sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — En variant är att utgå från bestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § och lägga till de eventuella ytterligare handlingar som man vill att bestämmelsen ska omfatta. En lösning av detta slag skulle innebära att tvångsäktenskapsbrottet fullbordas när ett äktenskap kommer till stånd. Till olaga tvång skulle enkelt kunna fogas utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Med dessa utgångs- punkter skulle straffbestämmelsen omfatta den som genom olaga tvång eller utnyttjande av en persons utsatta belägenhet förmår per- sonen att ingå äktenskap. En annan variant som bygger på samma grundidé är att stipulera att bestämmelsen träffar den som genom brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. eller utnyttjande av en persons utsatta belägenhet förmår personen att ingå äktenskap. Till stor del skulle tillämpningsområdet bli detsamma som vid en hänvisning till olaga tvång. Emellertid finns det brott som förmodligen inte skulle innefattas med en sådan hänvisning, t.ex. brytande av post- eller telehemlighet enligt 4 kap. 9 § och intrång i förvar enligt 4 kap. 9 §. Sådana gärningar kan begås inom ramen för den stränga kontroll som vissa offer för tvångsäktenskap utsätts för inom familjen. De kan dock inte sägas vara typiskt sett ägnade att tvinga någon till äktenskap. Det kan slutligen diskuteras om bestämmelsen skulle kunna ta sikte på den som begår vissa handlingar i syfte att tvinga någon till äktenskap, eller som söker tvinga någon att gifta sig. Det skulle då handla om en separat kriminalisering av något som i egentlig mening utgör en förberedelse (i vid mening) eller ett försök till tvångs- äktenskap. Vi kan inte se något bärande skäl för en sådan kriminali- sering, utöver det som föreslås avseende den som vilseleder någon att resa utomlands. Det framstår dessutom som systemfrämmande att, utan ett uttryckligt straffbeläggande av fullbordade tvångs- äktenskap, tänka sig en straffbestämmelse som tar sikte inte på att ett tvångsäktenskap faktiskt har ingåtts, utan på gärningar som begås för att tvinga fram ett äktenskap. Vår uppfattning är att det först beskrivna alternativet är det mest näraliggande, dvs. att låta bestämmelsen om tvångsäktenskap i huvudsak vara en kvalificerad form av olaga tvång. Bestämmelsen skulle då bygga på redan definierade begrepp och lätt kunna passas in i systemet. Lösningen skulle inte sakna förebilder i svensk straffrätt. Både sexuellt tvång i 6 kap. 2 § och utpressning i 9 kap. 4 § är kvalificerade former av olaga tvång. Vi anser att de syften som en särreglering tjänar uppfylls väl med en bestämmelse som utgår i huvudsak från olaga tvång. En sådan bestämmelse förmedlar klart att det är olagligt att tvinga någon till äktenskap. Genom att brottet förses med en strängare straffskala än olaga tvång enligt 4 kap. 4 §, kan allvaret i att någon tvingas till äktenskap komma till tydligt uttryck. Mot denna bakgrund förordar vi en lösning som innebär att straffbestämmelsen utformas som ett kvalificerat fall av olaga tvång med tillägg av fallet att någons utsatta belägenhet utnyttjas. För straffansvar bör krävas att offret har förmåtts att ingå äkten- skapet genom något av de medel som räknas upp i bestämmelsen, dvs. olaga tvång eller utnyttjande av särskilt utsatt belägenhet. Vi menar alltså att det bör krävas ett orsakssamband mellan medlet och giftermålet. Kriminaliseringen bör omfatta alla former av uppsåt, dvs. även s.k. likgiltighetsuppsåt. 12.5.4Vilka äktenskap bör omfattas av straffbestämmelsen? 12.5.4.1 Äktenskap som är giltiga enligt lagen i någon stat En viktig fråga är vilka äktenskap som ska omfattas av straff- bestämmelsen. Det är till att börja med självklart att bestämmelsen ska omfatta äktenskap som är juridiskt giltiga i när de ingås här. Detsamma gäller äktenskap som är giltiga i en annan stat där de ingås eller, om främmande lag har tillämpats, i den stat enligt vars lag det har ingåtts. Det gäller förstås under förutsättning att svensk strafflag över huvud taget är tillämplig. En speciell situation är att äktenskapet inte är giltigt i den stat där det ingås men väl i någon annan stat. Det kan handla om ett reli- giöst äktenskap som ingås i genom en ceremoni som inte utgör en vigsel enligt svensk lag och som därför saknar rättsverk- ningar. I vissa fall kan en sådan ceremoni tänkas ge upphov till ett rättsligt bindande äktenskap i något annat land, i varje fall om det registreras där. Det handlar då strängt taget inte om ett informellt äktenskap (se nästa avsnitt) utan om ett haltande äktenskap. För parter med koppling till stater där ett religiöst äktenskap erkänns, eller rentav är ett krav, kan behovet av att äktenskapet erkänns i den andra staten vara en viktig anledning till att man väljer ett religiöst äktenskap, eller till att man gifter sig såväl borgerligt som religiöst.8 Straffvärdemässigt framstår ett religiöst tvångsäktenskap som ingås i och blir giltigt i makarnas ursprungsland som jämförbart med ett tvångsäktenskap som ingås i ursprungslandet och blir giltigt där. I båda fallen kommer parterna, när de vistas i ursprungslandet och i förhållande till myndigheter i det landet att betraktas som gifta. Detta talar för att en kriminalisering bör om- fatta alla tvångsäktenskap som blir giltiga i en stat i vilken någon av parterna har hemvist eller är medborgare, allt givetvis under förut- sättning att svensk strafflag är tillämplig (se 2 kap. ). Man kan visserligen förvänta att det kan uppstå bevissvårigheter, dels när det gäller innehållet i utländsk rätt, dels i vissa fall när det gäller de inblandades uppsåt särskilt till omständigheten att äkten- skapet blir giltigt i utlandet. Dessa svårigheter är dock inte sådana att de i sig bör innebära att en kriminalisering av nu diskuterade äktenskap inte bör ske. 8 SFI rapport 11:37, (2011) Parallelle retsopfattelser i , Et kvalitativt studie af privatretlige praksisser blandt etniske minoriteter, s. 67. Vi anser alltså att tvångsäktenskap som blir giltiga i en stat i vilken någon av parterna är medborgare eller har hemvist ska omfattas av straffbestämmelsen oberoende av om de blir giltiga i den stat där vigseln sker. Det betyder exempelvis att straffbestäm- melsen omfattar det fallet att en kvinna med hemvist i blir tvångsgift i med en man som är irakisk medborgare om äktenskapet blir giltigt i men inte i . Det sagda gäller givetvis endast om förutsättningarna i 2 kap. är uppfyllda. Samtliga de krav som ställs för att ett juridiskt giltigt äktenskap ska ha uppstått, t.ex. registrering vid någon myndighet i den aktu- ella staten, måste ha uppfyllts för att straffbestämmelsen ska bli tillämplig på grund av äktenskapets giltighet. Registrering är ett krav som uppställs i många länder. Naturligtvis kan detta innebära att gärningsmannen i vissa fall undviker att ett giltigt äktenskap uppkommer genom att förhindra att registrering sker. Så torde kunna ske i fall då det från gärningsmannens eller gärningsmännens synpunkt inte är av avgörande betydelse att äktenskapet får juridisk giltighet. Detta är en nackdel som dock får godtas. I nästa avsnitt diskuteras om s.k. informella äktenskap under några förutsätt- ningar kan omfattas av straffansvaret. Det bör inte vara avgörande för straffansvar om äktenskapet erkänns i . Ett sådant krav skulle innebära ett cirkel- resonemang, eftersom utgångspunkten är att tvångsäktenskap inte ska erkännas här och alltså inte är giltiga här (se 1 kap. 8 a § IÄL). Den omständigheten att ett äktenskap kan upphävas eller fås att återgå enligt vigsellandets eller ett annat relevant lands lag, t.ex. på grund av att det har ingåtts genom tvång eller att någon av parterna är underårig, bör inte innebära att något brott inte har kommit till stånd. En viktig men svår fråga är om straffregeln bör utsträckas till att omfatta vissa förbindelser som saknar juridisk giltighet som äkten- skap. I flera sammanhang i betänkandet beskriver vi att det inom vissa minoriteter förekommer vad vi kallar för informella äktenskap (se avsnitt 2.4.2, 6.11 och 11.4). Med det menar vi rättsligt sett icke-formaliserade förhållanden mellan parterna som de själva eller deras omgivning helt eller delvis jämställer med ett juridiskt giltigt Det handlar typiskt sett om en förbindelse som ingås i enlighet med parternas religiösa och kulturella tradition. Det kan t.ex. handla om ett äktenskap som ingås inför en präst eller imam som saknar vigselbehörighet, eller inför någon annan uppsatt person. Det förekommer att informella äktenskap ingås utan någon vigselceremoni i egentlig mening. Informella äktenskap kan vara ett sätt att undgå äktenskaps- balkens regler om t.ex. lägsta äktenskapsålder eller krav på part- ernas samtidiga närvaro vid vigseln. Eftersom den som förrättar vigseln inte behöver vara behörig vigselförrättare och inte heller utövar någon myndighet, är reglerna om tjänstefel inte tillämpliga. Det är svårt för samhället att få insyn i hur många informella äkten- skap som ingås och vilka personer som är gifta på detta sätt. Tvång blir än mer osynligt när samhället saknar kännedom om äktenskapet. Om informella äktenskap inte omfattas av straffbestämmelsen finns det sålunda en stor risk att den som vill tvinga någon annan att gifta sig medvetet väljer ett informellt äktenskap. Detta gäller i synnerhet om den som ska tvingas dessutom är underårig och inte kan gifta sig med rättslig verkan.9 Det råder ingen tvekan om att de inblandade och deras omgiv- ning betraktar ett informellt äktenskap som i princip lika bindande som ett juridiskt giltigt sådant. Konsekvenserna på det personliga planet kan därför förväntas bli på många sätt likvär- diga med de som uppkommer vid ett giltigt äktenskap. Vi har utvecklat detta i kapitel 2. Ofta aktiverar det informella äkten- skapet ett religiöst eller kulturellt grundat regelverk, som ställer upp begränsningar när det gäller skilsmässa och som reglerar par- ternas ekonomiska mellanhavanden och mycket annat. Man kan alltså på goda grunder hävda att en bestämmelse som inte omfattar informella äktenskap förlorar en stor del av sin effekt. Visserligen kan tvång som leder till sådana äktenskap straffas som olaga tvång. Även andra brottsrubriceringar kan komma i fråga. Av vad som har sagts framgår dock att tvång till informella äktenskap som utgångspunkt bör bedömas lika strängt som andra fall av tvångsäktenskap, bl.a. utifrån samma stränga straffskala. Det finns sammantaget, enligt vår bedömning, starka skäl för att infor- mella äktenskap ska omfattas av en straffbestämmelse om tvångs- äktenskap. 9 I norsk rättspraxis har förekommit att den särskilda straffregeln om tvångsäktenskap inte har tillämpats, eftersom det har handlat om ett religiöst äktenskap utan juridisk giltighet (se t.ex. Nedre Romerrike tingrett, dom , TNERO 2011-99877). Även i den andra vågskålen ligger dock några tunga argument. Ett av dessa är att det är en vansklig uppgift att, med hänsyn till de många olika former av informella äktenskap som förekommer, definiera vilka förhållanden och situationer som ska omfattas av bestämmelsen. Inom straffrätten ställs höga krav på att det straff- bara handlandet är tydligt beskrivet och avgränsat. En absolut förutsättning för att informella äktenskap ska träffas av bestäm- melsen är att det är möjligt att formulera en definition som är till- räckligt klar och tydlig för att skapa den förutsebarhet som sålunda måste krävas. Ett annat skäl emot att kriminalisera informella tvångsäktenskap är det nämnda, att de i de flesta fall kan straffas , som olaga tvång. Det minskar behovet av en kriminalisering. finns även här de skäl för en särskild straffreglering som har anförts beträffande tvångsäktenskap i allmänhet (avsnitt 12.5.1). Därtill kommer att vi funnit att inte bara tvång bör straffas utan också utnyttjande av offrets utsatta belägenhet. En svårighet är att graden av bundenhet till följd av ett reli- giöst eller traditionellt äktenskap i hög grad kan vara beroende av parternas och deras omgivnings uppfattning i frågan. Det har visat sig när man i har studerat muslimska äktenskap, s.k. nikah, att det kan variera vilken grad av bundenhet som anses uppstå genom att två personer ingår förbindelsen.10 I vissa fall, enligt stu- dien särskilt när flickan eller kvinnan i förhållandet saknade muslimsk härkomst, betraktade sig parterna trots ingående av nikah fortfarande som pojk- och flickvän snarare än som makar. Bety- delsen av det muslimska nikah-förhållandet kan i ett sådant fall vara att det skapar en acceptans från de muslimska föräldrarna till sexuell samvaro och samlevnad. Det finns exempel på att förhåll- andet i sådana fall kan avslutas utan iakttagande av några formkrav. När båda parterna har muslimsk bakgrund synes enligt studien utrymmet för denna sorts lösningar vara mindre. Det sagda illustre- rar dock att två olika religiösa äktenskap som ingås på samma sätt, och kanske med deltagande av samma religiösa företrädare, kan ha olika betydelse i olika fall. drar mot- svarande slutsats i rapporten makar (2012:1). Tanken att ett informellt tvångsäktenskap kan vara lika straff- värt som ett giltigt sådant äktenskap bygger på att det informella äktenskapet de facto innebär en bundenhet som i hög grad mot- 10 (2011) s. 75 f. svarar eller ibland till och med överstiger den som följer av ett giltigt äktenskap. Att graden av bundenhet kan variera och att den i någon mening kan anses subjektiv (alltså beroende på parternas och omgivningens uppfattning) är problematiskt i förhållande till en kriminalisering. Detta gör det också svårt att formulera en definition av begreppet informellt äktenskap som lever upp till de höga krav på klarhet och förutsebarhet som ställs – och måste ställas – inom straffrätten. När det gäller muslimska äktenskap konfronteras man vidare med situationen att det, till skillnad från vad som gäller inom t.ex. katolicismen, inte finns någon enhetlig islamisk rätt och inte heller någon övergripande institution som har makt att tolka vad den islamiska rätten innebär i förhållande till äktenskap och äktenskaps upplösning.11 Frågan är om det, trots dessa svårigheter, är möjligt och lämpligt att kriminalisera informella tvångsäktenskap. En förutsättning är som vi ser det att man kan definiera någon eller några minsta gemensamma nämnare som på ett tydligt sätt skiljer ett informellt äktenskap från ett samboförhållande eller någon annan, mindre bindande relation. Ett första krav måste vara att förbindelsen är att jämställa med ett äktenskap. Ett sådant rekvisit har i och för sig inte något eget sakinnehåll utan måste få sitt innehåll av andra, mer preciserade krav som ställs upp. Ändå bör det tas upp särskilt eftersom det sammanfattar vad de övriga kraven tillsammans måste innebära för att straffansvar ska kunna komma i fråga. Det kan diskuteras om formerna för ingåendet kan användas för att på ett tillräckligt tydligt och förutsebart sätt skilja ett informellt äktenskap från andra förbindelser. Man kan t.ex. tänka sig att man ställer krav på någon form av ceremoni. En fördel med detta är att det kan bli lättare att slå fast när äktenskapet har uppstått och brottet således är fullbordat. En nackdel är att äktenskap som inte ingås genom en ceremoni faller utanför, vilket på ett omotiverat sätt utesluter vissa äktenskap som framstår som klart straffvärda. Vidare är det inte är alldeles lätt att slå fast vad som skulle utgöra en ceremoni i lagens mening. Däremot finns det skäl att överväga om det bör ställas krav på att förbindelsen ingås i enlighet med ett normsystem som inne- håller regler för dess ingående (se nedan). (2010), Om islamisk rättstradition och dess aktuella problematik i Familj – religion – rätt. En antologi om kulturella spänningar – med och som exempel, s. 185 f. Kännetecknande för alla de förbindelser som enligt vår mening är tillräckligt straffvärda för att böra inrymmas under straffbestämmel- sen är att de legitimerar samlevnad i ett parförhållande. Därmed avser vi i huvudsak detsamma som i sambolagen (2003:376), dvs. ett förhållande i vilket det normalt ingår ett sexuellt samliv (se prop. 2002/03:80 s. 44). Om förbindelsen av parterna själva eller deras omgivning inte anses tillräcklig för att de ska kunna bo till- sammans och ha ett sexuellt samliv, bör den inte kunna omfattas av straffbestämmelsen. kan det diskuteras om ett sådant krav egentligen har någon betydelse som avgränsningskriterium. Det torde nämligen knappast komma i fråga att kalla en förbindelse som inte legitimerar samlevnad i ett parförhållande för ett äktenskap. Därtill kommer att ett krav på sådan legitimering kan förskjuta fokus från det som främst har betydelse, nämligen den fastlåsning som uppkommer för den som hamnar i ett äktenskap mot sin vilja. Vi anser sammantaget att det inte bör uppställas något krav att förbindelsen legitimerar samlevnad. Det som i hög grad kännetecknar de förbindelser som kan böra jämställas med giltiga tvångsäktenskap är att de är bindande enligt ett etablerat normsystem som innehåller särskilda krav för upplösning av förbindelsen och att de ingås enligt de former som normsystemet uppställer. Kanske allra viktigast – jfr den fastlåsning som vi talade om – är att normsystemet uppställer krav för att förbindel- sen ska kunna upplösas. De förbindelser som bör träffas av en straff- bestämmelse skiljer sig sålunda från exempelvis ett samboförhållande eller ett pojk- och flickvänsförhållande. Det får förutsättas att de aktuella normsystemen inte föreskriver att relationen ska upplösas genom att parterna enbart separerar eller gör slut. De rekvisit som bör finnas med i en straffbestämmelse är enligt vår samlade bedömning sålunda följande: a.förbindelsen är att jämställa med äktenskap, b.förbindelsen är bindande enligt ett etablerat normsystem, c.den har ingåtts i enlighet med normsystemets former, och d.normsystemet innehåller särskilda krav för förbindelsens upp- lösning. Det första rekvisitet – att jämställa med äktenskap – är så utformat att det inte har något eget sakinnehåll utan får sitt innehåll av de övriga kraven. Ändå bör det tas upp särskilt eftersom det innehåller det samlande begreppet att jämställa med äktenskap, vilket säger något om innebörden och gör bestämmelsen mer begriplig än den annars skulle vara. Det kommer alltså inte i fråga att straffa någon som tillåter en förbindelse som inte kan anses jämställd med ett äktenskap. Övriga rekvisit är sådana att de sammantaget, om de är uppfyllda, gör att förbindelsen är att jämställa med ett äktenskap. Utgångs- punkten är därvid att det finns ett tydligt normsystem som både föreskriver former och anger effekter och som är etablerat ungefär på ett sådant sätt att omgivningen accepterar det som givet. Om inte förbindelsen kan hänföras till ett sådant normsystem – vari ligger ett krav på tydlighet om vilka regler som gäller – kan den inte vara brottslig. Brott förutsätter också att formerna är föreskrivna och har följts; även här måste ställas ett krav på tydlighet. I kravet på bundenhet ligger att parterna efter den akt eller motsvarande som förekommit ska betrakta sig som man och hustru med vissa för- pliktelser mot varandra. Finns det tvekan härvidlag kan förutsätt- ningarna för att döma för brott inte vara uppfyllda. För att det ska kunna dömas för brott måste det slutligen stå klart att det enligt normsystemet ställs särskilda krav för att upplösa förbindelsen. Är det oklart vad som gäller härvidlag kan förbindelsen inte föranleda straffansvar för någon. Vid en samlad värdering av den diskuterade bestämmelsen måste de ingående rekvisiten anses så tydligt avgränsade och begripliga att bestämmelsen uppfyller rimliga krav på rättssäkerhet. Det gäller även med beaktande av att det handlar om strafflagstiftning. Med hänsyn till det och till de starka skäl som talar för att åtminstone vissa informella äktenskap inryms i bestämmelsen, bör de tvångs- förbindelser som uppfyller de nyssnämnda förutsättningarna inrym- mas under straffbestämmelsen. Det ska alltså vara straffbart att genom olaga tvång eller utnyttjande av en persons utsatta belägenhet förmå personen att ingå en förbindelse som är att jämställa med ett äktenskap på så sätt att den är bindande enligt ett etablerat norm- system som inrymmer särskilda krav för upplösning av förbindel- sen, och som ingås enligt detta normsystems former. 12.5.5Andra frågor om straffbestämmelsen Brottet bör kallas äktenskapstvång och placeras i 4 kap. Vi föreslår att brottet benämns äktenskapstvång och att paragrafen förs in i 4 kap. . En sådan placering gör det tydligt att det handlar om ett brott mot någons frihet och frid och att den som tvingas att gifta sig är ett brottsoffer som bl.a. kan ha rätt till ett målsägandebiträde och till skadestånd för kränkning. Straffskalan måste tydligt återspegla den allvarliga kränkning av offrets mänskliga rättigheter som ett tvångsäktenskap utgör och de svåra konsekvenser som kan bli följden. Den bör också återspegla att det i oftast handlar om gärningsmän som är närstående till offret och som offret borde kunna känna tillit till. Brottet är att se som avsevärt allvarligare än olaga tvång av nor- malgraden. Det bör ges en straffskala som är så vid att den ger möjlighet till en nyanserad straffmätning i vilken kan beaktas de vitt skilda omständigheter som kan föreligga. Vi föreslår en straff- skala som börjar vid allmänna fängelseminimum och sträcker sig till fängelse . Det finns enligt vår bedömning inte tillräckliga skäl för en grad- indelning av brottet. Sålunda bör det inte införas vare sig regler om mindre allvarliga äktenskapstvång eller om grovt äktenskapstvång. Det är möjligt att denna bedömning får omprövas sedan bestäm- melsen har varit i kraft . Försök, förberedelse och stämpling Det är enligt vår mening nödvändigt att bestämmelsen kan tilläm- pas i vissa fall då utförandet av brottet har påbörjats men inte fullbordats, t.ex. för att offret lyckas fly i ett sent skede. Försök till äktenskapstvång bör därför vara kriminaliserat. Det kan antas att tvångsäktenskap föregås av pla- nering som involverar flera personer. Det kan förekomma att pengar överlämnas, t.ex. för att bestrida kostnaderna för en resa till utlandet med offret. Betalning av en brudpeng eller motsvarande i förväg är ett slags förberedelse till brottet. framstår som klart straffvärd. Detsamma gäller förberedelser av annat slag där syftet är att offret ska utsättas för något så allvarligt som äktenskapstvång. Det sagda talar för att förberedelse bör kriminaliseras. Det kan övervägas om även stämpling bör vara straffbelagd. Gärningsmannen befinner sig då endast på planeringsstadiet. Stämp- lingsgärningen innefattar inte något annat handlande än att två eller flera personer har vissa kontakter med varandra. Det räcker för ansvar att någon i samråd med annan beslutar gärningen eller att någon söker anstifta annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra den. Stämpling är därför kriminaliserad i ganska begränsad omfatt- ning och brukar förbehållas de allvarligaste brotten. Vi bedömer därför att det mesta talar emot en kriminalisering av stämpling till äktenskapstvång. 12.5.6Vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte Vi återkommer till de närmare övervägandena angående krimina- liseringen av det slags handlande som avses i artikel 37.2 i Europa- rådets konvention om förebyggande och bekäm- pande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer. Gärningen beskrivs i konventionen som the intentional conduct of luring an adult or a child to the territory of a Party or State other than the one she or he resides in with the purpose of forcing this adult or child to enter into a marriage. I den förklarande rapporten anges att begreppet luring avser ett beteende varigenom gärnings- mannen lockar/förleder (eng: entices) offret att resa till ett annat land, t.ex. genom något svepskäl eller genom att uppfinna ett skäl, såsom att man ska hälsa på en sjuk familjemedlem (Explanatory Report p.