av att den nya lagen inte tillåter andra villkor än dem som särskilt uppräknade (jfr 26 § LPT där det anges att ett särskilt villkor får avse även annat som är nödvändigt eller följer av vårdplanen). Vi föreslår att samtliga villkor som har beslutats före ikraftträ- dandet fortsätter att gälla fram till dess frågan om fortsatt vård prövas. 26.1Förslaget till lag om ändring i 1 kap. 2 a § Paragrafen är ny. Den innebär att tillräknelighet åter blir en brotts- förutsättning. Förutsättningarna för att en gärning inte ska utgöra brott enligt bestämmelsen kan delas upp i två huvudkomponenter, grundtillstånd och effekter av detta grundtillstånd. I andra stycket görs undantag för den situation då gärningsmannen i anslutning till gärningen själv har vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat sätt. Av paragrafen framgår att det rör sig om ansvarsfrihet som be- ror på gärningsmannens personliga ansvar i förhållande till gär- ningen och att den i sig är otillåten (rättsstridig). Detta innebär att andra som har medverkat som medgärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till gärningen och som uppfyller kravet på tillräkne- lighet kan dömas för brott, oberoende av om gärningsmannen eller någon av medgärningsmännen inte ska dömas med stöd av denna paragraf (se 23 kap. 4 § BrB). Begreppet allvarlig psykisk störning ska ha samma innebörd som vid intagning för tvångsvård enligt vårt förslag till lag om psyki- atrisk tvångsvård, se författningskommentaren till andra kapitlet av denna lag. Det andra grundtillståndet som anges i paragrafen är tillfällig sinnesförvirring. Som tillfällig sinnesförvirring räknas kortvariga men höggradiga omtöcknings- eller personlighetsfrämmande till- stånd som inte beror på en svår psykisk sjukdom eller någon annan form av allvarlig psykisk störning. Exempel kan vara förvirring på grund av feber, chock eller slag mot huvudet samt omtöckning vid epilepsianfall, vid blodsockersänkning hos diabetiker eller på grund av läkemedel. Vidare kan nämnas fall då någon använt alkohol, nar- kotika eller något annat främmande ämne utan att vara medveten om det och till följd av detta företar personlighetsfrämmande gär- ningar. Olika typer av förvirringstillstånd som kan uppkomma i sam- band med uppvaknande ur sömn, narkos eller hypnos kan också omfattas av begreppet. Gärningar som begås i tillstånd som kan be- tecknas som tillfällig sinnesförvirring (och som inte anses självför- vållade) leder redan enligt gällande rätt normalt till frihet från an- svar. Ytterligare grundtillstånd som anges är svår utvecklingsstörning och allvarligt demenstillstånd. Det rör sig om olika former av vad som ibland har kallats organiska tillstånd i hjärnan och där kogni- tiva funktioner är påtagligt påverkade. Sådana tillstånd kan i en del fall komma att bedömas som en allvarlig psykisk störning. Dessa tillstånd ska kunna vara grundtillstånd även i fall då de inte faller in under begreppet allvarlig psykisk störning. Det ska vara fråga om kvalificerade former av utvecklingsstörning eller demenstillstånd där det är fråga om en global psykisk nivåsänkning som innebär att den psykologiska och sociala funktionsförmågan är avsevärt påverkad. Den första effekten beskrivs i paragrafen som att gärningsman- nen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation han eller hon befann sig. Detta tar sikte på gärningsmannens för- måga att på ett rationellt sätt förstå vad gärningen innebär i den situation som han eller hon befinner sig i. Först och främst bör det avse situationer när gärningsmannen har haft en bristande realitets- värdering av typen vanföreställningar eller konfusion (förvirring, medvetandegrumling) som har varit avgörande för hans eller hennes bristande förståelse av situationen. Detta innebär att gärningsman- nen inte har haft möjlighet att relatera sitt handlande (eller sin un- derlåtenhet) till dess faktiska sammanhang och att gärningsmannen har saknat förmåga att skilja mellan vad som är rätt eller fel. Gär- ningsmannen har befunnit sig i en annan verklighet och har därför saknat förmåga att på ett rationellt sätt förstå gärningens innebörd. Bedömningen av kravet på tillräknelighet tar sikte på gärningens innebörd i en viss situation, vilket innebär att otillräkneligheten kan vara endast tillfällig. Kravet på tillräknelighet avser gärningsmannens förmåga till för- ståelse av situationen i mera vid bemärkelse och ska därför bedö- mas innan uppsåtsfrågan tas upp tas upp till prövning. I många fall är det naturligtvis så att en gärningsman som har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig även har saknat uppsåt till den gärning som har begåtts. Det kan dock finnas fall där gärningsmannen bedöms ha uppsåt, men där han eller hon inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Ett exempel på en sådan situation är om gärningsmannen attackerar och försöker döda en annan person i tron att denna är besatt av djävu- len. Gärningsmannen är klar över att han eller hon vill ta livet av den andra personen och har uppsåt att göra detta. Dock agerar gärningsmannen på skäl som var så avvikande från den faktiska verkligheten att man kan säga att han eller hon saknade förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. Kravet på tillräknelighet är då inte uppfyllt. Den andra effekten som beskrivs i paragrafen är att gärnings- mannen visserligen har förstått gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig men att hans eller hennes sinnes- tillstånd medför att han eller hon saknade förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Detta beskrivs som att gär- ningsmannen har saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter sin förståelse (av gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig). Exempel på en sådan situation kan vara då gär- ningsmannen har starka imperativa hallucinationer eller då han eller hon har en personlighetsstörning med starka inslag av tvångs- mässighet. I bestämmelsens andra stycke finns ett undantag från regleringen i första stycket. Undantaget innebär att en gärning kommer att ut- göra ett brott om gärningsmannen i anslutning till gärningen själv har vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat sätt. Stycket har justerats i förhållande till för- slag, i vilket det krävdes att gärningsmannens bristande förmåga skulle ha vållats genom rus eller på något annat liknande sätt. Undan- taget kan bli tillämpligt när gärningsmannen har vållat sin bristande förmåga genom rus, t.ex. genom att han eller hon har berusat sig med alkohol eller narkotika. Ett självförvållat tillstånd kan också framkallas genom missbruk av läkemedel eller andra medicinska preparat. Gärningsmannen kan även ha vållat sin bristande förmåga på något annat sätt, t.ex. genom att han eller hon har tar sitt läke- medel i strid med läkarens ordination eller att han eller hon helt eller delvis sätter ut sitt läkemedel, dvs. slutar att använda det. För att undantaget ska bli tillämpligt krävs att det rör sig om frivillig förtäring av läkemedel etc. och att gärningsmannen har haft anledning att räkna med sin reaktion. Det ska ha skett åtminstone av oaktsamhet. Tillståndet är inte självförvållat om gärningsmannen inte har haft anledning att räkna med det. För att undantaget i andra stycket ska bli tillämpligt krävs det att gärningsmannen har vållat sin bristande förmåga i anslutning till gärningen. Detta innebär att det bör krävas att ett visst konkret handlande har skett i anslutning till gärningen och att det upp- komna tillståndet framstår som förutsebart för gärningsmannen vid detta handlande. Vållandet kan inte anses ha skett i anslutning till gärningen när det är en följd av abstinens efter ett långvarigt missbruk, t.ex. delirium tremens, eller när effekterna av ett utsatt läkemedel kommer först . Beroende på omständigheterna kan dock även ett tillstånd som utlösts av att den tilltalade avbrutit föreskriven läkemedelsbehand- ling anses självförvållat om det är direkt föranlett av ett förfarande som den tilltalade med vetskap om sitt sätt att reagera borde ha avstått ifrån. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.5.4. 1 kap. 6 § Ändringen av paragrafen avser förslag dels om att påföljdsförbudet för barn ska ändras till en ansvarsfrihets- regel, dels att en gärning som någon har begått innan han eller hon har fyllt inte får leda till samhällsskyddsåtgärder. Vi har inte lämnat något eget förslag i dessa delar, se avsnitten 10.4.2 och 15, utan har endast gjort redaktionella ändringar. 1 kap. 8 § Bestämmelsen är ändrad med anledning av förslag om att en straffbelagd gärning som är fri från ansvar enligt 2 a § första stycket eller 6 § ändå ska kunna medföra andra särskilda rättsverkningar, t.ex. förverkande, utvisning eller skadeståndsskyl- dighet. Vi har justerat förslaget på så vis att rättsverkningar av brott i dessa fall ska ersättas av otillåten gärning. Av Psyk- ansvarskommitténs förslag framgår att den närmare regleringen i denna fråga ska ske genom den generella bestämmelsen i 9 §. Vi har inte lämnat något eget förslag i denna del, se avsnitt 12.5. 1 kap. 9 § I paragrafen, som är ny, har det tagits in en upplysning om att en gärning som inte utgör brott enligt 1 kap. 2 a § i vissa fall kan leda till åtgärder enligt lagen om särskilda skyddsåtgärder. 1 kap. 10 § Bestämmelsen föreslogs av . Enligt denna slås det fast att vad som i BrB eller annan författning föreskrivs om brott i tillämpliga delar ska gälla också sådana gärningar som avses i 1 kap. 2 a § första stycket och 6 §. Detta innebär att bestämmelser som för sin tillämpning ställer upp ett krav på att ett brott har be- gåtts i tillämpliga delar ska gälla också beträffande gärningar i otillräknelighetsfallen och då barn har begått en straff- belagd gärning. Exempel på sådana bestämmelser är reglerna om ersättning för ren förmögenhetsskada och kränkning, se 2 kap. 2 och 3 §§ skadeståndslagen (1972:207). Ett annat sådant exempel är bestämmelserna om brottsskadeersättning, se 1 § brottsskadelagen (1978:413). Andra regler som också blir tillämpliga är reglerna om förverkande i 36 kap. BrB. Detsamma gäller olika bestämmelser om utvisning i utlänningslagen (2005:716) och återkallelse av körkort i körkortslagen (1998:488). Vi har inte lämnat något eget förslag i denna del, se avsnitt 12.5. 26 kap. 4 § I paragrafen, som är ny, anges under vilka förutsättningar dom- stolen i en dom på fängelse ska besluta att verkställigheten av fängelsestraffet ska inledas i en sluten stödenhet. Ett sådant beslut ska fattas om den dömde på grund av en svår utvecklingsstörning, en svår autismspektrumstörning eller någon annan stor och var- aktig psykisk funktionsnedsättning har en så uttalad kognitiv funk- tionsnedsättning att han eller hon är i särskilt behov av det stöd eller den service som kan ges vid en sådan enhet. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8. Det finns också en möjlighet för Kriminalvården att besluta att verkställigheten av ett fängelsestraff ska ske i en sluten stödenhet om det under pågående verkställighet uppmärksammas att den in- tagne uppfyller förutsättningarna. Detta regleras i 1 a kap. FäL. 26 kap. 5 § Paragrafen har ändrats så att det uttryckligen framgår i vilka fall verkställigheten av ett fängelsestraff inte ska inledas i kriminal- vårdsanstalt. Enligt punkten 1 ska den som har dömts till fängelse inte tas in i kriminalvårdsanstalt om domstolen har beslutat att verkställigheten ska inledas i en sluten stödenhet. I vilka fall sådan verkställighet kan bli aktuell framgår av 26 kap. 4 §. Av punkten 2 framgår att verkställigheten ska ske utanför krimi- nalvårdsanstalt om det finns förutsättningar för att verkställa fäng- elsestraffet genom intensivövervakning med elektronisk kontroll, s.k. elektronisk fotboja. Enligt punkten 3 får den dömde inte tas in i kriminalvårdsanstalt om han eller hon är föremål för sluten psykiatrisk tvångsvård. Att detta inte är tillåtet framgår även av 1 kap. 1 b § FäL. Domen på fängelse ska i det fallet verkställas genom att den dömde genomgår sluten psykiatrisk tvångsvård. Att den senare delen av ett fängelsestraff kan verkställas utanför anstalt genom olika utslussningsåtgärder följer av FäL. Bestäm- melser om beräkning av strafftiden finns i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. 26 kap. 10 a § I paragrafen, som är ny, har det i första stycket tagits in en upplys- ning om att den som har dömts till fängelse i vissa fall kan bli föremål för särskilda skyddsåtgärder efter frigivningen från fängelsestraffet. De förutsättningar som ska vara uppfyllda för att sådana åtgärder ska kunna bli aktuella framgår av 2 kap. 2 § lagen om särskilda skyddsåtgärder. Av andra stycket framgår att Kriminalvården ska anmäla till åkla- garen den dömde ska friges från fängelsestraffet, om det inför frigivningen ska ske en prövning i fråga om särskilda skyddsåtgärder. Åklagaren ska därefter ansöka om särskilda skydds- åtgärder vid allmän förvaltningsdomstol, se lagen om särskilda skyddsåtgärder. Att SiS har motsvarande anmälningsskyldighet inför frigivning från sluten ungdomsvård framgår av 32 kap. 6 §. Förslaget har behandlats i avsnitt 10.4.5. 29 kap. 3 § I punkten 2 i bestämmelsens första stycke finns en bestämmelse om att s.k. förminskad tillräknelighet ska beaktas som en förmildrande omständighet vid bedömningen av straffvärdet. Bestämmelsen har omformulerats för att korrespondera med den nya tillräknelighetsbestämmelsen i 1 kap. 2 a §. Att den som till följd av något av de grundtillstånd som anges i kravet på tillräknelighet enligt 1 kap. 2 a § (en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnes- förvirring, en svår utvecklingsstörning eller allvarligt demenstill- stånd) har en nedsatt förmåga på det sätt som anges i punkten 2 kan beaktas som en förmildrande omständighet eftersom den till- talade av någon annan orsak har haft en sådan nedsatt förmåga.