sou · H0B323 · 2012-04-11 00:00:00 — Dessa åtgärds- förslag har haft internationella ringverkningar och kan betraktas som en diskursiv makt i den europeiska diskuss- ionen kring huliganism. Forskningen om fenomenet kan delas in i tre olika tidsperioder som har klara åtskillnader 1965–85, 1985–97 och 1997–2010 (Tsoukala, 2009; Joern, 2010). 3.1Forskning om huliganism –1985 Fotbollspublikens ändrade uppförande påkallade akademikernas intresse. Parallellt med att huliganismen spred sig runt om i började engelska forskare att analysera fotbolls- publiken med utgångspunkt i sociologiska, antropologiska och psykologiska förklaringsmodeller. I fokus stod supportrarnas beteende och i några fall även media. I fråga om social kontroll och polisiära insatser betraktades fotbollsvåldet som ett allmänt ord- ningsproblem och inte något som skulle behandlas i särskilt ord- ning (Tsoukala, 2009, s. 14). till stod och hans forskarteam för flera undersökningar utifrån social- psykologiska teorier och metoder. En av deras huvudpoänger var att man skulle uppfatta våldet som rituellt snarare än faktiskt. Marsh myntade begreppet aggro för att beskriva hur unga fotbolls- supportrar använde läktarna för att visa upp virilitet och till- hörighet till sin subkultur. Att man ändå gick över den rituella våldsgränsen, och utövade faktiskt våld, förklarade med att vissa individer alltid går över de gränser som gruppen har kommit överens om samt att ordningsmakten hade provocerat fram våldet. Vidare pekade forskargruppen på att det fanns en särskild läktar- hierarki där social identitet konstruerades. Bakom det som kunde uppfattas som kaotiskt var det en tydlig struktur, där en identitet mellan grupplojalitet och aggressivitet balanserades och utveck- lades. Genom fältstudier visade forskarna att det var en rationalitet i supportrarnas beteende och deras förklaring till the social order of the terraces blev deras viktigaste forskningsbidrag (Marsh, 1978; Marsh & Campell, 1982). Marsh fick kritik för att hans forskargrupp både underskattade och underrapporterade det faktiska våld som förekom. Gruppen fick vidare kritik för att sakna historisk kontextualisering och bortse från socioekonomiska samt politiska förklaringsfaktorer (Tsoukala, 2009; Joern, 2010). De antropologiska studierna har flera paralleller till de psyko- logiska studierna genom att anknyta till våldets symboliska karaktär. Antropologen såg fotbollsmatchen som ett viktigt socialt event som byggde på symboler huvudsakligen koncentrerade kring jagande, krig, religiösa ritualer och kollektiv representation (, 1981; Tsoukala, 2009). Han jäm- förde även fotbollspubliken med en traditionell stambefolkning där alla var en viktig del av den symboliska (fotbolls-) ritualen. sina studier visade på fotbollsvåldets komplexitet, men också här kom det faktiska våldet i skymundan, då huvudfokus låg på att förklara det symboliska och rituella våldet. Kritik väcktes också mot den begränsade empiris som användes i hans under- sökningar (Dunning et al., 1991). De sociologiska studier som presenterades hade en stor bredd av teoretiska inriktningar och förklarings- modeller från politiska- och subkulturella perspektiv till studier i skärningspunkten mellan sociologi och kriminologi. En av de tongivande forskarna inom politisk sociologi med intresse för fotbollsvåld var . Han menade att för- klaringen till våldet måste sökas i fotbollens förändrade förut- sättningar. Från att supportrarna hade varit en, enligt , demokratisk och deltagande aktör i skapandet av fotbollskulturen hade marknadslogiken tagit över allt mer och separerade support- rarna från klubben och spelarna. Supportrarnas inflytande hade följaktligen minskat i takt med kommersialiseringens frammarsch. Detta förborgerligande av fotbollen möttes med förakt av delar av supporterkulturen som ville vara aktiva aktörer och inte passiva konsumenter. Hans förklaring blev därmed att fotbolls- huliganismen bottnade i ett motstånd från arbetarklassen som upplevde att deras favoritsport blev fråntagen dem. Detta resone- mang lever kvar i dagens fotbollsdiskussion, där Ultrasgrupperna ofta företräder ståndpunkten om fotbollens autenticitet och demo- kratiska potential mot kommersialiseringen och varufieringen av fotbollskulturen. fick emellertid hård kritik för att han gav en allt för romantiserad bild av fotbollskulturens historia, och särskilt tesen att en enad arbetarklass hade samlats kring den demokratiska fotbollen (Tsoukala, 2009). När det kommer till subkulturella studier fokuserade också dessa på att fotbollsvåldet var en reaktion från arbetarklassens unga män mot det som beskrivs som det dubbla förtrycket, dels från klassamhället, dels från vuxensamhället. De unga arbetarklass- killarna skapade en motkultur, där fotbollsvåldet blev en naturlig del för att hävda sig själva och skapa en egen subkultur med egna normer och värderingar i opposition mot det växande konsum- tionssamhället (som de inte hade tillgång till) med dess fokus på långsiktiga mål, personligt ansvar och medelklasskodifierade upp- trädelsesnormer. var en av de ledande forskarna inom denna inriktning. Han konstaterande att de supportrar som bråkade var genuint intresserade av fotbollen och inte bara allmänna bråkstakar, en diskussion som fortfarande pågår (, 1978). Teorin om en åldersrelaterad subkultur med bas i arbetarklassen kan möjligen förklara en del av fenomenets spridning i , men knappast i andra länder där fotbollen inte huvudsakligen kan förstås och förklaras genom kopplingen till arbetarklassen (Tsoukala, 2009, s. 19). Tittar man på studier i skärningspunkten sociologi/kriminologi så intresserade sig forskare inom denna riktning tidigt för begreppet moralisk panik – något som de menade skapades genom medias beskrivning av fotbollsvåldet. överdrev våldet skapades en våldsmediespiral där allmänhetens oro tvingade polisen att sätta in insatser utifrån mediebilden, vilket resulterade i att samhällets insatser för att stävja våldet inte stod i proportion till den faktiska problembilden. var en av de första som lyfte fram den av media skapade moraliska paniken (, 1972). Genom medias uppförstorade hotbild av problemens karaktär och omfattning skapades en oro hos befolk- ningen och inte minst hos den brittiska medel- och överklassen. Flera forskare har följt upp Cohens forskning och både då och kan man konstatera att det finns en tydlig koppling mellan media och huliganism, på så sätt att media medverkar till att forma allmänhetens bild av våldet och vilka samhällsinsatser som måste till för att lösa problematiken (, 1978). En fördjupad diskussion kring medias roll diskuteras under kapitel sex. Intresset för fotbollsvåldet var större bland akademiker än bland de som arbetade med lagar och förordningar runt om i . Mellan 1965–85 sågs huliganismen huvud- sakligen som ett allmänt socialt ordningsproblem och inget som krävde särskild lagstiftning. Polisens sätt att arbeta kring problema- tiken speglade de olika ländernas demokratiska historia och skilde sig därför mycket åt. I länder med stark parlamentarism och likhet inför lagen, som t.ex. och , arbetade polisen både med dialog och på preventiva åtgärder medan i länder som hade präglats av en våldsam politisk (mötes-) kultur, som t.ex. och , och där allmänhetens förtroende för ordnings- makten var mycket låg, slog polisen hårt till mot fotbollsorolig- heter (Tsoukala, 2009, s. 22–30). 3.2Forskning om huliganism –1997 –1997 kom huliganproblematiken att bli ett internationellt erkänt samhällsproblem som erfordrade särskilda lagar och förordningar och specifika polisstrategier. Den händelse som satte fart på denna utveckling var Heysel-tragedin där 39 människor dog och över 600 skadades på i i mellan och Juventus . Bråket initierades av Liverpoolfans som jagade Juventusfans och i den kalabalik som uppstod kollapsade en vägg och människor krossades och trampades ihjäl. Efter detta blev engelska klubbar bannlysta och fick inte spela internationell fotboll . Tragedin gjorde också att allt flera forskare från olika länder och discipliner började beforska området. Problemet var dock att de flesta enbart fokuserade på huliganerna som ett isolerat, fristående fenomen, bortkopplat från övriga aktörer och annan sociopolitisk kontext. Därtill lades allt för mycket energi på att ifrågasätta andras forskningsresultat, eller som Frosdick och Marsh sammanfattat det brittiska forskningsläget: time (was) devoted to demolishing the views of other experts than to developing alternative expla- nations (Frosdick & Marsh 2005, s. 78). Eftersom forskarna inte kunde enas kring definitioner av problematiken överlämnades en stor del av tolkningsföreträdet till andra aktörer såsom polis, rättsväsende, media och privata vakt- bolag. Med Heysel-tragedin i fokus för det vidare arbetet känne- tecknades därför av hårda repressiva åtgärder men utan någon form av kontextualisering eller historisk förklaring. forskning kring våldet som en ritualiserad företeelse, snarare än ett faktiskt våld, spred sig efter hand utanför forskningsmiljöer. I konstaterade flera forskare att huligan- ers sökande efter identitet och grupptillhörighet var starkt för- knippat med det ritualiserade våldet och att detta i sin tur var förknippat med olika situationsbundna variabler såsom arenors utformning, fotbollens regelsystem och matchresultat. Forskarna menade vidare att våldet inte huvudsakligen var fysiskt utan till stor del bestod av gester mot motståndarklacken, förolämpningar och glåpord (Salvini, 1998; , 1994; Tsoukala, 2009). Belgiska och holländska forskare påpekade också att det var specifika situationer och omständigheter som skapade huligan- ismen och att orsakerna huvudsakligen stod att finna i grupproces- ser och supportrarnas starka klubbtillhörighet. De tillade vidare att huliganismen inte kunde förklaras som enskilt fenomen utan måste förstås och analyseras i en bred samhällskontext där faktorer som frånvarande föräldrar och uppluckring av normer spelade viktiga roller (Dunand, 1987; Brug, 1994; Tsoukala, 2009). Det situationella perspektivet, att tillfället gör huliganen, mötte kritik för att den ansågs ta bort aktörernas eget ansvar och vilja. som analyserade skotska supportrars vålds- benägenhet menade att det inte gick att bortse från att dessa unga män också gjorde ett medvetet val. De söker spänning och genom att delta i slagsmålen får de en individuell förstärkt tillhörighet till den egna gruppen som gruppen får en stärkt grupp- tillhörighet genom att individen kommer över sin individuella rädsla och slåss i gruppens namn (Finn, 1994). börjar också firmagrupperingar uppmärksammas allt mer i forsk- ningen. I fokuserade forskarna också på att våldet huvudsakligen var rituellt och ingick som en viktig del av både individuella och gruppers identitetsprocesser för att skapa och återskapa sig själva. Några forskare pekade på den ömsesidiga påverkan mellan support- rarna, ordningsmakten och media. menade att media fokuserade på och överdrev våldsproblematiken och att det därigenom blev en diskussion som överdramatiserade det reella våldet (, 1998). Även dessa forskare har dock fått kritik för att underskatta det faktiska våldet samt att deras studier bygger på klen empiri (Tsoukala, 2009, s. 44). En helt annan approach hade den franska forskaren som menade att huliganerna huvudsakligen kunde betraktas som en grupp unga sårbara män som hade kommit i kläm mellan konsumtionssamhället och fotbollens kommersialisering. Idén om idrotten och fotbollen som en demokratisk arena var långt ifrån en realitet, vilket skapade ett tomrum och en stark frustration hos supportrarna. Detta ledde i sin tur till våldsamheter. Individu- ella önskningar om att göra succé, om att vara aktörer och inte enbart konsumenter i fotbollskulturen gjorde att man sökte sig till våldsamheter för att kunna stå i medias blickfång, för att bli bekräftade och få en social identitet (, 1991 ur Tsoukala, 2009, s. 44–45). idé om unga fotbollssupporters vilja att synas, på läktaren och i media, i det kommersiella fotbollslandskapet har levt kvar i många akademiska studier som en viktig förklaring till huliganismen. marxistiskt inspirerade studier, där kopplingen mellan klass och fotbollens alienering var central, fick spridning runt om i . Vissa såg fotbollen som en del av en ideologisk, kapitalist- isk statsapparat och anledningen till våldets uppkomst stod att finna i kapitalismens struktur. Politiskt, ekonomiskt och ideolog- iskt blev fotbollen allt mer kapitalistisk och kommodifierad och kom att innefatta olika former av våld som slagsmål, dopning och korruption. Dessa teorier är dock svåra att validera, då empirin ofta lyser med sin frånvaro. Den forskargrupp som har haft störst inflytande kring den akademiska diskursen om huliganismen är den brittiska så kallade Leicestergruppen, med i spetsen. De bygger sina teorier på civilisationsteori. De omnämns som figurationssociologer och menar att förklaringen till huliganismen står att finna i de lägre skikten av arbetarklassens unga män. Våldet blir ett substitut för den status som deras klassbakgrund förvägrar dem. I våldets subkultur hittar de sin individuella identitet och sin grupptillhörighet, genom att vara bra på att slåss och genom den fruktan våldet skapar hos andra. Dessa unga män har inte interna- liserat den självkontroll som andra samhällsmedborgare har och ser därför den fysiska konfrontationen som en källa till identitet, mening och makt. Ålder, kön och ett territoriellt tänkande blir således viktiga variabler när dessa forskare förklarar huliganismen. Deras viktigaste bok (Dunning, , 1988) är ett viktigt bidrag till huligan- forskningen, men titeln visar också på svagheten i denna forskar- grupps resonemang. Genom att de inte kontextualiserar fotbollen utifrån engelska förhållanden omöjliggör de generaliseringar utan- för . Följaktligen påpekade senare att han önskade döpa om boken till The Roots of English Football Hooliganism (Dunning, 2000). Förutom att motta stark kritik för sin utgångspunkt att just arbetarklassen skulle vara mer våldsbenägen än andra samhälls- klasser fick Dunning och hans kollegor också mothugg från ett flertal forskare som hävdade att just klasstillhörigheten inte alls hade något med huliganismen att göra. I menade man att orsaken till fotbollsvåldet stod att finna i historiska och kulturella faktorer sammanvävda med religion och förhållandet till engelsk supporterkultur (Giulianotti & , 2001). I pekades på supportrarnas diversifierade bakgrund (Tsoukala, 1995). I och i hade de flesta bråkiga supportrar inte en arbetar- klassbakgrund, vilket gjorde det svårt att härleda bråken till en specifik klasskultur (Govaert & Comeron, 1995; Spaaij, 2007). I förklarades oroligheterna med regionala motsättningar (Colome, 1997). Den engelske antropologen kritiserade Dunnings forskargrupp för bristande empiri och för att negligera att många säkerhetsaktörer hade tagit sig in i huliganlandskapet och att dessa i symbios med media förstärkte den moraliska paniken kring fotbollssupportrarna. Denna moraliska panik gjorde det i sin tur lättare att införa en starkare och mer utökad kontroll av det offentliga rummet genom elektronisk övervakning, under- coverarbete från polisen sida m.m. (, 1998). –1997 blev allt flera kriminologer intres- serade av fotbollshuliganismen. försökte de belgiska forskarna att ta ett samlat akademiskt grepp kring förståelsen av huliganismen. De menade också att kärnan av huliganer var unga män från den lägre arbetarklassen. Dessa ungdomar ansågs ha gemensamma negativa erfarenheter av klassamhället och en misstro rörande sina egna framtidsmöjligheter. Utifrån denna bakgrund skapades subkultur- ella fotbollsgrupper som gav möjlighet till identitet, gemenskap och social utlevelse. I kombination med fotbollens tids- och rums- begränsning, alkoholkonsumtion, massans anonymitet och medias exponering hittade denna subkultur en grogrund för tillväxt och spridning (Limbergen & Walgrave, 1992, ur Tsoukala, 2009). kännetecknas framförallt av ett minskat internation- ellt intresse bland akademiker för att studera huliganismen. Jäm- förelsevis få studier genomförs och de som publiceras bygger framförallt på tidigare forskning och etablerade teorier. Både i och utvecklar olika forskargrupper idén om det ritualiserade våldet och kopplar detta till olika former av yttre påverkan som matchresultat, den fysiska platsens utformning, spelet på plan, medietäckningen m.m. (Le , 1998; Erkiner, 2004, ur Tsoukala, 2009, s. 100–101). I vidareutvecklar teorierna kring det ritualiserade våldet, men i motsättning till sina föregångare bygger hans teorier på breda empiriska studier, bland annat flera olika fältarbeten. Utmärkande är även att han och hans kollegor inte blundar för att det faktiskt inträffar en hel del reellt våld, inte enbart rituellt, i huliganers sammanstötningar. Stott pekar också på att det sker en interaktion mellan olika aktörer, huliganer, support- rar, poliser och privata vaktbolag. Genom denna interaktion påver- kas händelseförloppet i hög grad, eftersom de olika aktörerna triggar upp stämningen och därigenom ökar våldsincidenterna (Stott & Pearson, 2007). Antropologer utanför förstärker engelsmannen idéer om att det reella våldet tillhör undantagen och att det hängivna supporterskapet handlar om komplexa ritualer som har som främsta målsättning att säkerställa en viss maskulinitet samt skapa gemensamhetskänslor. Våldet är inte signifikant för miljön och uppträder sporadiskt och när det upp- träder är det på grund av enskilda individer som bryter mot gruppens egentliga normer (Roumestan, 1998, ur Tsoukala, 2009, s. 100; , 1998). Problemet med denna antropologiska ansats är att den nästan helt bortser från det högst reella våldet som faktiskt sker. Det publiceras inte många nya sociologiska studier som gjordes . Några forskare tar upp tråden att förklara fenomenet politiskt genom att hänvisa till att fotbollen är ett kapitalistiskt projekt som leder till differentiering mellan support- rar och spelare, en kultur som uppmanar till selektering och nationalism och som en naturlig följd på detta kommer våldet (Vassort, 1999, ur Tsoukala, 2009, s. 101). Inom subkulturell teoribildning framhålls alltjämt att huligan- ism huvudsakligen handlar om en åldersbaserad subkultur på jakt efter identitet och gemenskap. Studier kring aktionssociologi pekar på, i likhet med , att man måste förstå och analysera flera olika aktörers handlande i huliganlandskapet. Man måste alltså placera in fältet i en större kontext kring fotbollskulturen. En viktig poäng här är den historiska rivalitet som finns mellan särskilda klubbar och särskilda supportergrupper. Genom historiska och pågående konflikter utvecklas ett kollektivt medvetande, inom gruppen mot antagonisterna, som bygger upp och stärker den egna grupp- identiteten (Nuytens, 2008, ur Tsoukala 2009, s. 103). Även om det har varit stora konflikter mellan olika forskare i och deras olika förklaringsmodeller verkar det råda konsensus mellan disciplinerna om att kärnan av den engelska huliganismen utgörs av vita, unga män från arbetarklassen (Faulkner, 2004; Frosdick & Marsh, 2005). verkar det också vara en samstämmighet mellan olika europeiska forskare att det inte existerar några universal- förklaringar kring huliganismen utan att fenomenet måste sättas in i en historisk-, social-, ekonomisk-, politisk och kulturell kontext. Dock verkar många länder uppvisa ett antal gemensamma nämnare vad gäller huliganismens utveckling. Initialskedet känne- tecknas av sporadiskt våld riktat mot domare och spelare, steg två är präglat av oroligheter mellan olika supportrar och mellan supportrar och polis/ordningsmakt inne på arenorna, medan steg tre innebär ett eskalerande våld utanför arenorna. Europeisk statistik visar att , , , och hade mest problem med fotbolls- relaterat våld. I samtliga av dessa länder uppstod våldsproblem under av fotbollsmatcherna i de högsta ligorna i (Frosdick & Marsh, 2005). I en nordisk jämförelse kan man konstatera att har och har haft de största problemen med idrottsrelaterat våld och huliganism. är mest känt för sina Roligans, landslagssupportrar som fick en internationell positiv stämpel genom sitt karnevalistiska uppträdande. Dock har klubbfotbollen haft flera våldsinslag och man har haft olika firmagrupperingar, men inte alls i den omfattning man har haft i . I har problemen varit högst marginella. Trots att det har varit en hel del medieskriverier kring causal-kulturen har det fysiska våldet i princip varit obefintligt i det norska idrottslandskapet. Detsamma gäller för . Det har varit en del medieskriverier och enskilda händel- ser, men som samhälls- och idrottsproblem har huliganismen varit i princip frånvarande. När det gäller har det rapporterats om enstaka fylleslagsmål i samband med idrott, men ingen huliganism och därför tas inte upp specifikt här. Som den svenske historikern har visat i sin . Den svenska fotbollens kulturhistoria till 1950 har våldet och fotbollen följts åt under den svenska fotbollshistorien. har gjort en kvantitativ och kvalitativ analys av huliganismens historia i (, 2002, s. 43). Han påvisar den historiska kontinuitet som publik- bråken har haft i och gemensamma nämnare för dessa oroligheter: Tydligt är alltså att vi har att göra med en mycket lång historia där kopplingen mellan fotboll, våld, unga män och även alkohol är absolut central (, 2010, s. 12). använder begreppet publikuppträde som samlings- namn för ordningsstörningarna i samband med fotbollskulturen och han söker svar på frågorna: Hur såg det typiska publikuppträdet egentligen ut? Vad dolde sig bakom de olika bråken? Vad gjordes för att stävja dem? (, 2002, s. 243). uppmärksammades det första publikbråket i men redan före denna händelse kom det ut en officiell svensk skrift där det stod att domaren ska skyddas mot spelarens och publikens ogillande samt att det borde finnas en avspärrad väg mellan omklädningsrummet och spelplanen (, 2010). förekom det 156 publikbråk, vilket ger ett genom- snitt på 3,5 . Två tidsperioder, 1912–1919 och 1926–1936, framstår som mer bråkiga än övriga år. Tiotalet publikbråk var allvarliga och tre av åtta idrottsplatsavstängningar kom under detta årtionde (, 2010, s. 14). Av publikbråken var tre av fyra riktade mot domare och spelare och bara ett fåtal incidenter handlade om oroligheter mellan åskådare (, 2002, s. 569– 570). De som bråkade verkar ha varit samma supportrar som bråkar : unga män påverkade av alkohol. Epiteten på dessa unga män känner man också igen: ligapojkar, ligistyngel och slynglar. Med tanke på dagens diskussion kring de så kallade babyfirmorna verkar det ha funnits många yngre bråkstakar även under fotbollens tidiga år i . Att det kan ha varit på det viset framgår av en artikel i tidningen där man kunde läsa följande : i världen var det ligaelement, slynglar som levde bus på fotbollsmatcherna. är det småpojkar på 10 à (Ny Tid 1927 ur , 2002, s. 571). förfasades man alltså över fotbollsligisterna i och att problemen verkade gå långt ner i åldrarna. Huvudanledningen till två tredjedelar av uppträdena härleder Denna trend verkar också vara stark i dagens fotbollsbråk, men en markant skillnad mot är att de flesta av bråken inträffade i de lägre serierna och inte kring elit- fotbollen. 1933 var det till exempel endast ett av 15 bråk som berörde Allsvenskan. En annan viktig skillnad mot dagens situation verkar vara att det var händelserna på planen som gjorde att det blev publikbråk. en lokalpatriotiskt sinnad publik upprördes plötsligt över en händelse på planen /.../ vi har kort och gott att göra med en sorts oplanerade känsloutbrott (, 2010, s. 21). forskning synliggör också att dagens fråga kring vem som ska betala för säkerheten och hur denna bäst ska tillhanda- hållas kring fotbollen har en lång historisk tradition. I en match 1927 mellan och var fler än 100 poliser på plats för att säkerställa tryggheten. landskamper betalade klubbarna eller .