sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — 2 § Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Ingen annan än Justitiekanslern får inleda förundersökning rörande ett sådant brott. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § första stycket första meningen TF, vartill YGL hänvisar i 7 kap. 1 §. Även fortsättningsvis är alltså Justitiekanslern () ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Det betyder, som framgår direkt av bestämmelsen, att ingen annan får inleda förundersökning om sådana brott. Utanför grundlagens område är det vanlig åklagare som har åtalsbehörighet. Enligt bestämmelser som innebär en nyhet i den nya yttrandefrihetsgrundlagen har dock Justitiekanslerns behörig- het utvidgats för att det ska undvikas att talan avvisas eller att ett tvångsmedel anses obehörigen beslutat när behörighetsfrågan har missbedömts i en ofta svår prövningssituation (se 6 § andra stycket nedan). 10 kap. 3 § Tvångsmedel (9 kap. 2 § första stycket TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 3 § Endast Justitiekanslern och rätten får besluta om tvångsmedel med anledning av misstankar om yttrandefrihetsbrott, om inte något annat anges i denna grundlag. Bestämmelsen motsvarar i sak 9 kap. 2 § första stycket andra meningen TF, vartill 7 kap. 1 § YGL hänvisar. Ingen annan än JK och rätten får – om inte annat sägs i grundlagen – besluta om tvångsmedel med anledning av misstankar om yttrandefrihetsbrott. De tvångsmedel som avses är i första hand beslag och konfiske- ring. Men även gripande, anhållande, häktning, reseförbud och anmälningsskyldighet kan komma i fråga, liksom kvarstad och hus- rannsakan samt – även om det torde vara mycket ovanligt när det gäller misstankar om yttrandefrihetsbrott – hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning, kroppsvisi- tation och kroppsbesiktning. Att även tvångsmedel som inte nämns i yttrandefrihetsgrundlagen kan förekomma framgår av bestämmel- sen i 13 kap. 4 § om att vad som föreskrivs i lag eller annan författ- ning gäller i alla hänseenden som inte har reglerats särskilt i grund- lagen. Bestämmelser om tvångsmedel finns i första hand i 24–28 kap. . När det gäller yttranden som inte skyddas av grundlagen gäller vanliga bestämmelser om rätt att besluta om tvångsmedel. Det är alltså normalt polis, åklagare och domstolar som har en sådan beslutanderätt. Som framgår av 6 § andra stycket har dock även Justitiekanslern viss möjlighet att besluta om tvångsmedel med bindande verkan utanför grundlagens område. 10 kap. 4 § Regeringens anmälan och medgivande till åtal (9 kap. 2 § andra stycket TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 4 § Regeringen får hos Justitiekanslern anmäla massmedier till åtal för yttrandefrihetsbrott. I lag får föreskrivas att allmänt åtal för yttrande- frihetsbrott får väckas endast efter regeringens medgivande. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § andra stycket TF, dit det hänvisas i 7 kap. 1 § YGL. Regeringen ges rätt att hos Justitiekanslern anmäla massmedier till åtal för yttrandefrihetsbrott. Regeringen ges också möjlighet att, efter föreskrift därom i vanlig lag, stoppa vissa åtal för yttrandefrihetsbrott. Det sker genom att det i andra meningen sägs att det i lagen får föreskrivas att allmänt åtal får väckas endast efter regeringens medgivande. Skälet till regleringen i denna paragraf är att frågan om allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott kan vara en politisk lämplighetsfråga och att åtalsfrågan därför anses böra avgöras av regeringen under konstitutionellt ansvar. Att regeringen enligt första meningen anmäler ett brott till åtal innebär inte att Justitiekanslern blir skyldig att åtala. JK har att göra en självständig prövning av de rättsliga förutsättningarna för ett åtal. I de fall frågan om åtal kan avgöras först efter en politisk lämplighetsbedömning, men regeringen inte har gjort någon anmälan, har Justitiekanslern att självständigt pröva lämpligheten. Härav följer att det, som redan har sagts under 1 §, inte finns någon generell åtalsplikt i fråga om yttrandefrihetsbrott. I den s.k. tillämpningslagen finns bestämmelser om vilka yttran- defrihetsbrott som enligt andra meningen fordrar regeringens medgivande för åtal. Bland annat de yttrandefrihetsbrott som torde vara vanligast – hets mot folkgrupp och förtal – fordrar inte något sådant medgivande. I praktiken är det mycket ovanligt att Justitie- kanslern begär regeringens medgivande att väcka åtal. Det är också mycket ovanligt att regeringen anmäler brott till åtal. 10 kap. 5 § Åklagare i vissa yttrandefrihetsmål (9 kap. 2 § tredje stycket TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 5 § Justitiekanslern är ensam åklagare även i andra yttrandefrihetsmål än mål om yttrandefrihetsbrott samt i mål som i övrigt avser brott mot bestämmelser i denna grundlag. I lag kan anges att ombudsman har befogenhet att vara åklagare i mål som avses i första stycket. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § tredje stycket TF, till vilken 7 kap. 1 § YGL hänvisar. Någon ändring i förhållande till gällande rätt är inte avsedd. Som sägs i första stycket är Justitiekanslern ensam åklagare även i andra yttrandefrihetsmål än sådana som avser yttrandefrihetsbrott (se 2 §). Det gäller t.ex. mål om brott mot förbudet att efterforska meddelare (3 kap. 7 § första stycket 3) och mål om brott mot repressalieförbudet (3 kap. 7 § första stycket 4). Men dessutom är JK ensam åklagare i mål som handlar om andra brott mot bestäm- melserna i grundlagen. Det kan vara exempelvis brott mot reglerna om att utgivare ska anmälas och att en uppgift om utgivare ska hållas tillgänglig (5 kap. 5–7 §§). Antalet brottstyper har minskat avsevärt i den nya yttrandefrihetsgrundlagen jämfört med TF och YGL. Det beror på att den hittillsvarande teknikbundna regle- ringen med automatiskt grundlagsskydd för många medier har nödvändiggjort detaljerade bestämmelser för effektivt upprätthål- lande av ansvarssystemet. Det är bestämmelser som i viss utsträck- ning kan avvaras i en ny reglering. JK:s exklusiva behörighet utesluter andra åklagare från rätten att väcka åtal i de berörda målen. Enligt andra stycket kan det dock föreskrivas i lag att ombudsman, , har befogenhet att vara åklagare i mål som avses i första stycket. finns liksom tidigare i 6 § andra stycket lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän. Några ändringar är inte avsedda . När det gäller t.ex. brott mot efterforskningsförbudet är sålunda både JK och JO behöriga. Det sammanhänger med att inte bara JK utan också JO har till uppgift att utöva tillsyn över myndigheterna inkl. myndigheternas och chefernas förhållningssätt när det gäller de anställdas yttrandefrihet. Det finns inte några föreskrifter om hur JK och JO ska fördela ärenden sig emellan. kommer båda att vara behöriga. Självfallet är inte avsikten att båda då ska inleda förundersökning, besluta om tvångsmedel och väcka åtal. Det förutsätts i stället att de ska komma överens om ansvarsfördelningen sig emellan. 10 kap. 6 § Justitiekanslerns rätt att överlåta behörighet m.m. (9 kap. 2 § TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 6 § Justitiekanslern har rätt att i särskilda fall överlåta sin behörighet som åklagare helt eller delvis till eller till någon särskilt angiven åklagare. Justitiekanslern får vidare uppdra åt Åklagar- myndigheten eller någon särskilt angiven åklagare att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget för Justitiekanslerns räkning. När det är osäkert vem som är rätt åklagare ska Justitiekanslern anses behörig. De åtgärder som har vidtagits ska därvid anses behöri- gen gjorda. Första meningen i första stycket motsvarar delvis bestämmelsen i 7 kap. 1 § första stycket andra meningen YGL. Enligt bestämmelsen i YGL får Justitiekanslern i enskilda fall delegera sina åklagarupp- gifter till allmän åklagare i fråga om vissa yttrandefrihetsmål som rör ansvar eller konfiskering av tekniska upptagningar. Den möjlig- heten finns när det gäller olaga våldsskildring, hets mot folkgrupp, brott mot medborgerlig frihet, olaga hot, hot mot tjänsteman och övergrepp i rättssak. I fråga om hets mot folkgrupp och brott mot medborgerlig frihet kan Justitiekanslern dock inte delegera själva rätten att väcka åtal. I TF finns det inte över huvud taget någon rätt för Justitiekanslern att delegera åklagaruppgiften. Genom den aktuella bestämmelsen införs en möjlighet för Justitiekanslern att i särskilda fall delegera sina åklagaruppgifter enligt yttrandefrihetsgrundlagen. Delegation kan ske i alla typer av yttrandefrihetsmål, således inte enbart de mål som rör yttrandefri- Någon begränsning i fråga om vilka yttrandefrihets- brottmål som kan omfattas av delegationen gäller inte heller. Alla typer av yttrandefrihetsmål enligt den särskilda brottskatalogen kan således komma att handläggas av allmän åklagare, dock först efter JK:s delegationsmöjlighet. Att möjligheterna till delegation har gjorts mera vidsträckta än tidigare beror på att det har ansetts kunna överlämnas åt Justitiekanslern att bedöma vad som är lämp- ligt att delegera. Justitiekanslern kan delegera uppgiften till Åkla- garmyndigheten som sådan eller till en enskild åklagare. Möjligheten till delegation gäller i särskilda fall. Tanken är inte att Justitiekanslerns åklagaruppgifter regelmässigt ska kunna över- låtas. Det ska vara fråga om speciella situationer. Det kan t.ex. röra sig om fall där även annan brottslighet än yttrandefrihetsbrott har förekommit i en viss verksamhet. Då kan det i vissa situationer vara ändamålsenligt att samtliga brottsmisstankar hanteras av samma åklagare och att åtal väcks i ett sammanhang (se 7 kap. 7 § i den s.k. tillämpningslagen om möjligheterna till gemensam handläggning av sådana mål, jfr prop. 1997/98:43 s. 127 f.). Det kan också röra sig om enkla fall där JK:s särskilda erfarenhet och kunskaper inte är nödvändiga. Med hänsyn till att yttrandefrihetsmål är ovanliga torde man kunna räkna med att det inte blir särskilt vanligt att delegation sker. Den andra meningen i första stycket rör Justitiekanslerns möj- lighet att – utan att lämna över ansvaret för utredningen – anlita en allmän åklagare för att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget. Så sker i många av de fall där Justitiekanslern inleder förundersökning om tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Det sker med stöd av 14 § andra stycket i förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern. Genom bestämmelsen i yttrande- frihetsgrundlagen får denna ordning ett uttryckligt grundlagsstöd. Även här saknas begränsningar i Justitiekanslerns möjligheter att anlita vanliga åklagare; saken har alltså överlämnats åt JK:s bedöm- ning, varvid det förutsätts att JK tar hänsyn inte minst till yttran- defrihetsintresset av att JK själv för talan i de flesta fall. Andra stycket, som är nytt i förhållande till TF och YGL, rör den inte helt ovanliga situationen att det är osäkert om en förundersök- ning resp. ett brottmål ska behandlas enligt yttrandefrihetsgrundla- gen eller enligt allmän lag (normalt och rättegångsbal- ken). I det första fallet är Justitiekanslern rätt åklagare, medan van- lig åklagare är ansvarig i det andra fallet. att det är Justitiekanslern som ansvarar för ärendet till dess det är klarlagt vilken processordning som ska tillämpas. Justitiekanslern kan under handläggningen komma fram till att frågan inte hör under yttrandefrihetsgrundlagen. Ärendet ska då överlämnas till vanlig åklagare. De åtgärder som JK vidtar fram till dess (t.ex. beslut om tvångsmedel och ansökan om stämning) ska anses ha haft lagligt stöd. Resultatet blir detsamma om en domstol – sedan åtal har väckts rörande yttrandefrihetsbrott – kommer fram till att saken ska behandlas som ett vanligt brottmål (jfr NJA 2002 s. 583). Avsikten med bestämmelsen att vidtagna åtgärder ska anses behörigen gjorda är att processen inte ska behöva tas om i de fall då det har gjorts en tveksam men felaktig bedömning. Det har ansetts att JK utan att några viktiga intressen hotas kan vidta vissa åtgärder även inom ramen för andra processer än sådana som avser yttranden enligt yttrandefrihetsgrundlagen. Om JK efter att åtal för yttrandefrihetsbrott har väckts kommer fram till att åtalet i stället borde ha avsett ett vanligt brott får JK justera åtalet utan att därmed överträda sin behörighet. Det upp- ställs sålunda inte något krav på att ärendet ska över- lämnas till . JK bör i ett fall som detta ha möj- lighet att agera efter vad som framstår som lämpligt och praktiskt.12 I vissa fall får JK väcka åtal och föra talan även om det står klart att åtalet avser brott som inte omfattas av grundlagen. Det gäller ibland vid alternativa åtal och kumulation av mål. Närmare före- skrifter härom meddelas i lag (se 11 kap. 3 §). 10 kap. 7 § Åtalspreskription (9 kap. 3 § TF, 7 kap. 1 § andra stycket YGL) 7 § Allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott ska väckas från den dag då brottet begicks. Sedan allmänt åtal blivit väckt inom den tid som anges i första stycket, får nytt åtal väckas mot andra som är ansvariga för brottet. I paragrafen finns bestämmelser om s.k. åtalspreskription. Bestämmelsen i första stycket innebär att allmänt åtal för yttrande- frihetsbrott ska väckas från den dag då brottet begicks. Det medför att preskriptionstiden beträffande allmänt åtal 12 Här skiljer sig detta förslag från kommitténs förslag i TF och YGL. Förslaget här ger JK en något längre gående befogenhet. är, liksom enligt TF och YGL, betydligt kortare än för brott i all- mänhet. Syftet med detta är att den som fäller ett yttrande inte ska behöva sväva länge i osäkerhet i frågan om yttrandet kommer att betraktas som brottsligt. Det bidrar till att upprätthålla en stark yttrandefrihet. Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden är densamma som för brott i allmänhet, se 35 kap. 4 § . Tiden räknas alltså för brottet, vilket i fråga om yttrandefrihetsbrott är den tidpunkt då yttrandet framförs. I de flesta fall vållar bedöm- ningen av den frågan inte några problem, men tidpunkten för framförandet beror i viss mån på vilket medium som yttrandet förekommer i (se nedan under rubriken för yttrande- frihetsbrott – aktivering, förnyelse, upprepning av yttranden). Tillämpningsproblem kan uppkomma i bl.a. fall då yttrandet hålls kontinuerligt tillgängligt för allmänheten på exempelvis en hemsida eller i någon annan databas. Är det då fråga om ett perdu- rerande brott, dvs. ett brott som begås kontinuerligt så länge ytt- randet hålls tillgängligt? I enlighet med vad som allmänt torde anses gälla inom straffrätten bör så inte anses vara fallet.13 Även i det fallet gäller alltså att preskriptionstiden räknas från den tid- punkt då brottet begås i form av att yttrandet görs tillgängligt. Tillämpningsproblem uppkommer också i fall då yttrandet kan sägas bli aktiverat, förnyat eller upprepat, antingen av den ursprung- ligen ansvarige eller av någon annan. Här skiljer sig preskrip- tionsreglerna väsentligt jämfört med TF och YGL, vilket delvis är en effekt av att regleringen har gjorts teknikoberoende. Vad som gäller när yttrandet aktiveras, förnyas eller upprepas ska i princip bedömas enligt allmänna straffrättsliga regler, varvid den grund- läggande frågan är om ett nytt brottsligt yttrande kan anses ha blivit framfört eller inte. Att märka är därvid att ett nytt yttrande kan vara antingen sådant att det ska bedömas enligt yttran- 13 Frågan om när ett brott begås enligt allmän straffrätt är ibland mycket komplicerad. I praxis görs skillnad mellan å ena sidan t.ex. olaga frihetsberövande och olagligt innehav av vapen och å andra sidan t.ex. häleri. De förstnämnda brotten anses perdurerande, medan häleri i praxis har bedömts bli begånget bara då häleribrottet fullbordas. I m.fl., , kommentaren till 35 kap. 4 §, sägs angående bestämmelsen i 35 kap. 4 § att gränsdragningen är svår. Från allmän straffrättslig utgångspunkt torde det dock ligga närmast till hands att i nu aktuellt hänseende jämställa brottsliga yttranden på en webbplats eller i en annan databas med häleri. defrihetsgrundlagen eller sådant att det faller utanför grundlagens skydd. Exempel på detta ges nedan. I det senare fallet ska frågan om preskription naturligtvis inte bedömas enligt den här aktuella preskriptionsbestämmelsen utan enligt preskriptionsreglerna i . Tidpunkten för yttrandefrihetsbrott – aktivering, förnyelse, upprepning av yttranden När begås då närmare bestämt yttrandefrihetsbrott genom vad som sägs och skrivs i tidningar, tidskrifter, böcker, radio, tv och filmer eller på webbplatser, anslagstavlor, klistermärken m.m.? Till att börja med ska man konstatera att det måste, för att bestämmelsen över huvud taget ska aktualiseras, röra sig om yttranden i något massmedium enligt 1 kap. 3 § och därtill ett massmedium på vilket grundlagen är tillämplig enligt 1 kap. 5 §. Brott genom vad som skrivs i tidningar, tidskrifter och böcker får anses bli begångna genom att skriften ges ut, dvs. genom att den lämnas ut för spridning till allmänheten. Den fortsatta spridningen i affärer, webbutiker m.m. innefattar inte några nya brott. Det gäller även om det handlar om nytryckningar eller vad som brukar betecknas som nya upplagor. Hur produktionen sker av tillkom- mande exemplar spelar alltså inte någon roll. Ett nytt brott genom något brottsligt yttrande i tidningen, tidskriften eller boken begås först om det verkligen handlar om ett nytt yttrande, som dessutom i sammanhanget är att anse som brottsligt. Om exempel- vis någon tar fram och understryker ett starkt antisemitiskt citat ur en bok som gick spårlöst förbi när den kom ut, kan agerandet innefatta ett nytt brottsligt yttrande. Avgörande för om ett brott blir begånget eller inte är om den som har återupplivat yttrandet kan anses genom sitt agerande ha hotat eller uttryckt missaktning för folkgrupp (16 kap. 8 § ). I det här sammanhanget är det viktigt att betona att en åter- upptagen spridning av samma, tidigare kanske preskriberade, ytt- rande inte får bedömas som ett nytt åtalbart brott bara på den grunden att åsiktsvindarna har vänt eller förstärkts. Nya faktorer måste tillkomma på ett sådant sätt att man kan tala om en ny gär- ning i form av ett nytt yttrande. Ett nytt brott kan också bli begånget om någon t.ex. ur en tid- ning river en sida med yttranden som innefattar hets mot folk- grupp och sätter upp den på allmän plats. Huruvida det därvid blir fråga om ett ansvar enligt yttrandefrihetsgrundlagen beror på om grundlagen är tillämplig eller inte. Så är inte fallet om spridaren inte är ett massmedieföretag och inte heller har ett utgivningsbevis eller har låtit teckna på s.k. ansvarsuppgifter. Oavsett detta kan natur- ligtvis den ursprungligen ansvarige inte fällas för en sådan aktive- ring av yttrandena som har sagts. Yttranden i nättidningar, nättidskrifter, e-tidningar och e-böcker framförs när de görs tillgängliga för allmänheten, vilket normalt sker när de första gången läggs ut på internet på ett sådant sätt att allmänheten kan läsa eller höra yttrandena eller få tillgång till dem exempelvis genom att betala. Detta är då också den tidpunkt då preskription börjar löpa om ett yttrande är brottsligt. Se dock vidare härom i andra stycket, som innebär att det i vanlig lag kan föreskrivas att preskription börjar löpa först från den tidpunkt då yttrandet avlägsnas från databasen. I den mån ett massmedium av nu nämnt slag kan ändras av läsa- ren, exempelvis genom att yttranden ändras eller läggs till, gäller inte grundlagen (se 1 kap. 5 § tredje stycket). Yttranden i radio och tv framförs när det program som innehål- ler yttrandet sänds. Det gäller oavsett om det är fråga om en direkt- sändning eller en sändning av något som har spelats in. Och det gäller både ordinarie sändningar och reprissändningar och oavsett kanal och distributionsform. När ett radio- eller tv-program hämtas från en databas av den som tittar eller lyssnar sker inte någon sändning i nu relevant hänseende. Yttrandet kan alltså inte anses bli upprepat på ett sådant sätt att ett nytt brott blir begånget om yttrandet skulle vara brottsligt. Annorlunda förhåller det sig om yttrandet kan anses bli fram- fört på nytt av den ansvarige eller någon annan. Med framfört avses då, här liksom annars när det gäller yttrandefrihetsbrott, att det ska spridas till allmänheten. Och med på nytt avses att det ska vara fråga om en aktivering av yttrandet på ett eller annat sätt. Det betyder, precis som när det gäller försäljning och annan sprid- ning av tidningar och böcker, att vanlig vidarespridning inte kon- stituerar något nytt brott. Att någon på sin hemsida hänvisar till en artikel som innehåller ett brottsligt yttrande, länkar till artikeln eller kopierar in den medför alltså inte en sådan aktivering av ytt- randet som innebär att det brottsliga yttrandet kan anses bli fram- fört på nytt. Så är däremot fallet om yttrandet framhålls eller understöds på ett sådant sätt att det kan anses röra sig om ett nytt yttrande där det ursprungliga yttrandet ingår. Så får också anses vara fallet om ett gammalt yttrande tas fram och publiceras på exempelvis en hemsida med kommentaren detta kan inte sägas bättre e.d. Det avgörande för om ett nytt brott begås genom att ett tidigare yttrande sprids på nytt får alltså i princip anses vara om den som sprider yttrandet därmed också tillhandahåller det för allmänheten på nytt. Huruvida yttrandet därvid är brottsligt torde i princip bero på hur det framstår i det läge som uppkommer genom den nya spridningen. Det är givetvis en väsentlig skillnad mellan om den nye spridaren markerar att han ställer sig bakom ett brottsligt ytt- rande som han sprider, eller om han tar avstånd från det. Självfallet kan även den ursprungligen ansvarige begå ett nytt brott genom att yttrandet anses framfört på nytt. Så är fallet exem- pelvis om en artikel med ett brottsligt yttrande i en tidning tas in på nytt i tidningen . Men så får också anses vara fallet om det i tidningen eller på annat sätt hänvisas till en gammal artikel med brottsligt innehåll på ett sådant sätt att det brottsliga yttrandet får anses framfört på nytt. I fråga om privata, kommersiella och andra hemsidor, bloggar o.d. gäller detsamma som har sagts tidigare om webbtidningar m.m. Ett brott genom ett yttrande begås sålunda genom att yttrandet läggs ut på hemsidan eller bloggen på ett sådant sätt att allmänheten kan ta del av yttrandet eller få tillgång till det exempelvis genom att betala. Då börjar också preskriptionstiden löpa. Möjligheten att göra s.k. omodererade kommentarer är vanligt förekommande på webbplatser. Sådana inlägg omfattas inte av grundlagsskyddet, och den som ansvarar för webbplatsen torde inte annat än undantagsvis kunna bli ansvarig för deras innehåll. Ansva- ret gäller i så fall enligt , inte enligt yttrandefrihets- grundlagen.14 Om den som ansvarar för webbplatsen genom sitt agerande kan anses ha tagit över yttrandet och gjort det till sitt bör dock ansvar enligt yttrandefrihetsgrundlagen kunna komma i fråga. Yttranden i sociala medier på internet, t.ex. Facebook och Twitter, framförs på samma sätt som annat material på nätet genom att de görs tillgängliga för allmänheten. Som har sagts i kommentaren till 14 I en dom har Hovrätten över och dömt en person A som inte tagit bort brottsliga yttranden om en person B från kommentarfältet på sin hemsida att betala skadestånd till B (mål FT 1346-10). Yttrandena ansågs innefatta förtal av B och hade skrivits in i en kommentar på hemsidan av en utomstående person C. A ansågs alltså själv ha gjort sig skyldig till förtal genom att låta yttrandena ligga kvar . 1 kap. 5 § sprids yttrandena oftast till så stora grupper att det får anses röra sig om spridning till allmänheten. Om ett brottsligt ytt- rande sprids vidare, exempelvis ett uttalande som innebär förtal, medför det inte i och för sig att ett nytt yttrande fälls (jfr vad som har sagts ovan angående vanlig vidarespridning).