sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — För att sådana åtgärder ska kunna bli aktuella ska gärningen ha be- gåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd. Syftet med åtgärderna ska vara att förhindra att gärningsmannen på nytt begår en sådan allvarlig gärning. Att ett system med särskilda skyddsåtgärder behövs är delvis en följd av att den psykiatriska tvångsvården enbart ska ha till syfte att tillgodose den enskildes vårdbehov. Det ska vid ut- skrivning från sådan vård alltså inte längre beaktas(som det görs vid särskild utskrivningsprövning) om det finns risk för att personen i fråga återfaller i brottslighet av allvarligt slag. I stället ska denna risk kunna beaktas genom att det finns en möjlighet att besluta om särskilda skyddsåtgärder. Eftersom syftet med sådana åtgärder ska vara att förhindra att gärningsmannen på nytt begår en allvarlig otillåten gärning, kan genomförandet av dessa inte betraktas som hälso- och sjukvård, vilket skulle innebära att det (utifrån dagens förhållanden) inte är en uppgift för landstingen. Själva syftet med åtgärderna talar därmed för att ansvaret för och genomförandet av de särskilda skyddsåtgärderna bör ligga på staten. 10.4.14.3Patientperspektivet och kopplingen till hälso- och sjukvården I många fall torde det dock vara så att den som blir föremål för särskilda skyddsåtgärder har vårdats inom den slutna psykiatriska tvångsvården. Han eller hon kommer i många fall att ha ett fortsatt behov av psykiatrisk vård, antingen på frivillig väg eller genom öppen psykiatrisk tvångsvård. Den som undergår de särskilda skyddsåtgärderna kommer också att ha behov av andra typer av vård och behandling. Det kommer bl.a. att röra sig om behandling som tar sikte på att minska risken för att personen i fråga på nytt ska begå nya allvarliga gärningar. I de allra flesta fallen kommer den enskilde också att ha behov av daglig omvårdnad och tillsyn. För den aktuella personen skulle det vara bäst att ha en sammanhållen process på så sätt att han eller hon inte skulle behöva byta miljö i samband med övergången från psykiatrisk vård till särskilda skyddsåtgärder. Detta skulle möjligen kunna uppnås genom att landstingen görs delaktiga i genomförandet av de sär- skilda skyddsåtgärderna, som huvudman eller utförare eller båda- dera. Dock kan en sådan sammanhållen process bli svår att åstad- komma i praktiken, eftersom det måste finnas en tydlig skillnad mellan uppgiften att tillgodose den enskildes vårdbehov och att genomföra de särskilda skyddsåtgärderna. För att denna skillnad ska bli tillräckligt tydlig kommer det inte att vara möjligt att und- vika att den enskilde, vars psykiatriska vårdbehov är tillgodosett, förs över till en särskild skyddsenhet (i de fall de särskilda skydds- åtgärder ska undergås i sluten form). Den enskildes behov av vård och behandling han eller hon är föremål för särskilda skyddsåtgärder innebär att hälso- och sjukvården och dess personal på olika sätt kommer att vårda den enskilde även när han eller hon är föremål för särskilda skydds- åtgärder. Det kommer med andra ord att finnas en koppling till landstingens verksamhet. Också detta talar för att landstingen på något sätt bör vara delaktiga i genomförandet av de särskilda skydds- åtgärderna. En sådan delaktighet från landstingens sida skulle ge goda förutsättningar för ett nära samarbete mellan den psykiatriska vården och genomförandet av de särskilda skyddsåtgärderna. Något som emellertid talar emot att landstingen ska vara del- aktiga i genomförandet av de särskilda skyddsåtgärderna är att så- dana åtgärder och syftet med dessa enligt våra grundläggande ut- gångspunkter tydligt bör skiljas från det psykiatriska vårdbehov som den enskilde kan ha. Om man har samma huvudman för skyddsåtgärderna och vården kan det leda till att man inte uppnår en sådan tydlighet. Detta gäller särskilt om den enskilde har varit föremål för psykiatrisk tvångsvård innan han eller hon ska undergå särskilda skyddsåtgärder. 10.4.14.4Särskilda skyddsåtgärder i sluten form innebär ett frihetsberövande Särskilda skyddsåtgärder ska kunna genomföras i sluten eller öppen form. Vid genomförandet av särskilda skyddsåtgärder i sluten form ska den som är föremål för åtgärderna frihetsberövas genom att placeras i en särskild skyddsenhet. Är den som är föremål för åt- gärderna under ska han eller hon i stället placeras i ett särskilt ungdomshem. Särskilda skyddsåtgärder i sluten form innebär att den enskilde frihetsberövas i syfte att förhindra att han eller hon nytt begår en allvarlig otillåten gärning. Ett frihetsberövande med det syftet får allmänt sett anses vara en statlig angelägenhet. Det skulle dock inte vara en ny uppgift för landstingen att ansvara för frihetsberövade personer, eftersom detta sker enligt den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Att det är fråga om ett frihetsberövande utesluter alltså inte att landstingen på ett eller annat sätt blir in- kopplade på verksamheten. Vid genomförandet av särskilda skyddsåtgärder kommer säkerhets- aspekten att vara mycket framträdande, speciellt när sådana åtgärder genomförs i sluten form. Bl.a. måste de särskilda skyddsenheterna vara utformade så att den som är placerad där inte kan avvika däri- från. Genom den verksamhet som bedrivs av Kriminalvården har staten lång erfarenhet av systematiskt säkerhetsarbete och rutiner för tillgodoseende av anspråk på hög säkerhet vid verkställighet av fängelse i kriminalvårdsanstalt. Landstingen har emellertid också sådan erfarenhet, bl.a. genom verksamheten vid de rättspsykiatriska klinikerna. 10.4.14.6 Verksamhetsutveckling och kvalitetssäkring En annan aspekt som bör beaktas vid val av huvudman och utförare är vilka förutsättningar det finns för att de särskilda skyddsåtgär- derna ska kunna utföras lika över landet samt vilka möjligheter det finns för en samlad verksamhetsutveckling och kvalitetssäkring. Ett statligt ansvar och utförande kan enligt vår mening möjligen lättare ge goda förutsättningar i nu nämnda hänseenden. Detta bör emeller- tid vara möjligt även för landstingen som huvudmän att sörja för ett likformigt genomförande samt för god verksamhetsutveckling och kvalitetssäkring. Av betydelse är då självfallet hur många lands- ting som i så fall skulle vara delaktiga i ett sådant ansvar och hur samarbetet mellan dem skulle se ut. 10.4.14.7Personalförsörjning och uppbyggnaden av särskilda skyddsenheter En faktor som talar för att landstingen bör ansvara för genom- förandet av särskilda skyddsåtgärder är att stora delar av den per- sonal som kommer att behövas vid en särskild skyddsenhet finns inom landstingen. Kompetensen hos den personal som man har skulle alltså kunna utnyttjas i samband med att man inför en ny reglering om särskilda skyddsåtgärder. Det skulle också inom landstingen, åtminstone till viss del, finnas lämpliga lokaler. Exempelvis skulle vissa rättspsykiatriska kliniker kunna användas som särskilda skyddsenheter. nämnda förhållanden innebär att det inom landstingen skulle kunna gå snabbare att bygga upp en verksamhet för genomförandet av särskilda skyddsåtgärder jämfört med om staten ska projektera för nya lokaler och rekrytera lämplig personal. Av våra direktiv framgår att staten ska ta över kostnaderna för sam- hällsskyddet, vilket innebär att de särskilda skyddsåtgärderna kommer att vara statligt finansierade. Detta talar för att staten på något sätt bör kunna både påverka och kontrollera hur genomförandet av de särskilda skyddsåtgärderna ska gå till. Att ge landstingen i uppgift att ansvara för och genomföra de särskilda skyddsåtgärderna kan i viss mening innebära att staten inte längre skulle ha möjlighet att direkt kunna styra över och kon- trollera utförandet av dessa medan kostnadsansvaret fortfarande skulle finnas kvar hos staten. Statens kontroll skulle dock i det fallet kunna utövas genom att staten har möjligheter att reglera utföran- det av åtgärderna samt att utöva tillsyn över verksamheten. Ett sätt att göra en statlig kontroll effektiv skulle vara att staten tar det övergripande ansvaret för systemet med särskilda skydds- åtgärder medan landstingen är utförare av dessa. 10.4.14.9Kostnaderna för genomförandet av de särskilda skyddsåtgärderna Som vi redan har nämnt bör det genom ett utnyttjande av befintlig personal och lokaler gå snabbare för landstingen än för staten att bygga upp en verksamhet för genomförandet av särskilda skydds- åtgärder. Enligt våra bedömningar kommer också kostnaderna att bli väsentligt högre om staten ska ansvara för och utföra genom- förandet av de särskilda skyddsåtgärderna än om landstingen ska göra detta (se kapitel 24). Kostnaderna skulle också bli väsentligt mycket högre om staten har ansvaret för genomförandet men själva utförandet är en uppgift för landstingen. Detta talar alltså för att landstingen bör ha till uppgift både att ansvara för och utföra de särskilda skyddsåtgärderna. Något som också talar för detta alter- nativ är att det kan öka möjligheterna att bedriva en effektiv kost- nadskontroll. 10.4.14.10 Samverkan och övervältringseffekter Något som talar för att både huvudmannaskapet och ansvaret för utförandet bör ligga hos antingen staten eller landstingen är att man genom att hålla ihop dessa båda funktioner kan undvika problem som eventuellt kan uppstå vid samverkan mellan staten och lands- tingen i dessa frågor. Man kan också undvika oönskade s.k. över- vältringseffekter (jfr avsnitt 24.7.5). Det finns t.ex. en risk för att en person får lämna den psykiatriska tvångsvården eftersom det är känt att han eller hon efter tvångsvårdens upphörande ska bli föremål för särskilda skyddsåtgärder i statens regi. Som vi har redovisat i det föregående finns det ett antal nackdelar med att dela upp ansvaret för genomförandet och själva utförandet av de särskilda skyddsåtgärderna mellan staten och landstingen. En- ligt vår mening har dessa nackdelar sådan tyngd att vi väljer att inte förorda en sådan uppdelning. Alternativen är då att låta antingen staten eller landstingen både ansvara för och genomföra särskilda skyddsåtgärder. Vi kan se flera fördelar med att landstingen både ansvarar för och genomför de särskilda skyddsåtgärderna. Vi vill särskilt fram- hålla att verksamheten för genomförandet av särskilda skyddsåtgärder kommer att ha en stark koppling till hälso- och sjukvården. Denna koppling skulle ge möjlighet att på ett naturligt sätt utnyttja inom landstingen redan befintliga resurser i form av bl.a. personal och lokaler. Detta alternativ skulle även ur en ekonomisk aspekt vara det mest fördelaktiga. Vi menar dock att särskilda skyddsåtgärder är av ett sådant slag och har ett sådant syfte att mycket starka skäl talar för att ansvaret bör vila på staten. Dessutom är den kontroll som bör ske av denna verksamhet så väsentlig att den inte lämpligen bör läggas på någon annan än staten. Vårt förslag blir därför att staten både ska ansvara för systemet med särskilda skyddsåtgärder och stå för genomförandet av åtgärderna. Det bör vara en uppgift för regeringen att besluta vilken eller vilka myndigheter som bör ha ansvaret för de särskilda skydds- åtgärderna och för hur verksamheten närmare bör organiseras. Vi menar dock att det framstår som rimligt att SiS både har ansvaret för och genomför särskilda skyddsåtgärder för den som undergår dessa i ett särskilt ungdomshem. 10.4.15Särskilda skyddsåtgärder och om mänskliga rättigheter Vår bedömning: De av oss framlagda förslagen om särskilda skyddsåtgärder strider inte mot . 10.4.15.1Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () gäller som svensk lag. Enligt artikel 5 i konventionen har var och en rätt till frihet och personlig säkerhet. Artikeln bygger på principen att varje frihetsberövande måste ha stöd i lag och att frihetsberövandet måste falla inom någon av de kategorier som finns uppräknade i artikel 5:1. Uppräkningen i artikel 5:1 är uttöm- mande, vilket innebär att frihetsberövanden inte får förekomma i andra situationer än dessa. En närmare redogörelse för artikel 5 i och praxis med anledning av artikeln finns i avsnitt 2.5.1. 10.4.15.2 Vårt förslag om särskilda skyddsåtgärder Som framgått föreslår vi att en gärningsman efter beslut av domstol ska kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder som syftar till att förhindra att han eller hon på nytt begår nya gärningar av allvarligt slag som riktar sig mot eller innebär fara för liv eller hälsa. En förutsättning för att det ska kunna fattas ett beslut om särskilda skyddsåtgärder ska vara att den otillåtna gärningen eller brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstörning, ett allvarligt demenstillstånd eller en tillfällig sinnesförvirring. Dessutom ska det i straffskalan för det fullbor- dade brottet inte vara föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Vidare ska det med hänsyn till gärningsmannens psykiska tillstånd, hans eller hennes tidigare begångna gärningar och om- ständigheterna i övrigt finnas en påtaglig risk för att han eller hon på nytt begår sådana gärningar av allvarligt slag. Det ska när den enskilde ska undergå de särskilda skyddsåtgär- derna inte finnas förutsättningar för sluten psykiatrisk tvångsvård. Finns sådana förutsättningar ska nämligen sluten psykiatrisk tvångs- vård först anordnas. Gärningsmannen ska kunna undergå de särskilda skyddsåtgärderna i sluten form eller i öppen form. I de fall gärningsmannen undergår särskilda skyddsåtgärder i sluten form ska han eller hon med tvång befinna sig i en särskild skyddsenhet. Enligt vårt förslag ska beslut om särskilda skyddsåtgärder kunna fattas i två olika fall. Det ena fallet är när allmän domstol genom en dom har fastställt att gärningsmannen har begått en otillåten gär- ning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Och det andra är då någon som har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård ska friges. I den sistnämnda situationen krävs att allmän domstol i den dom, genom vilken gärningsmannen dömdes till fängelse eller sluten ungdomsvård, har beslutat att en prövning av om det finns förutsättningar för att besluta om sär- skilda skyddsåtgärder ska ske. Beslutet om särskilda skyddsåtgärder ska i det fallet gälla för tiden efter frigivningen från fängelsestraffet eller den slutna ungdomsvården. Särskilda skyddsåtgärder ska beslutas av allmän förvaltnings- domstol efter ansökan av åklagaren. 10.4.15.3Särskilda skyddsåtgärder i sluten form är ett frihetsberövande Enligt vårt förslag ska den som är föremål för särskilda skydds- åtgärder i sluten form placeras i en särskild skyddsenhet och det ska, för att han eller hon ska få vistas utanför enheten, krävas till- stånd av allmän förvaltningsdomstol. Den som är placerad i en sär- skild skyddsenhet ska även kunna bli föremål för ett antal kontroll- och tvångsåtgärder, se avsnitt 10.4.11. Detta innebär att särskilda skyddsåtgärder i sluten form är att betrakta som ett frihetsberövande. Allmän förvaltningsdomstol får bevilja den placerade tillstånd att vistas utanför den särskilda skyddsenheten (permission). Artikel 5:1 i bygger på principen att varje frihetsberövande måste ha stöd i lag och att det måste falla inom något av de sex fall som finns uppräknade i artikeln. Frågan är då om ett system med särskilda skyddsåtgärder faller inom någon av de kategorier av frihetsberövande som finns uppräknade i artikel 5:1. De kategorier av frihetsberövanden som skulle kunna vara aktuella är de som finns angivna i artikel 5:1 punkterna a och e. Vi tar först upp punkten e. 10.4.15.4Frihetsberövande på grund av psykisk sjukdom (artikel 5:1 punkten e) Enligt artikel 5:1 punkten e får en person berövas friheten därför att han eller hon är psykiskt sjuk. I detta ligger ett underförstått krav på att ett frihetsberövande måste vara proportionerligt i för- hållande till dess syfte, dvs. att den psykiatriska sjukdomen måste vara av sådan art och sådan omfattning att den motiverar ett frihets- berövande. En förutsättning för att särskilda skyddsåtgärder ska kunna bli aktuella är att den otillåtna gärningen eller brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstör- ning, ett allvarligt demenstillstånd eller en tillfällig sinnesförvirring. Gärningsmannens psykiska tillstånd är också en omständighet som ska vägas in vid bedömningen av om det finns en påtaglig risk för att han eller hon på nytt begår gärningar av allvarligt slag. I de fall gärningsmannen lider av en allvarlig psykisk störning eller ett allvarligt demenstillstånd är störningen eller tillståndet i många fall av sådan art och omfattning att risken för att han eller hon på nytt begår sådana gärningar av allvarligt slag påverkas. Ett frihetsberövande i form av särskilda skyddsåtgärder bör i dessa fall kunna ske därför att gärningsmannen är psykiskt sjuk, dvs. med stöd av punkten e i artikel 5:1. Detta bör kunna bli aktuellt också i en del fall då gärningsmannen har begått gärningen under påverkan av en svår utvecklingsstörning. Däremot kan den som har begått en otillåten gärning eller ett brott under påverkan av en tillfällig sinnes- förvirring inte komma i fråga för ett frihetsberövande med stöd av artikel 5:1 punkten e, eftersom det tillståndet är en följd av andra orsaker än en psykisk störning eller psykisk sjukdom. Även om särskilda skyddsåtgärder ska kunna komma i fråga när gärningsmannen är psykiskt sjuk bör man ha i åtanke att syftet med särskilda skyddsåtgärder och ett frihetsberövande i samband med sådana åtgärder är att förhindra att den som har begått en allvarlig otillåten gärning eller ett allvarligt brott som har riktat sig mot liv eller hälsa på nytt begår en gärning av motsvarande slag. Frihets- berövandet motiveras alltså inte av att gärningsmannen är psykiskt sjuk, även om detta i och för sig är en förutsättning för att åtgärderna ska kunna beslutas. I vårt förslag markeras detta också genom att särskilda skyddsåtgärder ska kunna verkställas först då gärningsmannen inte uppfyller förutsättningarna för sluten psykiatrisk tvångsvård. Sammanfattningsvis innebär det sagda att punkten e i artikel 5:1 i konventionen endast ger ett begränsat stöd för att ett system med särskilda skyddsåtgärder är i överensstämmelse med Europakon- ventionens krav. 10.4.15.5Frihetsberövande när någon är berövad friheten efter en fällande dom (artikel 5:1, punkten a) Enligt artikel 5:1 punkten a är ett frihetsberövande tillåtet när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av behörig domstol. Ett av de fall då särskilda skyddsåtgärder ska kunna bli aktuellt enligt vårt förslag är då gärningsmannen har begått en otillåten gärning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. I det fallet har rätten frikänt gärningsmannen eftersom gärningen inte utgjorde något brott. För att särskilda skyddsåtgär- der ska kunna komma i fråga i det fallet krävs det dock att rätten har bifallit åklagarens yrkande på så sätt att rätten genom dom har fastställa att gärningsmannen har begått den otillåtna gärning som anges i åtalet. En dom av detta slag bör betraktas som fällande. Det hänger sam- man med att åklagaren når framgång med sitt yrkande och att det i domen fastställs att gärningsmannen har begått en otillåten gärning. Det finns därmed ett kausalsamband mellan domen och frihets- berövandet. Enligt vårt förslag ska särskilda skyddsåtgärder kunna komma i fråga också efter det att den som har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård friges. Det ska då redan i brottmålsdomen till viss del göras en bedömning av om det finns förutsättningar för att ett be- slut om särskilda skyddsåtgärder senare ska kunna fattas. Om det finns sådana förutsättningar ska domstolen i sin dom ange att all- män förvaltningsdomstol ska pröva frågan om särskilda skydds- åtgärder inför den dömdes frigivning. Förslaget innebär i denna del alltså att det för den dömde kan bli aktuellt att som en följd av domen på fängelse eller sluten ung- domsvård bli föremål för särskilda skyddsåtgärder efter frigivningen från fängelsestraffet eller den slutna ungdomsvården. En förut- sättning för detta är dock att brottmålsdomstolen i sin dom har beslutat att det ska göras en prövning av om förutsättningarna för särskilda skyddsåtgärder föreligger. Genom denna konstruktion finns det ett kausalt samband mellan domen på fängelse eller sluten ungdomsvård och frihetsberövandet i form av särskilda skydds- åtgärder. Vår slutsats blir att det system som vi föreslår gott och väl håller sig inom de ramar som dras upp i för vilka frihetsberövanden som är tillåtna. 11Psykiatrisk tvångsvård i samband med ett annat frihetsberövande I LRV finns särskilda bestämmelser om psykiatrisk tvångsvård (rätts- psykiatrisk vård) för den som redan är frihetsberövad i annan ord- ning. De kategorier av frihetsberövade som omfattas av bestäm- melserna är anhållna, häktade, de som är intagna på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning, de som är intagna i eller ska för- passas till en kriminalvårdsanstalt samt de som är intagna i eller ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § BrB. Liksom vid psykiatrisk tvångsvård enligt LPT, krävs det i de här fallen att personen i fråga lider av en allvarlig psykisk störning. Innebörden av det begreppet är densamma som i LPT (se av- snitt 7.2). Vidare krävs det, på samma sätt som i LPT, att patienten motsätter sig vården eller att det till följd av hans eller hennes psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans eller hennes samtycke. Enligt LPT krävs det (för att sluten psykiatrisk tvångsvård ska bli aktuellt) att patienten på grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård. Är patienten redan frihetsberövad krävs inte ett lika uttalat behov av psykiatrisk vård för att vård ska få äga rum. Det är tillräckligt att patienten med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses genom att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning. Psykiatrisk tvångsvård i samband med ett annat frihetsberövande Vid införandet av LPT och LRV motiverades dessa skillnader med att kriterierna för tvångsvård för den som redan är frihets- berövad skulle vara i linje med förutsättningarna för att ge en person rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd. Det ansågs att kravet på patientens vårdbehov och hur detta ska tillgodoses kunde sättas lägre än vid tvångsvård enligt LPT, eftersom patienten redan är fri- hetsberövad i annan ordning. 1990/91:58, s. 212 f.) 11.2De allmänna kriterierna för intagning ska ändras Vi föreslår i avsnitt 7.2 att de allmänna kriterierna för intagning för psykiatrisk tvångsvård till viss del ska ändras. Enligt förslaget ska det dock även framöver ställas krav på att patienten lider av en allvarlig psykisk störning. En förutsättning för tvångsvård ska också, på samma sätt som , vara att patienten motsätter sig nödvändig psykiatrisk vård eller att det till följd av patientens psykiska till- stånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans eller hennes samtycke. Däremot föreslår vi att det inte längre ska krävas att patienten har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård som inte kan till- godoses på något annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård, det s.k. oundgänglighetsrekvisitet.