sou · H0B355 · 2012-08-24 00:00:00 — Det är först när vi har att göra med massmedier som inte faller in under de tekniska definitionerna i TF och YGL som den tänkta stencilregeln i YGL kan bli tillämplig. Inte desto mindre är det viktigt att grundlagarna har ett väl avgränsat tillämpningsområde. Det är, som påpekas i kap. 10, mycket betydelsefullt att veta om mediet i fråga omfattas av grundlagarnas skydd eller inte, såväl för den som tänker engagera sig i framställ- ningen eller spridningen av ett massmedium som för den som över- väger att, med stöd av meddelarskyddet, lämna upplysningar för publicering i ett massmedium. Om man skulle införa en stencilregel i YGL för nya medier och därmed öppna för att allt som kan falla in under den ovan- stående definitionen av massmedier skulle kunna få grundlagsskydd finns självfallet risken att personer – till exempel potentiella utgivare eller meddelare – uppfattar att vissa företeelser utgör massmedier, trots att en tolkning i domstol av massmediebegreppet sannolikt skulle leda till motsatt resultat. Detta talar emot att utsättande av ansvarsuppgifter skulle vara tillräckligt för att erhålla grundlagsskydd och för en lösning som innebär att erhållande av utgivningsbevis skulle vara en förutsättning för grundlagsskydd. Därmed skulle alltid en myndighetsprövning ske av om ansökan verkligen avser ett massmedium i grundlagens mening och denna prövning skulle kunna överklagas till domstol. Då skulle nya medier successivt erhålla grundlagsskydd genom prövningsmyndighetens och dom- stolarnas tillämpning av den nya bestämmelsen. Några grundlags- ändringar skulle inte behövas för att inkludera nya medieformer, som tillämpningsområdet skulle vara tydligt för medborgarna – har utgivningsbevis meddelats och vunnit laga kraft för ett visst massmedium är grundlagen tillämplig vad avser det massmediet, som beslutet i normalfallet bör bli väg- ledande i kommande ansökningprocesser för andra massmedier av samma typ. Nackdelen med en ordning som förutsätter utgivningsbevis är förstås att tröskeln för att erhålla grundlagsskydd för nya medier skulle höjas, jämfört med om det vore tillräckligt att sätta ut ansvars- uppgifter. Med tanke på vikten av att tillämpningsområdet görs så tydligt som möjligt har vi ändå stannat för att den modell som för- tjänar att utredas vidare i vart fall inledningsvis bör innebära att nya massmedier ska kunna få grundlagsskydd genom att utgivnings- bevis utfärdas. Ser man att tillämpningsproblemen är få och att det har etablerats en fast praxis när det gäller vad som är ett massmedium kan det finnas anledning att i ett andra steg över- väga att även göra det möjligt att erhålla grundlagsskydd för nya massmedier genom utsättande av ansvarsuppgifter. Ett enklare slags grundlagsskydd Den snabba utvecklingen av webbaserad kommunikation har inne- burit helt nya möjligheter för var och en av oss att syssla med mass- kommunikation. När tryckpressen eller radiosändaren var en förut- sättning för att nå många med ett budskap var trösklarna väsentligt högre än de är för den som ville framföra sin åsikt till en bred allmänhet. kan vem som helst som disponerar en dator med tämligen enkla medel skapa en hemsida och via den framföra bud- skap som kan tas emot över stora delar av världen. Visserligen är konkurrensen om uppmärksamheten enorm, så de allra flesta får inte genomslag över hela världen även om de skulle vilja det, men möjligheten finns där, den är billig och den är enkel. Som regleringen ser ut har medieföretag automatiskt grund- lagsskydd för sina databaser, medan övriga – andra företag, organisa- tioner och privatpersoner – kan få grundlagsskydd för en databas genom att ansöka om utgivningsbevis. Möjligheten att ansöka om utgivningsbevis för en databas har funnits i ett tiotal år, men används i mycket begränsad omfattning. Om man anser att det är angeläget att mer av den viktiga kommunikation och opinionsbildning som sker via webbsidor, till exempel bloggar, ska erhålla grundlagsskydd finns det skäl att överväga om det bör vidtas åtgärder för att göra det enklare att få grundlagsskydd för databaser. Ett införande av NYGL skulle innebära att det blev möjligt att få grundlagsskydd för en databas genom att sätta ut tydliga ansvars- uppgifter, det vill säga ange vem som tar på sig det grundlagsreglerade ansvaret för innehållet i databasen. I kommitténs betänkande (avsnitt 10.6) diskuteras också alternativet att i YGL skapa möjlighet att få grundlagsskydd för en databas genom utsättande av ansvarsupp- gifter. Tanken avvisas inte, men något förslag läggs inte heller fram. Däremot presenteras argument för och emot en sådan ordning. Bland problemen nämns risken för att sekretessbelagda uppgifter skulle komma att spridas på ett olämpligt sätt. Det är viktigt att påpeka att det innebär både möjligheter och ansvar för den enskilde att ett visst, individuellt massmedium omfattas av grundlagsskyddet i TF eller YGL. När den nuvarande regleringsmodellen med bland annat ensamansvaret och meddelar- skyddet växte fram var det i relativt hög grad publicister som bar det ansvar som grundlagarna föreskrev. Därmed var det också rim- ligt att kraven var högt ställda. En viktig fråga blir därför om det är lämpligt att friheten och ansvaret som grundlagarna ger finns inom så nära räckhåll för oss var och en att det är tillräckligt att sätta ut ansvarsuppgifter på en webbplats för att det fulla grundlagsskyddet ska träda in, oavsett om den som sätter ut ansvarsuppgifter är med- veten om vad det innebär eller inte. En fråga vi vill lyfta i det här sammanhanget, främst för att skapa debatt inför framtida grundlagsöversyner på yttrandefrihetsområdet, är om det finns skäl att överväga behovet av en medelväg. Det fram- står som angeläget att utöka möjligheterna till grundlagsskydd för yttranden i databaser (på webbsidor), eller för yttranden i andra former av digitala fora vi ännu inte känner till, som det fram- står som i vissa avseenden betänkligt att var och en utan närmare reflektion ska kunna påta sig det ansvar det innebär att vara utgivare av ett grundlagsskyddat medium. En sådan medelväg skulle kunna vara att skapa en möjlighet att sätta ut ansvarsuppgifter i databaser – eller det nya, ännu okända, digitala massmedium som används – och därigenom göra vissa av grundbultarna i grundlagarna tillämpliga, men inte alla. Vill man ha det fulla grundlagsskyddet skulle man även fortsättningsvis behöva ansöka om och erhålla utgivningsbevis. framstår som särskilt betydelsefulla i sammanhanget är censur- förbudet och etableringsfriheten. Det är angeläget att vem som helst ska ha möjlighet att starta en databas och att där kunna fram- föra yttranden utan att någon myndighet eller annat allmänt organ har rätt att förhandsgranska det som framförs. Däremot framstår det inte som lika angeläget att det ska vara möjligt att till varje privat- person som tillgängliggör en databas via internet framföra grundlags- skyddade meddelanden, inklusive överlämna sekretessbelagd informa- tion. Det framstår heller inte som lika angeläget att den särskilda brottskatalogen och processordningen blir tillämplig. Eftersom ensamansvaret i hög grad är sammanlänkat med just med- delarskyddet och brottskatalogen kanske inte heller ensamansvaret behöver få genomslag på databaser med ansvarsuppgifter. Mot en sådan differentiering av grundlagsskyddet kan självfallet anföras att den skulle göra systemet mindre tydligt och att män- niskor, till exempel potentiella meddelare, skulle riskera att missta sig om vad som gäller. Man kan också hävda att risken för att riksdag skulle instifta censurlagar är mycket begränsad och att sådana lagar kanske inte skulle kunna försvaras i relation till 2 kap. RF. Därtill kan man säga en stencilregel som möjliggör grundlagsskydd genom utsättande av ansvarsuppgifter finns i TF och att nästan ingen förordar att den ska tas bort eller modifieras. Dessa motargument måste givetvis analyseras och ställas mot de argument som talar för en förändring, men det finns sammantaget skäl att närmare studera hur en ordning av detta slag skulle kunna fungera. Av ledamöterna (S), (S), (S), (V) och (MP) Grundlagarna är det fundament som vår demokrati bygger på. Där- för kan inte grundlagarna ses som vilket politiskt område som helst där dagspolitiken ska styra och där tvära kast och ändringar kan ske med små marginaler. Grundlagar ska ändras med försiktighet, efter- tanke och breda majoriteter. En förutsättning för detta är att bered- ningen av grundlagsfrågor sker så grundligt som möjligt. Därför lyfte vi i ett mycket tidigt skede av kommitténs arbete upp frågan om att i utredningen belysa två viktiga frågor med grundlagskopplingar. Det rörde dels bristen på meddelarskydd och efterforskningsförbud i all offentlig finansierad verksamhet i privat regi, dels ett utökat skydd för transpersoner och personer med funktionsnedsättning i hetslagstiftningen. Kommittén lyfte dock inte frågorna till regeringen i ett sådant skede av utredningen att tillräck- liga förutsättningar fanns för att göra ett grundligt utrednings- arbete kring dessa frågor. I stället tillskrev kommittén regeringen i slutskedet av utredningen och påpekade att vi ansåg att frågorna var av sådan vikt att de borde utredas men att denna utredning inte ansågs sig ha möjlighet och tid att ta sig an det arbetet. Trots att utredningstiden förlängts i omgångar kvarstår denna brist i det färdiga utredningsmaterialet. Någon annan utredning som tar sig an frågorna om utökat skydd i hetslagstiftningen är inte heller förespeglad och det råder fortfarande osäkerhet om det blir någon utredning och några förbättringar vad gäller efterforsknings- förbud i offentlig finansierad verksamhet i privat regi. Vi kan inte annat än beklaga att utredningen inte getts förut- sättningar för att föreslå konkreta förslag till förbättringar på dessa för oss viktiga områden. Frågan om en teknikoberoende lagstiftning för tryck- och yttrande- friheten har varit föremål för utredning . Utgångs- punkten för denna utredning är att det anses orimligt att regelbundet behöva ändra lagstiftningen utifrån de tekniska landvinningar som sker. Det förefaller enligt min bedömning som att TF och YGL i dess nuvarande utformning i hög utsträckning har lyckats inbegripa nya medieformer när sådana med tiden har uppstått och ansetts önsk- värda att inkludera. Att regleringen har blivit något av ett lapptäcke visar sig inte tillräckligt för att motivera ett införande av denna utrednings förslag till ny grundlag (NYGL) med nya svåravgränsade begrepp såsom bl.a. massmedier. Tanken bakom just NYGL var att göra lagstiftningen mer teknikoberoende och generisk men i gen- gäld göra den massmedieberoende. Under alla omständigheter borde utgångspunkten för en analys vara önskvärt materiellt tillämpningsområde och en tydlig problem- formulering. Begreppet massmedier är minst lika problematiskt som begreppet teknik. Avgränsning blir åter igen den stora utmaningen. Man bör som jag ser det framför allt ta höjd för att även en tänkt distinktion mellan vad som utgör själva mediet/bäraren av yttrandet respektive vad som utgör den underliggande tekniken kan komma att suddas ut med den tekniska konvergensen som äger rum. Begreppet massmedier, så som det oftast används, har i sig en teknikberoende effekt då det exkluderar vissa tekniker som inte når många användare . Det är viktigt att inte glömma bort den indirekta effekten som användningen av olika begreppen får. Syftet med en teknikoberoende reglering bör vara att effekten av regler- ingen ska vara oberoende av vilken teknik som används. Häri döljer sig också betydligt svårare och intressantare frågor som hur vi bäst uppnår största möjliga yttrande- och informa- tionsfrihet; om det är via massmedier som når många användare eller i vilken takt och omfattning som tidpunkten för mediekonsumtionen bestäms mer av den enskilde användaren själv, i huvudsak via internet. Internet innebär utan tvekan nya utmaningar för rättsordningen. Det kan handla både om att det behövs nya sanktioner och utred- ningsmöjligheter för att upprätthålla gällande regler, men även att de materiella reglerna kan behöva anpassas till nya kommunikations- kanaler. Det finns emellertid en rad förhållanden som måste analyseras som bör ligga till grund för vidare ställningstaganden. Betänkandet innehåller visserligen inga förslag i syfte att utvidga dagens bestämmelse till som det uttrycks Nyare kanaler för distri- bution av yttranden. Betänkandet hänvisar som bärande skäl för detta till befintlig konkurrens på marknaden för internetupp- kopplingar. Men likväl dras slutsatsen att frågan ändå inställer sig om den distributionsplikt som finns för postbefordringsföretag och andra trafikanstalter ska utsträckas till att gälla dem som till- handahåller internetaccess och dem som erbjuder värdtjänster. Motiveringen torde vara att begränsning av tillgång och spridning av yttranden via internet tekniskt sett är möjlig och att detta därför på ett principiellt plan inte är önskvärt. Tanken är i sig intressant men väcker en hel del frågor och analysen kan och bör fördjupas betydligt. För att ett yttrande ska kunna nå en internetanvändare har detta yttrande ofta passerat en lång kedja av så kallade mellanhänder som har olika roller i kommunikationskedjan på internet. och andra informationssamhällets tjänster inne- håller en förtjänstfull närmare definition. Där definieras tre nivåer av mellanhänder, respektive med olika ansvarsförhållanden kopp- lade till sig utifrån vilken möjlighet denne har att påverka innehållet i trafiken. Dessa så kallade mellanhänder har väldigt olika tekniska förutsättningar. Man bör på ett tidigt stadium utgå ifrån dessa realiteter och diskutera var i kedjan som eventuella åtgärder skulle vara bland annat möjliga, effektiva, rättssäkra och därigenom bedöma om de är önskvärda. Det är oklart vilket slag av så kallade mellanhänder som är föremål för betänkandets slutsats/bedömning. I avsnittet om distributionsplikt redogörs för den praxis med filtrering av barnpornografisajter som finns bland flertalet internetleverantörer . Detta filter används i betänkandet som ett exempel på den tekniska möjlig- heten för en internetleverantör (som endast vidareförmedlar informa- tion i näten) att förhindra trafik till vissa ip-adresser som pekar på ett visst innehåll. En tänkt distributionsplikt på nätet vilar som sagt sannolikt på en principiell tanke att det i sig är felaktigt att hindra ett yttrande vilket som helst. Tanken leder förmodligen till ett betydligt vidare skydd för yttranden än med dagens grundlagsreglering för yttrandefrihet. Det är en stor rättspolitisk fråga huruvida en sådan åtgärd är rimlig eller inte, vilket återstår att analysera. I en sådan analys bör också effekter för andra värden som inter- net både tjänar och är en produkt av bedömas, såsom näringsfrihet och avtalsfrihet. Värden som har också har betydelse för fria öppna samhällen och ett fritt meningsutbyte på internet. Det är med andra ord inte oproblematiskt att överföra ett resonemang som gäller för ett postbefordringsföretag till internet. Internet är inte endast en distributionskanal för yttranden fixerade i massmedier. Internet är en långt mer komplex kommunikationskanal och kedja för värdeskapande, innovation och välstånd. Frågan uppstår även hur ansvarskedjan enligt YGL skulle fungera med en tänkt distributionsplikt på internet. På internet finns som bekant inte alltid någon som har tagit på sig ansvaret för ett yttrande. Frågan är var gränserna för yttrande- och informationsfriheterna ska dras. Förhållandet till etableringsfriheten i YGL är också ett område som tidigt måste analyseras om man laborerar med en elektronisk distributionsplikt. Paradoxalt nog skulle en sådan plikt kunna utgöra ett ingrepp i grundprincipen om etableringsfrihet och urholka denna. Film och musik på internet – hot eller möjligheter? Mot bakgrund av regeringens direktiv till utredningen om att utreda i vilken mån ett framtida grundlagsskydd skall vara teknikberoende har jag i diskussionen i kommittén velat lyfta fram konsekvenserna av övergången inom vissa medieområden från utgivning av via tek- niska upptagningar till distribution av samma medieinnehåll via internet - och där helt skilda yttrandefrihetsrättsliga konsekvens- erna uppstår med anledning av denna övergång. De medieformer som framför allt berörs är musik, dataspel, och långfilm, men även litteratur och journalistiskt medieinnehåll i form av dokumentärer synes i ökad grad distribueras via internet på bekostnad av tekniska upptagningar. Den aktuella övergången har, i vart fall när det gäller film och musik, varit föremål för en politisk samsyn, t.ex. under valrörelsen , något som ledde fram till den s.k. Renforska utredningen och musik på Internet - hot eller möjligheter (Ds 2007:29). Inom EU finns därtill en tydlig färdriktning där fysiska exemplar i form av tek- niska upptagningar, men även tryckta böcker och tidningar/tid- skrifter, av diverse skäl – från miljösynpunkter till behovet att generellt sätt öka internetanvändningen i – skall ersättas av internetdistribution. I vilken mån de aktörer – s.k. legala alternativ som de benämns i Ds 2007:29 – omfattas av YGL:s databasregel enligt 1 kap. 9 §, första stycket är i många fall oklart, liksom om de aktuella distri- butörerna kan få ett utgivningsbevis enligt andra stycket i samma lagrum. Det kan nämnas att det i flera fall finns utländska företag som bedriver den aktuella verksamheten. Från min sida vill jag beklaga att utgångspunkten i Ds 2007:29 inte följts upp i utredningen. Den färdriktning som det funnits en – som jag uppfattat det – politisk samsyn inom om det immaterial- rättsliga området borde bli föremål för en motsvarande yttrande- frihetsrättslig analys vad gäller den aktuella övergången, t.ex. om de aktörer som omnämns i 1 kap. 9 §, första stycket är relevanta, och i vilken mån betydligt fler aktörer än skall få ett automatiskt verkande grundlagsskydd. Utredningen föreslår i kap. 16 för att en särregel införs för texter och/eller bilder som återgivits i periodisk skrift medie- innehåll sedan återanvänds på internet inom ramen för vad som kallats för arkiv. En särregel som innebär att den som tillhanda- håller det aktuella medieinnehållet får alla fördelar som ett grund- lagsskydd ger, t.ex. etableringsfrihet, men slipper ta ansvar för medie- innehållet, räknat från det att medieinnehållet återgavs i tidningen. Det är dock oklart i vilka fall som den aktuella bestämmelsen verkligen kan tillämpas. De aktörer som beskrivs som arkiv i för- slaget uppfyller inte de aktuella kriterierna som ställs upp, enligt min uppfattning. Webtjänsten har under sin existens publicerat inslag från Eko, ett medie- innehåll som torde diskvalificera en sådan tjänst från att omfattas av regeln. Den andra on-linetjänst som ansetts kunna komma ifråga, PressText (), har denna tjänst fun- nits på marknaden innehållit texter eller bilder publicerade av bok- förlag i form av Lexikon. Bägge tjänsterna har därtill inne- hållit texter - och delvis bilder - som förekommit i andra nätbaserade tjänster, t.ex. tidningsföretagets egna annonsfinansierade webtjänster (hemsidor), som och . I vilken mån den aktuella bestämmelsen verkligen kommer att vara tillämplig eller ej kommer därför enligt min bedömning i många fall vara oklart, och lär ytterst bli en fråga för rättstillämpningen. Bestämmelsen komplicerar i onödan ett redan komplicerat rätts- område. Förslaget som sådant innebär att ett yttrande, efter att den sex månaders långa preskriptionstiden löpt ut, kan tillhandahållas på internet för evigt utan att någon rättsligt kan angripa mot brott som finns i tjänsten såsom hets mot folkgrupp, uppvigling med mera. Även ett förtal som skett i en sådan tjänst preskriberas på samma sätt, låt vara att den enskilde genom den generellt sätt längre preskriptionstiden för skadegörande handlingar inte drabbas på samma sätt som JK, eftersom medieinnehållet i originalmediet, i vart fall kan beivras från publiceringen i tidningen. Jag vill vidare hänvisa till uttalanden i propositionen 2001/02:74 s. 81, med anledning av betänkandet Yttrandefrihetsgrundlagen och Internet (SOU 2001: 28) där regeringen delade den uppfattning som ett antal remissinstanser gav uttryck för när det gällde frågan om yttrandefrihetsrättslig immunitet, vilket beskrevs som något Jag för min del anser att man inte kan bortse från att enskilda och sammanslutningars som vill hetsa mot folkgrupper eller göra sig skyldig till andra JK-brott utnyttjar den föreslagna bestäm- melsen genom att först ger ut medieinnehållet i en tidning med knappt någon upplaga eller spridning alls, och att texterna eller bilderna efter att preskriptionstiden gått till ända börjar tillhandahållas på internet. På den nya webbplatsen – arkivet – kan sedan materialet tillhandhållas för en mer omfattande exploa- tering och få ett större genomslag hos mediekonsumenterna än då materialet gav ut i tidningen. Jag ställer mig mot bakgrund av ovanstående skäl inte bakom för- slaget. Frågan om preskriptionstiderna på internet anser jag för övrigt skall vara generella, oavsett om det är långfilmer, tv-program, e- böcker, tidningsartiklar eller stillbildsfotografier som tillhandahålls över internet, och oavsett om det är unikt, nytt material som till- handahålls eller om det handlar om material som tidigare före- kommit i andra medier.