sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Möjligen framstår det som mer befogat att i fråga om personer som har koppling till genom hemvist eller medborgarskap, upprätthålla kravet på samtidig närvaro vid äktenskapets ingående även när äktenskapet ingås utomlands. Sådana personer kan förväntas ha möjligheter att sätta sig in i den svenska lagstiftningen och det är ofta rimligt att begära att de följer den. är det djupt problematiskt att bygga lagstiftningen på en presumtion om att ett visst sätt för vuxna människor att ingå äktenskap – som är lagligt och utbrett på flera håll i världen – är liktydigt med att äktenskapet har ingåtts under tvång. Detta gäller i synnerhet som de allra flesta fullmaktsäktenskap sannolikt inte är tvångsäktenskap. Redan detta talar starkt emot en särskild reglering som inskränker möjlig- heterna till erkännande av fullmaktsäktenskap i fall då någon av parterna hade anknytning till vid äktenskapets ingående. Även systematiskt framstår en inskränkning av förutsättning- arna för erkännande av fullmaktsäktenskap som mindre lämplig. De bestämmelser om erkännandeförbud som finns, dvs. gällande tvång och äktenskapshinder, har att göra med att äktenskapet brister i något väsentligt materiellt hänseende. Ett fullmaktsäktenskap kan, som vi redan har påpekat, vara såväl frivilligt som motiverat av legitima skäl. Ett erkännandeförbud skulle alltså ta sikte enbart på formerna för äktenskapets ingående utan att äktenskapet alls be- höver vara behäftat med något materiellt fel. Även detta är proble- matiskt. Det som diskuteras är en huvudregel som innebär att full- maktsäktenskap inte erkänns om minst en av parterna är medbor- Erkännande av utländska äktenskap gare eller har hemvist i . På skäl som har anförts när det gäller barnäktenskap och tvångsäktenskap, kan det inte komma i fråga med ett undantagslöst förbud mot erkännande i dessa situa- tioner. Det som kan övervägas är alltså en regel som lämnar ut- rymme för undantag. När det gäller tvångsäktenskap och barn- äktenskap finns ventilen för särskilda skäl. Man måste dock fråga sig om en person som har ingått ett frivilligt fullmaktsäktenskap ska behöva anföra några andra skäl än att äktenskapet inte har in- gåtts under tvång. Det framstår inte som rimligt att ställa sådana krav. Syftet med regleringen skulle ju vara just att motverka tvång och inte att mer allmänt reglera hur personer ingår äktenskap i andra länder. Erkännande bör vara möjligt vid alla fullmaktsäkten- skap som inte har ingåtts under tvång eller, vid svensk anknytning, i strid mot svenska äktenskapshinder. Man landar då i att det som kan övervägas är en omvänd bevis- regel som innebär att parterna ska visa att äktenskapet inte har ingåtts under tvång. Som vi sade tidigare är det starkt proble- matiskt att på ett sådant sätt presumera att ett äktenskap är ett tvångsäktenskap enbart på grund av att det har ingåtts under former som inte godtas här. Vidare framstår det inte som rimligt att lägga ansvaret på parterna för att bevisa något som ofta måste antas vara mycket svårt att bevisa. En lösning av detta slag är därför mindre lämplig. Skälen mot en särskild regel om fullmaktsäktenskap är alltså starka. Vissa fördelar med en sådan regel finns dock. Vetskapen om att fullmaktsäktenskap med svensk anknytning underkastas en sär- skild prövning skulle kunna avhålla personer från försök att genom fullmakt gifta bort någon mot personens vilja. Antalet fullmakts- äktenskap med svensk anknytning skulle eventuellt minska, vilket i sig kan ses som en positiv effekt med tanke på den osäkerhet som kan finnas i fråga om samtycket. I de fall då fullmaktsäktenskap har ingåtts skulle äktenskapet genomgå en särskild prövning, vilket eventuellt skulle förbättra möjligheterna till upptäckt av tvång. Vid en sammanvägning är dock skälen som talar emot en sär- skild regel för erkännande av fullmaktsäktenskap så starka att de klart väger över fördelarna. En sådan regel bör därför inte införas. Erkännande av utländska äktenskap Vi har övervägt om det finns skäl att försöka minimera negativa effekter av att äktenskap inte erkänns. Det är principiellt proble- matiskt att någon som exempelvis har varit tvångsgift och berättar om detta för svenska myndigheter inte ska kunna kräva bodelning enligt de regler som gäller för makar. Detta skulle kunna innebära att enskilda som har blivit gifta med tvång avstår från att åberopa detta. Det alternativ som står en sådan person till buds är att acceptera att äktenskapet erkänns och i ett senare skede begära äktenskapsskillnad. Som utgångspunkt är då specialregeln i 5 kap. 5 § om rätt till omedelbar skilsmässa inte tillgänglig, eftersom denna främst tar sikte på äktenskap som har ingåtts i . En möjlighet vore att särskilt reglera vad som ska gälla i fall då utländska äktenskap inte erkänns. Lagstiftningen kan t.ex. gå ut på att regler, eller de utländska regler som gäller för parterna, i vissa fall ska tillämpas trots att erkännande vägras. Något tydligt praktiskt behov av en reglering av detta slag har dock inte framkommit. Vi anser därför inte saken tillräckligt ange- lägen utifrån den här utredningens uppdrag. Bedömningar: Det finns problem med äktenskapsskillnader vid tvångsäktenskap och barnäktenskap. Problemen handlar ibland om att utsatta personer hindras att skilja sig som en del i ett fortsatt tvång eller liknande, ibland om att skilsmässa är otänk- bar därför att det är kulturellt eller religiöst förbjudet eller oac- ceptabelt att skilja sig, ibland slutligen om att en svensk äkten- skapsskillnad inte erkänns i länder där de utsatta personerna har sitt ursprung. Inget av dessa problem kan eller bör dock åtgär- das genom ändringar i, eller i anslutning till, svenska civilrätts- liga eller internationellt privaträttsliga bestämmelser om äkten- skapsskillnad. Utredningen ska enligt sina direktiv göra en samlad översyn av relevant straffrättslig, civilrättslig och internationellt privaträttslig lagstiftning och lägga fram de förslag till författningsändringar som behövs för att ytterligare stärka skyddet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap. En fråga är då om ett stärkt skydd kan och bör åstadkommas genom förändringar i reglerna om äktenskapsskillnad. Det är uppenbart att ansträngningarna att stärka skyddet inte bör avbrytas för att ett oönskat äktenskap har blivit av. Men en annan sak är vad som skulle kunna göras. Finns det t.ex. anledning att försöka se till att det blir lättare att ta sig ur ett oönskat äktenskap? Kan man på något annat sätt ändra förutsättningarna för en skilsmässa i syfte att stödja den som befinner sig i ett oönskat äktenskap? En utgångs- punkt för diskussionen är vår slutsats i kap. 8, att det inte nu bör föreslås en utvidgad möjlighet att få äktenskap ogiltigförklarade. Diskussionen bör ta sin utgångspunkt i en problembeskrivning. Finns det egentligen några problem med äktenskapsskillnads- reglerna när det gäller skyddet mot tvångsäktenskap och barn- äktenskap, och vilka är de så fall? Den svenska lagstiftaren har velat göra skilsmässolagstiftningen enkel, och även velat göra det lätt att skilja sig. Genom vad som framkommit under utredningen står det dock klart att den juridiska rätten att skilja sig inte alltid kan fullföljas i praktiken. Det sam- manhänger bl.a. med att de värderingar som kommer till uttryck i den svenska äktenskapsskillnadslagstiftningen inte delas av alla i det svenska samhället och att utsatta personer därför inte sällan hindras att göra sina rättigheter gällande. I vissa fall är religionen ett hinder. Det finns sålunda åtskilliga exempel på att personer som sitter fast i oönskade äktenskap nekas rätten att skilja sig, antingen som en fortsättning på det tvång eller motsvarande som de har utsatts för när äktenskapet ingicks, eller som en del i en tradition där det är otänkbart eller i varje fall oacceptabelt att skilja sig. Det kan handla om i juridiskt giltiga äktenskap eller om förbindelser som enligt en annan, kulturell eller religiös tradition är jämförbara med äktenskap. De senare kan inte enligt den svenska rättens syn på saken upplösas genom en lagenlig äktenskapsskillnad, utan upplös- ningen följer normerna i den aktuella traditionen utanför det svenska rättssystemet. I de båda fallen kommer den svenska rätts- ordningen till korta därför att parterna följer ett annat normsystem som inte erkänns som giltigt av den svenska lagen. Ett annat problem är att en äktenskapsskillnad i inte all- tid erkänns i andra länder. Situationen kan därför vara den att ett tvångsäktenskap eller ett barnäktenskap räknas som bestående i ett eller flera andra länder av betydelse för parterna, fastän det har bli- vit upplöst i . Det kan ha allvarliga återverkningar för exem- pelvis en kvinna som efter stora svårigheter har lyckats uppnå en skilsmässa i . En sådan haltande situation kan sålunda skapa oönskade rättsliga effekter, som t.ex. att mannen som kvin- nans make ses som hennes förmyndare i det andra landet som de är skilda här, men också innebära att kvinnan på grund av skilsmässan i får stora svårigheter på grund av avstånds- tagande m.m. i det andra landet och inte kan gifta om sig enligt där gällande synsätt. Man kunde vidare tänka sig att det är ett problem att svensk äktenskapsskillnad inte är tillgänglig därför att parternas i ett annat land giltiga äktenskap inte erkänns här i landet. Erkänns det kan de skilja sig enligt svenska regler om de har tillräcklig anknytning till (se 3 kap. 2 § IÄL och artikel 3 i den s.k. II-förord- ningen). Men erkänns det inte saknar de denna möjlighet. För t.ex. den som är gift i ett barnäktenskap kan detta vara negativt eftersom hon eller han hamnar i ett haltande rättstillstånd och därför ibland skulle vara betjänt av en möjlighet till skilsmässa i . Detta har dock inte framhållits som ett betydelsefullt problem i vårt arbete och vi ser därför inte tillräcklig anledning att gå in på det närmare. Vidare kunde man tänka sig att det är ett problem att svensk äktenskapsskillnad på grund av anknytningskraven i den svenska internationella privaträtten inte är tillgänglig för alla som skulle behöva ha tillgång till den. I 3 kap. 2 § IÄL och artikel 3 II- förordningen finns bestämmelser om i vilka fall s.k. äktenskapsmål får tas upp av svensk domstol, varvid fordras viss anknytning till . Av 3 kap. 4 § IÄL framgår därjämte att utländsk rätt endast undantagsvis ska beaktas vid sidan av svensk lag när svensk dom- stol dömer. Inte heller detta problem har vi stött på som ett problem i vårt arbete, och vi berör därför inte frågan ytterligare. Det kan tilläggas att, såvitt vi känner till, svensk domstol inte någonsin har vägrat skilsmässa enligt svensk lag på den grunden att svaranden har mot- satt sig den under åberopande av att en skilsmässa inte är möjlig enligt lagen i det land där makarna är medborgare. De problem som vi ser anledning att beröra närmare i detta kapitel är alltså följande. 1.Personer som sitter fast i oönskade äktenskap saknar i verklig- heten, som en fortsättning på det tvång eller motsvarande som de har utsatts för när äktenskapet ingicks, en möjlighet att vända sig till svensk domstol och ansöka om äktenskapsskillnad. 2.Personer som skulle vilja skilja sig är i praktiken hindrade att göra det på grund av en kulturell eller religiös tradition där det är otänkbart eller i varje fall oacceptabelt att skilja sig eller där rätten till äktenskapsskillnad är bunden till särskilda villkor som inte är uppfyllda. 3.En äktenskapsskillnad i erkänns inte alltid i andra länder. Ett tvångsäktenskap eller ett barnäktenskap kan därför gälla i ett eller flera andra länder fastän det har blivit upplöst i . I de följande avsnitten ska vi diskutera om det finns möjlighet att hantera de angivna problemen genom ändringar i de civilrättsliga eller de internationellt privaträttsliga bestämmelserna om äkten- skapsskillnad. Det bör påpekas att frågan om en förändring av bestämmelserna om äktenskapsskillnad inte nämns särskilt i utredningsdirektiven. Men det anges att utredningen är fri att föreslå de författningsänd- ringar som bedöms nödvändiga för att ytterligare stärka skyddet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap. 10.2Personer hindras att skilja sig som en del i ett tvång eller motsvarande Att skydda mot tvångsäktenskap och barnäktenskap handlar inte bara om att försöka förhindra att personer drabbas av sådana äkten- skap, utan också om att bistå dem när det ändå har hänt. Den som har tvingats att gifta sig, eller som på annat sätt har blivit bortgift mot sin vilja, befinner sig i en situation där samhället bör finnas till hands på ett eller annat sätt. Detsamma gäller barn som har blivit bortgifta. Vi tar i kap. 18 och 22 upp några frågor om vilket stöd som myndigheter behöver ge. Här koncentrerar vi oss på lag- bestämmelserna. Hur kan dessa på bästa sett bidra till att den som är offer för ett tvångsäktenskap eller ett barnäktenskap kan ta sig ur det? Det är naturligt att utgå ifrån att den som har tvingats till äkten- skap lever under sådana förhållanden att det i praktiken är omöjligt för personen att söka äktenskapsskillnad. Den tvångssituation som ledde till äktenskapet lär sålunda ofta bestå under i varje fall och hindra offret från att komma loss. En fråga är förstås hur man ska se på detta straffrättsligt. Normalt lär det bestående tvånget i sådana fall innebära att personen utsätts för ett kontinuerligt olaga tvång, alltså en brottslig handling. Bestämmelserna om äktenskapsskillnad möjliggör en snabb skils- mässa för den som kan ansöka om en sådan och som har utsatts för ett tvångsäktenskap eller ett barnäktenskap. I 5 kap. 5 § äktenskaps- balken sägs följande. En make har rätt till äktenskapsskillnad utan föregående betänketid om det görs sannolikt att maken har tvingats att ingå äktenskapet eller om maken har ingått äktenskapet utan behörig myn- dighets tillstånd. I de fall som avses i första stycket kan talan om äktenskapsskillnad föras även av allmän åklagare. I de fall som avser äktenskap som ingåtts av underårig är socialnämnden i den kommun där personen är folk- bokförd eller, om personen inte är folkbokförd här i landet, i den kommun där han eller hon vistas skyldig att på begäran lämna yttrande samt de upplysningar som kan vara av betydelse för frågans bedöm- ning till åklagaren. En annan socialnämnd som har tillgång till upplys- ningar som kan vara av betydelse i frågan är skyldig att lämna sådana på begäran av den socialnämnd som skall yttra sig. Bestämmelserna är sådana att de får anses i och för sig väl till- godose de krav som bör ställas när det gäller möjligheten att få skilsmässa i fall av tvångsäktenskap och barnäktenskap. Det är svårt att se hur bestämmelserna skulle kunna ändras för att påtagligt för- stärka skyddet. I den mån en person har svårigheter att ta sig ur ett oönskat äktenskap får nog problemet anses ligga någon annanstans än i lagen. I det sammanhanget bör nämnas en bestämmelse Europarådskonvention om att förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer. I artikel 32 sägs att staterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att försäkra att ett tvångs- äktenskap kan ogiltigförklaras, annulleras eller upplösas (voidable, annulled or dissolved) utan orimlig finansiell eller administrativ börda för offret. Det kan inte råda någon tvekan om att de svenska bestämmelserna om rätt till äktenskapsskillnad motsvarar de krav som konventionen ställer. I har man infört en bestämmelse om att de som gifter sig ska intyga skriftligen att de erkänner att båda har lika rätt till äkt- enskapsskillnad. En viktig invändning mot en sådan bestämmelse är att dess effektivitet kan ifrågasättas, dels för att den i praktiken sällan torde få någon verkan i en tvångssituation, dels för att den knappast inverkar på den omständigheten att skilsmässa i gruppen betraktas som skamligt eller förnedrande (se avsnitt 10.3), dels för att enskilda inte förfogar över vad som gäller enligt andra rätts- system (se avsnitt 10.4). Vi anser därför att det inte bör införas någon sådan bestämmelse som sagts. Vår slutsats är att det inte finns anledning att initiera lagänd- ringar i eller i anslutning till bestämmelserna om äktenskapsskillnad i syfte att stärka skyddet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap därför att personer i vissa fall tvingas kvar i äktenskapet med tvång eller motsvarande. Det som har sagts har tagit sikte på juridiskt giltiga äkt- enskap. När det gäller de förbindelser som vi kallar informella äkt- enskap, alltså förbindelser som är jämförbara med äktenskap utan att vara giltiga sådana, saknar bestämmelserna om äktenskapsskill- nad betydelse. Inte heller beträffande dessa förbindelser finns det därför anledning att överväga några förslag i fråga om äktenskaps- reglerna med anledning av det nu diskuterade problemet. 10.3Skilsmässa ses som oacceptabelt Ett annat problem som har med äktenskapsskillnader att göra är att skilsmässa ibland omöjliggörs av andra skäl än tvång och dylikt riktat mot den enskilde. Det handlar om det kända förhållandet att skilsmässor i många grupper betraktas som något förbjudet, skam- ligt, förnedrande eller i varje fall starkt oönskat. Den som har ingått ett äktenskap sitter alltså fast i det av närmast religiösa eller kultu- rella skäl. Självfallet kan dessa skäl samverka med att det förekom- mer tvång och andra påtryckningar i det enskilda fallet. Vad kan man då göra för att lätta på det tryck att stanna kvar i ett äktenskap som det sociala normsystemet ofta medför? Det får anses uppenbart att det här inte handlar om vilka lag- bestämmelser som finns om äktenskapsskillnad. Det kulturella, religiösa eller sociala trycket lindras inte av att det är enkelt att få skilsmässa rent rättsligt. Det handlar i stället om att förändra värde- ringar och beteenden på och om att ge stöd åt den som vill ta sig ur ett äktenskap att våga ta detta steg trots det sociala normsystemet. I den mån religion är involverad kan även tillgång till andra mekanismer visa sig vara behövlig för att man ska få till stånd en i religiös bemärkelse giltig upplösning av det aktuella äktenskapet. Enligt den romersk katolska läran kan t.ex. en möjlighet att få äkt- enskapet annullerat i en särskild katolsk ordning vara det nödvän- diga komplementet. Vi kan därför konstatera att det inte finns anledning att över- väga ändringar i bestämmelserna om äktenskapsskillnad för att för- söka komma åt det nu berörda problemet. 10.4En svensk äktenskapsskillnad erkänns inte i andra länder Den som får till stånd en äktenskapsskillnad i kan råka ut för att äktenskapsskillnaden inte erkänns i andra länder, t.ex. ett land där personerna har sitt ursprung. Det är på många håll främmande att var och en av parterna, som i , har en ovillkorlig rätt till skilsmässa. Det gäller inte bara länder med mycket annorlunda familjerättslig lagstiftning jämfört med vår utan också flera europeiska länder. Inom EU gäller dock ett krav på erkännande av äktenskapsskill- nader i andra medlemsstater (se artikel 21 II-förordningen). Endast om ett erkännande uppenbart skulle strida mot grunderna för rättsordningen i den medlemsstat där äktenskapsskillnaden görs gällande (s.k. ordre public), får och ska erkännande vägras (artikel 22 punkt a II-förordningen). Eftersom grunderna för ett äktenskaps upplösning skiljer sig mycket åt i de olika EU-staterna finns det en särskild bestämmelse enligt vilken en EU-medlemsstat inte får vägra att erkänna en dom på den grunden att det inte skulle ha varit möjligt att upplösa det aktuella äktenskapet i den stat där erkännande söks (artikel 25 II-förordningen). Bestämmel- sen är avsedd som en garant bland annat för att de ensidiga svenska skilsmässorna ska erkännas i de EU-stater där betydligt strängare krav gäller för skilsmässa. Vägrat erkännande med hän- visning till ordre public kan förekomma i vissa fall där grundläg- gande krav för processen inte har upprätthållits men torde aldrig kunna förekomma på grund av skillnader i de materiella krav som gäller för äktenskapsskillnad. Av större betydelse i detta samman- hang är emellertid att svenska äktenskapsskillnader som har till- kommit på kvinnans initiativ riskerar att vägras erkännande i de flesta länder i , exempelvis i , och . Det betyder, som vi har nämnt, att exempelvis en kvinna med ursprung i som får äktenskapsskillnad i betraktas som gift om hon återvänder till . Det innebär bl.a. att hon inte kan gifta om sig, att hennes make ses som hennes för- myndare och dessutom att hon möter omfattande på grund av skilsmässan. Hennes liv i det andra landet blir mycket svårt och långt ifrån fritt. Inte heller detta är emellertid problem som kan avhjälpas genom ändringar i de svenska äktenskapsskillnadsreglerna. Det skulle fordras en internationell överenskommelse om vidsträckt erkän- nande över gränserna av äktenskapsskillnader, en överenskommelse som det inte finns några förutsättningar för. Ett annat alternativ kunde vara att ge problematiken uppmärk- samhet – dvs. att öppet tala om risken för haltande äktenskap – och att på något sätt öppna för att de svenska skilsmässorna komplette- ras med en religiös eller traditionell akt av något slag. Så lär redan vara fallet när det gäller mer ortodoxa judar. En judisk bet din-domstol sammanträder med mellanrum här i landet och bekräftar i judisk ordning de svenska skilsmässorna. Därefter är båda makarna fria att gifta om sig (i religiös ordning, och i reli- gionens mening). En motsvarande ordning vore sannolikt nödvän- dig för de religiösa muslimer i som har levande band till något muslimskt land. Dock har idéer om tillskapande av en sådan möjlighet väckt stark kritik i ; det har talats om att det vore lika med att införa sharialagar i . Reaktionen framstår som i huvudsak obefogad. Utredningen ser dock inte anledning att från sitt perspektiv föreslå en ordning som den nu nämnda. Problemet måste betraktas som svårlöst på ett rättsligt plan. För att undgå de negativa effekterna torde den som berörs av dem vara tvungen att i stor utsträckning avstå från vistelser i det andra landet eller att i möjligaste mån genomföra en skilsmässa även i det landet. Vi har konstaterat att inget av de problem som rör äktenskapsskill- nader och som kan drabba personer som utsätts för tvångsäkten- skap och barnäktenskap kan eller bör åtgärdas genom ändringar i eller i anslutning till de svenska civilrättsliga eller internationellt privaträttsliga bestämmelserna om äktenskapsskillnad. Problemen måste tacklas i annan ordning. Utredningen har i uppdrag att se över om Kammarkollegiets tillsyn av trossamfundens vigselverksamhet är ändamålsenligt utformad. I detta sammanhang finns det anledning att även undersöka om reg- lerna om vigsel är utformade på ett sådant sätt att det finns lämp- liga garantier mot att personer ingår äktenskap mot den egna viljan och mot barnäktenskap. I kapitlet tar vi även upp frågor om utbildning av vigselförrättare och kontroll av vigselförrättares kunskaper. Vi diskuterar också om det bör ställas högre krav på trossamfund och vigselförrättare för att de ska ha rätt att förrätta vigslar. Det har bl.a. i samband med utredningens hearing framförts att trossamfundens vigselrätt bör avskaffas och ett system införas med enbart borgerliga vigslar. Denna fråga tas inte upp i betänkandet, dels eftersom den aktualiserar frågor som ligger utanför vårt utred- ningsuppdrag, dels eftersom frågan har utretts (se SOU 2007:17 Äktenskap för par med samma kön. En annan fråga som har aktualiserats är om vigselrätt bör kunna ges endast åt trossamfund som respekterar regler om rätt till äktenskapsskillnad och som ger kvinnor och män samma rättigheter till en religiös skilsmässa. Vi anser visserligen att denna fråga är relevant för vårt uppdrag, men vi har ändå valt att inte ta upp den eftersom den till största delen ligger utanför upp- draget att stärka skyddet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap. 11.2Kammarkollegiets ärenden om tillstånd, förordnanden och återkallelser