sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — Om exempelvis domstolen finner att ett mord begånget av en person strax under är så allvarligt att straffet för en vuxen person skulle ha bestämts till livstids fängelse eller, med regeringens förslag, fängelse skulle en straffreduktion i enlighet med praxis medföra ett fängelsestraff överstigande det högsta straffet för enstaka brott, nämligen . Följaktligen kan det i vissa fall saknas utrymme att göra en tillräckligt nyanserad straffmätning vid de allra allvarligaste brotten. Motsvarande blir fallet framöver med ett höjt tidsbestämt straffmaximum för vuxna till , om behålls som det högsta straffet för personer som var vid brottet. En konsekvens kan dessutom vara att straffet inte i tillräcklig mån kan differentieras mellan den som snart skulle fylla och den som var yngre. Det anförda talade enligt regeringen för att ett längre fängelsestraff än borde vara möjligt för ålderskategorin under . Regeringen tog i allmänmotiveringen upp skäl som hade framförts mot en sådan höjning. Bl.a. hade framfört att det blir avsevärda skillnader i påföljdshänseende om någon begått ett brott strax före och strax efter det att han eller hon fyllt . För den som begått brottet ska som regel påföljden bestämmas till sluten ungdomsvård, med en maximitid . Regeringen medgav att det sett för sig är en påtaglig tröskeleffekt, mellan sluten ungdomsvård och ett fängelsestraff efter villkorligt medgiven frihet om . Regeringen hänvisade dock till att det finns en möjlighet att döma även de yngsta lagöverträdarna till fängelse om domstolen finner att tiden för frihetsberövandet inte kan bestämmas till sluten ungdomsvård eller kortare. Enligt regeringen är detta också något som sker i praxis.7 Vidare såg inte regeringen något behov av att ändra den maximala tiden för sluten ungdomsvård, med anledning av de ändringar som lades fram. Att sluten ungdomsvård ska kunna användas även vid mycket allvarlig brottslighet hade enligt regeringen beaktats vid utformningen av den påföljden och domstolen kunde dessutom, som redan nämnts, i undantagsfall välja ett fängelsestraff när sluten ungdomsvård inte utgör en tillräckligt ingripande påföljd. För att markera att ändringen inte var avsedd att förändra straff- mätningen generellt för unga lagöverträdare knöts det höjda straff- maximumet () till brott med i straffskalan, medan angavs som straffmaximum för övriga brott. När det gällde sluten ungdomsvård kunde den utdömda tiden, inom ramen för nuvarande gränser för den påföljden, enligt regeringen komma att bli något längre än för brott som omfattas av reformen och som innan reformen för en vuxen lag- överträdare hade blivit fängelse men framöver ett längre tidsbestämt straff.8 gav i sitt delbetänkande Straffskalan för mord (SOU 2007:90), på vilket regeringen grundade sina förslag om höjda straffmaxima, uttryck för en delvis annan ståndpunkt gällande tillämpningen av den föreslagna straffskalan för ungdomar och hur den skulle förhålla sig till sluten ungdomsvård. Enligt utredningen borde det endast i yttersta undantagssituationer kunna komma i fråga att döma till fängelse, varvid det då kunde förutsättas att brottet hade ägt rum innan den unge skulle fylla 21 år.9 Utredningen konstaterade att den längsta tiden för sluten ungdomsvård med beaktande av att villkorlig frigivning inte ska ske motsvarar fängelse i stränghet. Enligt utredningen innebar detta att den föreslagna utvidgningen av straffskalan för mord i praktiken knappast får något genomslag i de fall gärningsmannen inte uppnått 9SOU 2007:90 s. 165 f. Utredningen anförde därefter att den tolkade sina direktiv så att det inte ingick att överväga några förändringar såvitt avser sluten ungdomsvård och att den därför inte tog ställning till frågan om det är motiverat att se över bestämmelserna om sluten ungdomsvård från den nu angivna synpunkten. Särskilt om betydelsen av vårt förslag till villkorligt fängelse I kapitel 9 föreslår vi en genomgripande reform av påföljdssystemet på så sätt att de icke frihetsberövande påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn utmönstras. Domstolen ska i stället alltid i de fall straffvärdet inte är sådant att påföljden kan stanna vid böter bestämma påföljden till fängelse. I de fall fängelsestraffets längd och den tilltalades brottslighet inte utgör hinder mot det, ska fängelsestraffet dömas ut villkorligt. En förutsättning för att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt ska dock vara att det villkorliga fängelsestraffet kan förenas med en tilläggssanktion som är tillräckligt ingripande med hänsyn till fängelsestraffets längd och eventuell tidigare brottslighet. Som vi föreslår och motiverar närmare i avsnitt 23.2 ska påföljderna för unga lagöverträdare (i första hand sådana som var för brottet) som huvudregel bestämmas till en ungdomspåföljd i enlighet med vad som föreskrivs i 32 kap. BrB. Om det bedöms olämpligt för huvudför- handlingen att döma till en ungdomspåföljd främst i de situationer där den unge i tiden mellan brottet och huvudförhandlingen har hunnit bli betydligt ska påföljden bestämmas enligt de allmänna reglerna. Något krav på synnerliga skäl för att döma till fängelse kan därför inte som utvecklas i avsnitt 23.2.5 upp- rätthållas i det system vi föreslår. Kravet på synnerliga skäl ska i stället gälla för att döma till ovillkorligt fängelse i de undantagsfall då det inte är lämpligt att döma till en ungdomspåföljd. I och med den nyordning som föreslås för vuxna lagöverträdare finns det inte längre förutsättningar att anknyta tillämpningen av sluten ungdomsvård till att det finns förutsättningar att döma till fängelse (dvs. att det finns synnerliga skäl för fängelse). Med våra förslag åsyftar vi dock inte att åstadkomma någon ändring vad gäller den restriktiva tillämpningen av sluten ungdomsvård. Vi föreslår därför att sluten ungdomsvård ska kunna dömas ut om det föreligger synnerliga skäl. Den föreslagna ändringen syftar heller inte till att ändra det sätt på vilket tiden för sluten ungdomsvård bestäms. Den ska även bestämmas med hänsyn till brottslighetens straffvärde, förekomsten av eventuella billighetsskäl, den ungdomsreduktion som följer av 29 kap. 7 § BrB samt det faktum att det inte sker någon villkorligt frigivning från sluten ungdomsvård. Utgångspunkten ska också enligt den ordning vi föreslår vara det fängelsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse hade valts som påföljd. Med hänsyn till att vi föreslår att unga lagöverträdare som utgångspunkt ska undantas från reglerna om påföljder för vuxna, aktualiseras frågan huruvida det i vissa fall finns behov att döma unga lagöverträdare till ovillkorligt fängelse i stället för sluten ungdomsvård i de fall synnerliga skäl föreligger och det inte finns lämplighetsskäl som talar mot en ungdomspåföljd, eller om tvärtom tillämpningsområdet för sluten ungdomsvård kan anses heltäckande i dessa fall. Denna fråga har samband med fråge- ställningen huruvida maximitiden för sluten ungdomsvård bör höjas. Vi behandlar därför den frågan i våra överväganden nedan. 26.2.2Maximitiden för sluten ungdomsvård bör inte höjas Vår bedömning: Maximitiden för sluten ungdomsvård bör inte höjas. Vårt förslag: Även i fortsättningen ska det finnas möjlighet att döma lagöverträdare i åldersgruppen 15–till fängelse om sluten ungdomsvård inte är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde. Utgångspunkter för våra överväganden Sluten ungdomsvård kan tidsbestämmas till som längst . Eftersom det inte ska ske någon villkorlig frigivning kan det innebära ett frihetsberövande på just . Den senare delen av påföljdens verkställighet ska innefatta en utslussning. Utsluss- ningen vilken ska rymmas inom verkställighetstiden ska som huvudregel innebära någon form av vistelse utanför ungdoms- hemmet. Som beskrivs närmare nedan i avsnitt 26.3.1 kommer förutsättningarna för att utslussningsinsatser ska kunna göras utanför ungdomshemmet att öka. i detta sammanhang är om det finns behov av att döma ut en längre tids sluten ungdomsvård för att möta mycket allvarlig brottslighet. Att en del av det frihetsberövande straffet kan verkställas utanför ungdomshemmet i en utslussningsfas saknar betydelse i det sammanhanget. En annan utgångspunkt för våra överväganden är att domstolarna så långt möjligt bör undvika att döma omyndiga lagöverträdare till fängelse i de fall straffvärdet och den tidigare brottsligheten påkallar en frihetsberövande påföljd. Som beskrivs ovan utgår bestämningen av tid för sluten ungdomsvård från det fängelsestraff som hade dömts ut om fängelse hade valts som påföljd. Eftersom det inte sker någon villkorlig frigivning från sluten ungdomsvård ska dock en tredjedel dras bort från den längd som ett fängelsestraff hade bestämts till. Som återges ovan kan ett särskilt skäl mot att döma den unge till sluten ungdomsvård vara att straffvärdet är så högt att tiden för frihetsberövandet inte kan bestämmas till eller kortare. Det fängelsestraff som skulle ha dömts ut vilket i sin tur avgör längden på sluten ungdomsvård och även om denna påföljd är tillämplig bestäms med utgångspunkt i straffvärdet och eventuella billighetsskäl. Enligt 29 kap. 7 § BrB ska därutöver den tilltalades ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen, om denne begått brott innan han fyllt . I doktrinen har följande utgångspunkter för reduktionen angetts:10 har i rättsfallet NJA 2000 s. 421 tagit avstånd från en schematisk regel om en på levnadsålder grundad procentuell straffnedsättning i förhållande till straffvärdet. HD har härvid anfört att det vid långvariga fängelsestraff ofta kan vara rimligt att nedsätta straffet mera än vid kortare frihetsstraff eller bötesstraff, att brottslighetens art också kan vara av betydelse samt att de omständigheter som anges i 29 kap. 4 och 5 §§ också självfallet påverkar straffmätningen. HD har oaktat sitt avståndstagande från en schematisk nedsättning de facto ofta tillämpat en reduktion som ansluter till vedertagna schabloner De ovan angivna utgångspunkterna torde också vara allmänt vedertagna och tillämpade i såväl tingsrätt som hovrätt.11 Det är också vedertaget att den slutliga avvägningen av straffets längd görs utifrån förhållandena i varje enskilt fall, där bl.a. den individuella mognaden spelar in. Storleken på reduktionen behöver heller inte vara densamma för den som för gärningen fyllt exempelvis 16 och den som i stället snart är , utan många domare torde tillämpa en mer glidande skala, där exempelvis nedsättningen för en 16-åring gärningsman görs med mellan beroende på hans eller hennes specifika ålder. 10Redovisad i Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, 2 uppl., 2007 s. 150. 11jfr Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl. 2008 s. 209. Utgångspunkten för ungdomsreduktionen ska sålunda vara det straff som en vuxen lagöverträdare hade fått. Vad gäller de all- varligaste brotten finns det för lagöverträdare under en sär- skild begränsning, genom att livstids fängelse inte kan dömas ut. var det längsta straffet som kunde dömas ut för denna åldersgrupp fängelse (om det inte vara fråga om flerfaldig brottslighet). Efter lagändringar som trädde i kraft kan som beskrivs närmare i avsnitt 26.2.1 ovan fängelse dömas ut, om det för brottet är föreskrivet längre straff än fängelse eller fängelse på livstid. Frågan är då om reduktionen för en ung lagöverträdare ska ta sin utgångspunkt i det maximistraff som gäller för unga lag- överträdare (numera ). Att det inte förhåller sig så framgår av förarbetena till straffskalereform (se ovan avsnitt 26.2.1). Om en vuxen person för brottsligheten hade erhållit livstids fängelse eller fängelse, ska domstolen, enligt författnings- kommentaren, utgå från vid reduktionen.12 På detta sätt har också reduktionen tillämpats i hovrättspraxis och även ansetts böra tillämpas i doktrinen.13 Enligt 4 § lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid får livstidsstraffet efter omvandling inte understiga det längsta tidsbestämda straff som får dömas ut, dvs. Av 4 § samma lag framgår vidare att det vid prövning av omvandling särskilt ska beaktas den tid som den dömde har avtjänat, vad som av domen framgår om de omständigheter som legat till grund för straff- mätningen, om det finns risk för återfall i brott av allvarligt slag, om den dömde har åsidosatt vad som gäller för verkställigheten och om den dömde har medverkat till att främja sin anpassning i sam- hället. Flertalet av dessa omständigheter är sådana som inte kan beaktas om ett hypotetiskt livstidsstraff utgör utgångspunkt för beräkningen av ungdomsreduktion, eftersom det är omständigheter som inte har att göra med brottsligheten. Vid prövningen av omvandling av livstidsstraff ska dock domstolen beakta de omständigheter som har legat till grund för straffmätningen enligt den ursprungliga domen på livstids fängelse. Enligt vad som uttalas 2008/09:118 s. 52 f. 13Hovrättens över och dom i mål B 1381–04 (det s.k. Hallandsåsmålet) och dom i mål B 8874–09 (det s.k. Sturebymålet) samt Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008 s. 212 f. i förarbetena till omvandlingslagen ska någon omprövning av dessa omständigheter inte komma i fråga. Det anförs dock vidare att ett utdömt livstidsstraff kan avse brott av olika karaktär och svårhetsgrad. Vid en jämförelse mellan olika brott som föranlett fängelse på livstid, ska därför som huvudregel ett svårare brott leda till att avtjänas innan en ansökan om omvandling bifalls.14 HD har i NJA 2008 s. 579 I-III uttalat att de omständigheter som legat till grund för straffmätningen inte ger utrymme för mer än en mycket grov kategorisering inom det spann som en omvand- ling enligt förarbetena normalt ska ske till. I det fall en omvandling till fängelse inte anses möjlig på grund av brottets karaktär och svårhetsgrad torde enligt rättsfallen i allmänhet en strafftid om 21 års fängelse få anses tillräcklig med möjlighet att under särskilt försvårande omständigheter bestämma tiden till fängelse. I ett av rättsfallen (III) fann HD att redan utifrån att det var ett så kvalificerat mord som föranlett livstidsdomen och att livstids- straffet även omfattade ekonomisk brottslighet av betydande straffvärde, kunde ett tidsbestämt straff inte sättas lägre än till fängelse . Möjligen kan det ifrågasättas om utgångspunkten för ungdoms- reduktionen alltid bör vara , om straffet hade bestämts till livstids fängelse för en vuxen lagöverträdare. Om brottsligheten är mycket allvarlig och därtill kanske flerfaldig kan det måhända redan vid domstillfället göras ett grundat antagande att ett omvandlat livstidsstraff för en vuxen lagöverträdare snarare skulle ha bestämts till 21 eller till och med . En sådan tillämpning skulle ge ett genomslag för den differentiering inom livstidsstraffet som ansågs önskvärd i förarbetena till omvandlingslagen, även då åldern på den tilltalade utesluter ett livstidsstraff. Mot detta kan dock invändas att det skulle kunna anses rättsosäkert och straffrättsligt principlöst att grunda straffmätningen på ett osäkert hypotetiskt antagande till den tilltalades nackdel. Eftersom de i avsnitt 26.2.1 återgivna förarbetsuttalandena är så kategoriska, torde man under alla för- hållanden kunna utgå från att domstolarna kommer att ha som utgångspunkt för ungdomsreduktionen, om brottet skulle ha föranlett ett livstidsstraff för en vuxen lagöverträdare. Måhända kommer avsteg att göras vid helt exceptionellt allvarlig brottslighet. års lagändring hade domstolen endast två nivåer att använda sig av vid straffmätningen av de allvarligaste 2006/06:35 s. 60. Antingen var straffvärdet fängelse, eller så var det livstid. Den tröskel som tidigare fanns mellan dessa straff, innebar att utgångspunkten för ungdomsreduktionen inte kunde bli högre än , i de fall straffvärdet inte motiverade livstids fängelse för en vuxen lagöverträdare.15 när tidsbestämda straff kan uppgå till som högst fängelse kan sålunda utgångspunkten för ungdomsreduktionen oftare än tidigare bli straff som överstiger , exempelvis 12, 14 eller . Huruvida ungdomsreduktionen kan utgå från fängelse vid de allvarligaste brotten är däremot med hänsyn till de ovan refererade förarbetsuttalandena som sagt osäkert. Det finns skäl för att höja maximitiden för sluten ungdomsvård Frågan är om den ändrade straffskalan eller andra skäl påkallar att sluten ungdomsvård bör kunna dömas ut än . För en 15-åring skulle ett brott, som för en vuxen lagöverträdare hade lett till fängelse, föranleda ett fängelsestraff och enligt dagens reduktionssystem (1/5 av straff- längden). Efter beaktande av att det inte sker någon villkorlig fri- givning från sluten ungdomsvård blir tiden för sluten ungdomsvård och . För en 16-åring leder motsvarande beräkning till sluten ungdomsvård . Med ett bibehållande av dagens system för ungdomsreduktion är det svårt att se att det för 15-eller 16-åringar någonsin kan anses påkallat att döma ut så långa frihetsberövande påföljder att dagens maximitid för sluten ungdomsvård inte utgör en tillräckligt . En 17-åring ska enligt den kvotmässiga ungdomsreduktionen (som gäller enligt en stadgad praxis) få 1/3 av strafftiden för en vuxen lagöverträdare. Med utgångspunkten fängelse blir strafftiden efter ungdomsreduktionen . Efter beaktande av att det inte sker villkorlig frigivning bör då tiden för sluten ungdomsvård bestämmas till . Med en sådan beräkning skulle därför även för den allvarligaste brottsligheten sluten ungdomsvård med dagens maximitid räcka till även för 17-åriga lagöverträdare. Det är dock inte självklart att ungdomsreduktionen för en 17- åring alltid bör ske till 1/3 av vad en vuxen lagöverträdare hade dömts till. Om 17-åringen exempelvis endast hade någon månad 15 Se bl.a. dom i mål B 8874–09 (det s.k. Sturebymålet). kvar till 18-årsdagen när brottet begicks bör måhända en mindre reduktion göras. I många sådana fall torde i praxis reduktionen närma sig den som enligt praxis ska göras för en 18- åring, för att inte små åldersskillnader ska leda till orimliga tröskeleffekter. Om ungdomsreduktionen görs för den som närmat sig 18-årsdagen vid brottstidpunkten uppgår det reducerade fängelsestraffet med tillämpning av 29 kap. 7 § BrB till om fängelsestraffet för en vuxen hade bestämts till . Efter beaktande av att det inte sker någon villkorlig frigivning borde sluten ungdomsvård bestämmas till och . Eftersom det inte är möjligt torde domstolen i ett sådant fall i stället bestämma påföljden till fängelse. Detta exempel visar att det i vissa fall möjligen kan finnas behov av att höja maximitiden för sluten ungdomsvård, om man i möjligaste mån vill undvika att omyndiga lagöverträdare döms till långa fängelsestraff. Ovan diskuterar vi huruvida utgångspunkten för ungdoms- reduktionen alltid bör vara fängelse i de fall en vuxen lagöverträdare hade dömts till livstids fängelse. Om domstolarna i vissa fall skulle utgå från 21 eller möjligen även vid ungdoms- reduktionen, skulle sluten ungdomsvård i vissa ytterligare fall inte gå att använda som alternativ till fängelse, eftersom det reducerade straffmätningsvärdet skulle vara för högt. Som vi anför ovan är det dock osäkert om en sådan tillämpning överhuvudtaget skulle bli aktuell. Vad som därtill kan anmärkas är att den ungdomsreduktion som detta resonemang utgår från inte är lagfäst såvitt avser hur stor den ska vara och att kommande förändringar i praxis skulle kunna innebära en mindre generös ungdomsreduktion. En höjning av maximitiden för sluten ungdomsvård skulle sålunda kunna motiveras utifrån att påföljden då skulle kunna användas även vid den allra allvarligaste brottsligheten då den unge vid brottstillfället hör till de äldre inom åldersgruppen 15–. En höjning av maximitiden för sluten ungdomsvård skulle kunna stanna vid en ny maximitid . Om utgångspunkten för ungdomsreduktionen vid de allvarligaste brotten är fängelse (dvs. vad en vuxen lagöverträdare hade dömts till) skulle en maximitid för sluten ungdomsvård vara tillräcklig även i de fall reduktionen skulle ske med något mer än hälften av straffvärdet, dvs. i sådana situationer då den unge närmat sig 18- årsdagen för brottet. I sådana fall skulle sluten ungdomsvård med hänsynstagande till att det inte sker någon villkorlig frigivning kunna bestämmas till och . En maximitid skulle sålunda även kunna räcka till för brott som bedöms som något allvarligare än så. Om sluten ungdomsvård ska vara tillämplig även för de fall domstolen skulle utgå från ett tidsbestämt livstidsstraff väsentligt överstigande vid ungdomsreduktionen, skulle emellertid en högre maximitid än vara erforderlig för att täcka in alla tänkbara fall. Skälen för att höja maximitiden är inte så starka En höjning av maximitiden för sluten ungdomsvård kan såsom systemet är konstruerat enligt vår bedömning endast motiveras på den grunden att den gällande ordningen gör att sluten ungdoms- vård inte kan väljas vid de allra allvarligaste brotten och att omyndiga lagöverträdare därför i stället döms till fängelse. Det kan dock ifrågasättas om det – utifrån denna utgångspunkt – finns något större behov av en sådan lagändring. Den etablerade praxis som finns för ungdomsreduktion gällande lagöverträdare i innebär att sluten ungdomsvård är en tillräckligt ingripande påföljd, även vid mycket allvarlig brottslighet. Sluten ungdomsvård är såsom påföljd förbehållen den allra allvarligaste brottsligheten. Ändå bestäms påföljden i de allra flesta fall till tider som långt understiger maximum. Av statistik från framgår, gällande samtliga intagningar för verkställighet –2011, att togs in för att avtjäna en påföljdstid men mindre än . togs in för att avtjäna en påföljdstid men mindre än . Antalet ungdomar som togs in för att avtjäna den maximala påföljdstiden uppgick till endast tio , motsvarande under en procent av antalet intagna under denna period.16 I de flesta av dessa fall har visserligen påföljden bestämts utifrån den tidigare gällande ordningen, där maximistraffet för en vuxen lagöverträdare som längst kunde bestämmas till i de fall det inte var motiverat med livstids fängelse. Enligt den ordning som gäller efter kan visserligen ungdomsreduktionen 16 Enligt särskild statistik som utredningen inhämtat från SiS. utgå från en mer differentierad straffvärdebedömning, till och med fängelse. Som vi anför ovan kan det i vissa fall leda till att en längre tids sluten ungdomsvård bedöms erforderlig än tidigare för att motsvara brottslighetens straffvärde.17 Den omständigheten att tyngdpunkten för de intagnas påföljdstider på ett tydligt sätt finns i den undre halvan, talar dock med styrka för att möjligheterna till en mer differentierad straffvärdebedömning för de allvarligaste brotten endast i ett fåtal fall kommer att innebära att sluten ungdomsvård inte kan väljas som påföljd. Redan i tiden innan den reform som trädde i kraft kunde den situationen uppkomma att straffvärdet var så högt på grund av att en vuxen lagöverträdare skulle ha dömts till livstids fängelse att maximitiden för sluten ungdomsvård inte räckte till. I förarbetena anvisas då den vägen att i stället döma till fängelse. Fängelse för lagöverträdare under är dock mycket sällsynt. Exempelvis dömdes det till fängelse i 18 fall där lag- överträdare var för huvudbrottet.18 I samtliga dessa fall hade den unge fyllt för huvudbrottet. Det finns också anledning att utgå ifrån att flertalet av dessa fyllt vid lagföringen, varför sluten ungdomsvård inte ansågs helt adekvat. Det finns starka skäl mot att höja maximitiden för sluten ungdomsvård. Även om utslussningen från sluten ungdomsvård särskilt efter de lagändringar som trädde i kraft innebär att påföljden i de flesta fall delvis kommer att kunna verkställas utanför det särskilda ungdomshemmet, torde en dom på viss tids sluten ungdomsvård i vissa fall kunna innebära institutionsvistelse under hela eller största delen av .