sou · H0B348 · 2012-07-16 00:00:00 — På finns del av Teknikkompani och del av Ekipagekompani. I finns del av Teknikkompani och i Skredsvik finns del av Teknikkompani. Av Marinens totala anslagsutfall på uppgick Marinens andel till . Försvarsmaktens helikopterflottilj bestod av drygt 500 personer. Försvarsmaktens helikopterflottilj disponerar följande resurser. (Superpuma) finns i flera varianter och är en tung helikopter som bland annat används för sjö- och flygräddningsuppdrag, militär havsövervakning, trupptransport och Medevac. (NH90) kommer att utgöra det nya tunga helikoptersystemet och har beställts i 18 exemplar. ska vara en kvalificerad resurs för lösande av helikopteruppgifter . Den är utrustad med mycket modern teknik och tillverkad för att kunna utföra alla uppdragstyper i alla väderför- hållanden inklusive sjö- och flygräddning. () är Försvarsmaktens lätta helikoptersystem som finns i två varianter för bland annat utbildning och samarbete med Marinen. har deltagit i Operation i placerad ombord på . () är Försvarsmaktens senaste medeltunga helikoptersystem som har beställts i 15 exemplar och just nu är under leverans fram . ska främst användas till Medevac samt materiel- och trupptransport och kommer att ersätta som ett bidrag till ISAF i . var 2900 personer anställda vid de förbanden. Till detta kan också läggas den stödverksamhet som bedrivs inom ramen för förbandet Försvarsmaktens logistik (FMLOG). Det senare förbandet ansvarar för logistiskt stöd till hela Försvarsmakten i form av bland annat förråd, transporter, verkstäder, reservmaterielshantering, it-stöd, upphandling, ekonomi- och löneredovisning, reseadministration, expeditioner, tryck och lokalvård. Totalt sysselsätter FMLOG drygt 3 500 personer, men någon uppgift om hur stor del av detta som kan anses stödja marinen föreligger inte. Marinen förfogar över följande fartygstyper: Två stödfartyg, ett ubåtsräddningsfartyg, ett signalspaningsfartyg, fem ubåtar, nio korvetter, fem minröjningsfartyg, två röjdykarfartyg, en vedettbåt, tolv bevakningsbåtar (typ 80), 71 stycken stridsbåt 90 plus två stycken ledningsbåtar i Amfibiebataljonen, tre svävare, fem skolbåtar, två skonerter, samt ett antal båtar som är anpassade för olika uppgifter (till exempel ). Försvarsmaktens helikopterflottilj ska bland annat kunna bidra till civil räddningstjänst m.m. Dock har flottiljens kapacitet under varit synnerligen begränsad. förband utgör en viktig del i svensk säkerhetspolitik och har förmåga att, verka över hela konfliktskalan, nationellt autonomt eller globalt tillsammans med andra nationer. Uppgifterna som förband ska lösa ställer krav på förmåga till snabba insatser med begränsad varaktighet, men också förmåga att kontinuerligt kunna bidra till långvariga såväl större som mindre insatser. De svenska stridskrafterna ska kunna verka inom konfliktnivåerna fred, väpnad konflikt och krig inom landets gränser. Anbefalld beredskap styr vilka uppgifter som de stridskrafterna kan lösa. Beredskapsgraderna framgår av Försvarsmaktens order för beredskap. I samtliga konfliktnivåer genomförs ständig övervakning av den maritima arenan. Denna övervakning benämns sjöövervakning och syftar till att sammanställa och fastställa rikets bedömning av aktuella fartygsrörelser och viktiga händelser i våra omgivande farvatten. Den fastställda lägesbilden benämns Recognized Picture (RMP). Sjöövervakning genomförs dygnet runt av de i land grupperade sjöinformationsförbanden (Sjöinformationsbataljonen). Dessa förband disponerar en fast radarkedja som inhämtar information om fartygsrörelser långt utanför . För att komplettera informationen från radarkedjan och för att identifiera fartyg till sjöss utnyttjas örlogsfartyg och flygplan. Samtliga fartygsenheter som bedriver utbildning, är under förflyttning eller genomför annan verksamhet till sjöss ska aktivt delta i sjöövervakning, genom att spana och rapportera fartygsrörelser och betydelsefulla händelser i den maritima arenan. Vid höjd beredskap eller då annan omständighet kräver det, ska de stridskrafterna sättas in för att genomföra operationer. Försvarsmakten samverkar med med utgångspunkt i den överenskommelse som beskrivs i avsnitt 3.1.2. Det rör bland annat övningsverksamhet, operativ verksamhet, informationsutbyte av givna tillstånd samt om dykeriutbildning. Dykeriutbildningen är också ett samverkansområde gentemot . Exempel på övrigt nationellt samarbete är Projekt vars syfte är att koordinera informationsutbyte och röjningsinsatser i sjöar och havsområden (fjärde sjöstridsflottiljen, , m.fl.), Marinens stöd till för projekt , samgruppering med räddningshelikoptrar i samt olika former av räddningstjänst (till exempel sjöräddning, eftersökningar m.m.) med ett stort antal andra myndigheter. Internationellt samarbetar Marinen med andra länder inom sjöövervakningsområdet (SUCFIS med , SUCBAS med samtliga Östersjöstater utom ) samt inom MARSUR. () är en ideell förening som bildades . SSRS arbetar med att rädda liv på sjön. Detta innefattar sjöräddning, men även till exempel viss sjöambulansverksamhet och också insatser inom miljöräddning. SSRS är den aktör i som deltar i flest sjöräddningsinsatser . Organisationen har cirka 25 anställda och huvudkontoret ligger i . Finansieringen bygger helt på frivilliga bidrag och verksamheten drivs utan statliga bidrag. Den operativa verksamheten sköts i första hand av cirka 2000 ideella sjöräddare, vilka står i beredskap under sin lediga tid eller under det att de utför sina vanliga arbeten. Sjöräddarna utgår från de 68 räddningsstationer som SSRS har utmed den svenska kusten samt i , , och . I möjligaste mån förlägger SSRS sina stationer till platser där de sjöverkande myndigheterna inte finns, med motiveringen att olika aktörer då samlat kan täcka en så stor yta som möjligt med så korta insatstider som möjligt. Totalt förfogar SSRS över omkring 200 räddningsbåtar av olika slag, allt ifrån så kallade Rescuerunners (en specialutvecklad sjöräddningsskoter) till sjöräddningsbåtar . Man har även ett antal svävare av olika slag och i ökande utsträckning också materiel för miljöräddning. Enligt vad uppgivit till Statskontoret lånar SSRS bland annat viss miljöskyddsmateriel från , för vilken SSRS också har underhållsansvaret. SSRS finansierar också viss materielutveckling och innovationsverksamhet. I denna del söker man ibland kontakt och eventuellt samarbete med sjöverkande myndigheter. 3.3Samverkan – nuvarande författningsreglering De bestämmelser som vid sidan av myndigheternas instruktioner reglerar myndigheternas samverkan och formerna för denna på nationell nivå är utspridda i olika författningar. Det kan handla om regler inom ramen för alltifrån förvaltningsrättslig lagstiftning till författningsreglering avseende krisberedskap och höjd beredskap. Därutöver kan emellertid regler med andra huvudmotiv än samverkan, som till exempel att främja konkurrens, att skapa tydliga riktlinjer för avgiftsfinansierad verksamhet och att skydda känslig information, påverka myndigheternas möjligheter att samverka. Sammantaget gör detta att den reglering som styr samverkan myndigheter emellan är svår att överblicka. På det maritima området är ansvaret för centrala uppgifter som sjöräddning, sjöövervakning, miljöräddningstjänst och sjötrafikinformation uppdelat på flera olika myndigheter. I vissa fall finns därtill en uppdelning mellan ansvarig myndighet och de myndigheter som utför uppgiften som i fallet sjöräddning. Detta innebär att det inom ramen för den svenska modellen för maritim verksamhet finns många kontaktytor mellan de sjöverkande myndigheterna och därmed också ett större behov av samverkan jämfört med andra länder som tillämpar en mer centraliserad modell. I detta avsnitt redovisas var de grundläggande utgångspunkterna för samverkan återfinns, vilken tolkning de getts i förarbetena och hur de påverkas vid förändrade förhållanden som krisberedskap, höjd beredskap och krig. Därutöver diskuteras andra regler och författningar som kan inverka på de sjöverkande myndigheternas möjligheter att samverka. Reglering utan tydliga beröringspunkter med maritim verksamhet eller utredarens uppdrag behandlas inte. Den allmänna principen att myndigheterna ska biträda och hjälpa varandra i möjligaste mån är gammal (jfr prop. 1973:90, s. 396). kom principen till uttryck regeringsform genom en bestämmelse om att myndigheterna skulle räcka varandra handen (47 §). regeringsform, som ersatte regeringsform, fanns emellertid inte denna formulering med. Först i samband med ikraftträdandet av förvaltningslagen (1986:223, FL) kom en allmän regel om samverkan mellan myndigheter återigen till uttryck i svensk lag. I 6 § FL stadgas att varje myndighet ska lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Denna hjälp ska lämnas avgiftsfritt om det inte finns stöd i avgiftsförordningen (1992:191), annan författningsreglering eller särskilt beslut av regeringen för att ta ut en avgift (se 3.3.2 under Avgifter). I förarbetena konstateras att införandet av 6 § FL bör ses som ett uttryck för intresset av att förvaltningen blir mer effektiv och mindre beroende av indelningen i organisatoriska enheter med sinsemellan skilda verksamhetsområden. Vidare understryks vikten av att myndigheterna även när de har olika inriktning strävar efter att uppnå samstämmighet och konsekvens (prop. 1985/86:80). Bestämmelsen är, som följer av 3 § FL, sekundär i förhållande till samverkansbestämmelser i andra lagar. I myndighetsförordningen (2007:515) återfinns i 6 § en regel som ytterligare tydliggör vikten av samverkan och syftet därmed. I andra stycket stadgas att myndigheten ska verka för att genom samarbete med myndigheter och andra ta tillvara de fördelar som kan vinnas för enskilda och staten som helhet. Till skillnad från den tidigare verksförordningen (1995:1322) som också innehöll en regel om samverkan myndigheter emellan gäller myndighetsförordningen som huvudregel i sin helhet om inte undantag införts i myndighetens instruktion. Ytterligare en samverkansbestämmelse av mer generell karaktär återfinns i 3 § polislagen (1984:387). Där stadgas i tredje stycket att andra myndigheter ska ge polisen stöd i dess arbete. Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet Formerna och förutsättningarna för Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet regleras i flera författningar. I förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet stadgas i 4 § att Försvarsmakten på begäran får lämna stöd till , eller andra statliga myndigheter samt kommuner och landsting. Inskränkningen är att stödet endast får lämnas om Försvarsmakten har resurser som är lämpliga för uppgiften och det inte allvarligt hindrar dess ordinarie verksamhet eller medverkan enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. En liknande men i flera avseenden skärpt reglering återfinns i lagen (2006:343) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning där det i 2 § stadgas att Försvarsmakten ska ge stöd om den har resurser som är lämpliga och det inte medför synnerligt hinder i myndighetens ordinarie verksamhet. Förordning (1982:756) om Försvarsmaktens ingripanden vid kränkningar av territorium under fred och neutralitet, m.m. (IKFN-förordningen) är ytterligare en reglering som tar sikte på Försvarsmaktens stöd till civila myndigheter i vissa specifika avseenden. Försvarsmakten ska enligt förordningen bland annat upptäcka och avvisa kränkningar av svenskt territorium och i samarbete med civila myndigheter ingripa vid andra överträdelser av tillträdesförordningen (1992:118) samt i övrigt vid behov biträda civila myndigheter vid ingripanden mot fartyg eller luftfartyg i den utsträckning som anges i förordningen. Sistnämnda kan till exempel avse stöd till polisen vid olika kontroller av sjöfart och fiske. Samverkan vid olyckor, krisberedskap, höjd beredskap och krig Vid olyckor, krisberedskap, höjd beredskap och krig träder särskilda regler in. Vid olyckor gäller lagen och förordningen om skydd mot olyckor (2003:778, 2003:789). I den förra framgår i 7 § att en statlig myndighet är skyldig att medverka i räddningstjänst eller sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen under förutsättning att myndigheten har lämpliga resurser och att deltagandet inte allvarligt hindrar ordinarie verksamhet. I den senare kompletteras denna skyldighet i 31 § genom att skyldigheten att medverka utsträcks till planläggning av räddningstjänst och övningar. Vid krisberedskap och höjd beredskap bidrar förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap med viktiga ingångsvärden för att via samverkan bidra till förmågan att före, under och efter en kris förebygga, motstå och hantera krissituationer. I 5 § föreskrivs att myndigheterna ska samverka och stödja varandra vid en krissituation. De myndigheter som har ett särskilt ansvar för krisberedskapen har också ett särskilt ansvar för att planera och vidta förberedelser för att skapa förmåga att hantera en kris samt för att förebygga sårbarheter och motstå hot och risker. För att främja en helhetssyn ska planeringen bedrivas inom de så kallade samverkansområdena (8 §). Vid sidan av Försvarsmakten som undantas från berörda paragrafers tillämpningsområde enligt 3 § pekas samtliga sjöverkande myndigheter ut som delaktiga i samverkansområdena. Vid krig finns dels övergripande författningar med inverkan på samverkan myndigheterna emellan, dels författningar avseende specifikt utpekade myndigheter som berör samverkan. För samtliga förvaltningsmyndigheter gäller lag (1988:87) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara. Att regeringen enligt denna lag kan föreskriva att en förvaltningsmyndighet ska kunna överta en annan myndighets uppgifter är en av grundförutsättningarna. För Polisen, , och gäller lagen (1979:1088) och förordningen (1979:1091) om gränsövervakningen i krig m.m. som bland annat tar sikte på samordning av den gränsövervakning som syftar till att förhindra brott mot rikets säkerhet och annan verksamhet till fara för rikets försvar eller säkerhet. och Polisens roller vid krig regleras därtill särskilt. Avseende Polisen tar regleringen sikte på polismans skyldigheter att under krig delta i rikets försvar och tydliggör bland annat att denne då tillhör krigsmakten. När det gäller är regleringen emellertid mer långtgående än så. I förordning (1982:314) om utnyttjande av inom Försvarsmakten föreskrivs att personal och materiel ur under krig och även under höjd beredskap (förutsatt att regeringen särskilt föreskriver detta) ska användas inom Försvarsmakten för övervakning, transporter och andra uppgifter enligt närmare överenskommelse mellan de båda myndigheterna. Slutligen ska Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) företräda det civila försvaret på central nivå i frågor som har betydelse för avvägningen mellan civila och militära behov av samhällets resurser om inte något annat följer av särskilda föreskrifter (se 4.5). 3.3.2Andra regler med inverkan på samverkan Myndigheternas samverkan påverkas av ett flertal regler och författningar med andra huvudmotiv än samverkan. Avgifter och särskilt nivåerna för dessa på varor och tjänster som utbyts myndigheter emellan är en faktor som kan påverka samverkan. Vidare kan författningsreglering avseende konkurrens, sekretess och känsliga personuppgifter samt särskilda personalvillkor påverka förutsättningarna. Nedan behandlas de regler som i dialog med berörda myndigheter bedömts kunna ha störst inverkan på de sjöverkande myndigheternas samverkan. Som första utgångspunkt avseende rätten att ta ut avgifter gäller att en myndighet får ta ut avgifter för varor, tjänster och andra nyttigheter endast om detta följer av lag, förordning eller särskilt regeringsbeslut. Statliga myndigheter under regeringen ska i detta sammanhang tillämpa de generella bestämmelserna i avgiftsför- ordningen (1992:191, AvgF) om inte något annat följer av en annan förordning eller av ett särskilt beslut från regeringen. Enligt 5 § AvgF får statliga myndigheter som huvudregel endast fatta beslut om storleken på avgiften efter särskilt bemyndigande av regeringen. Full kostnadstäckning18 gäller som ekonomiskt mål19 förutsatt att regeringen i bemyndigandet (vanligtvis i instruktion eller regleringsbrev) inte föreskrivit något annat. Det handlar i så fall om ett tydliggörande av att ett annat ekonomiskt mål än full kostnadstäckning ska gälla för verksamheten, till exempel krav på vinst, viss kostnadstäckningsgrad, täckning enbart av vissa angivna kostnader etc. Exempel på situationer där det kan vara motiverat att regeringen beslutar om andra ekonomiska mål än full kostnadstäckning är situationer där full kostnadstäckning skulle kunna motverka syftet med verksamheten. Då en sådan situation föreligger måste emellertid en avvägning göras gentemot konkurrensreglerna för att säkerställa att underprissättning i strid med konkurrenslagen inte föreligger (Se nedan under Konkurrens). Nära besläktad med frågan om konkurrens är också upphandlingsreglerna i lagen (2007:1091) om offentlig upphandling som i vissa avseenden kan aktualiseras även vid samverkan mellan myndigheter (se nedan under Upphandling). När det gäller Försvarsmaktens stöd till civila myndigheter finns sådana särskilda bemyndiganden som möjliggör lägre prissättning. I förordning (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet stadgas i 16 § att full kostnadstäckning ska uppnås vid uttagande av avgifter i enlighet med förordningen om inte stödet lämnas till en annan statlig myndighet eller det är fråga om stöd enligt 3 § som tar sikte på livshotande situationer. I den utredning som föregick förordningen konstateras vad gäller Försvarsmaktens stöd till andra statliga myndigheters verksamhet att det finns anledning att göra andra överväganden beträffande prissättningen. Det handlar i dylika fall om verksamhet som normalt finansieras med statliga skattemedel och där det i allmänhet inte förkommer någon konkurrens, varför argumenten för självkostnadsprincipen – full kostnadstäckning – saknar relevans. Avgifterna torde då i stället kunna 18Enligt ESV Cirkulär 2011:3 ska myndigheten för att uppnå full kostnadstäckning i respektive avgiftsbelagd verksamhet beräkna avgiftsnivån så att den långsiktiga självkostnaden täcks. Detta innebär att avgifterna ska beräknas så att intäkterna på ett eller täcker samtliga med verksamheten direkt eller indirekt förenade kostnader. 19Med ekonomiskt mål avses att statsmakterna bestämmer hur stor andel av kostnaderna för en verksamhet avgifterna ska täcka. beräknas så att endast Försvarsmaktens merkostnader täcks (SOU 2001:98). I förordning (2006:344) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning stadgas i 4 § uttryckligen att merkostnadsprincipen ska gälla som utgångspunkt. I den utredning som föregick nämnda förordning konstateras: I likhet med vad som gäller vid stöd enligt stödförordningen behöver full kostnadstäckning inte uppnås. Det sistnämnda betyder till exempel att Polisen inte behöver betala fullt ut för stöd som Försvarsmakten lämnat med befintliga resurser utan bara för de merkostnader som föranleds av stödinsatsen. (SOU 2005:70, s. 99) Några varor och tjänster undantas från huvudregeln om särskilt bemyndigande. Det rör sig här bland annat om tidskrifter, publikationer, informationsmaterial, konferenser och kurser, lokaler, informationsuttag ur databaser, telefonupplysningar samt offentlig inköps- och resurssamordning. När det gäller rätten att ta ut avgifter för dessa varor och tjänster finns i stället ett generellt bemyndigande för statliga myndigheter att själva bestämma om och ta ut avgift – upp till full kostnadstäckning – vid försäljning (4 och 5 §§ AvgF). För att myndigheterna ska kunna tillämpa detta generella bemyndigande krävs emellertid att verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning.20 När det gäller den mer begränsade samverkan som avses i 4 § är 7 p om offentlig inköps- och resurssamordning särskilt intressant att uppmärksamma med avseende på samverkan mellan myndigheter. förtydligar ifråga om offentlig inköps- och resurssamordning att en myndighet har rätt att mot avgift helt eller delvis samordna sitt resursutnyttjande avseende produktion av varor och tjänster med en annan statlig myndighet. Avsikten är att ge myndigheter möjligheter att träffa överenskommelser som innebär ett för bägge parter effektivare resursutnyttjande. (ESV 2002:7, s. 12) 20 Enligt ESV Cirkulär 2011:3 bör de sammanlagda intäkterna för försäljning av de i 4 § AvgF uppräknade varorna och tjänsterna inte överstiga ett belopp som motsvarar av de totala kostnaderna för att verksamheten ska kunna anses vara av mindre omfattning. För verksamhet av tillfällig natur finns inga begränsningar för hur stora intäkterna får vara. Det är först när intäkterna som tas ut med stöd av 4 § totalt sett inte kan anses vara av mindre omfattning som myndigheten behöver undersöka om en del av dessa är av tillfällig natur. I övrigt gäller att eventuella undantag från full kostnadstäckning (5 § AvgF) ska framgå av respektive myndighets regleringsbrev. Konkurrensfrågor kan indirekt påverka samverkan mellan myndigheter genom att prissättningen och eventuella avsteg från fullkostnadsprincipen måste ske under iakttagande av konkurrenslagstiftningen. I 27 § konkurrenslagen (2008:579) stadgas att staten, en kommun eller ett landsting får förbjudas att i en säljverksamhet tillämpa ett visst förfarande om detta antingen snedvrider, eller är ägnat att snedvrida, förutsättningarna för en effektiv konkurrens på marknaden, eller hämmar eller är ägnat att hämma förekomsten eller utvecklingen av en sådan konkurrens.21 I förarbetena till 27 § om offentlig säljverksamhet i konkurrenslagen konstateras att bestämmelsen bland annat ska tillämpas när offentliga verksamheter säljer varor till underpris eller nekar företag tillträde till viss infrastruktur. 2008/09:231, s. 35 f.) Förbud enligt 27 § konkurrenslagen får emellertid inte meddelas för förfaranden som är försvarbara från allmän synpunkt och inte heller om verksamheten är förenlig med lag. I förarbetena konstateras att det måste vara möjligt att ta hänsyn till andra allmänna intressen som kan uppväga den konkurrenssnedvridning beteendet kan ge upphov till. En faktor som bör vägas in i en sådan bedömning är om beteendet är en direkt och avsedd effekt av en specialreglering och har till syfte att värna om särskilda intressen. 2008/09:231, s. 37 f.) Att 27 § är en relativt nytillkommen lagregel medför att praxis på området ännu är mycket begränsad. När det gäller reglerna om upphandling i lagen (2007:1091) om offentlig upphandling () torde utgångspunkten vara att regleringen inte är tillämplig på avtal mellan statliga myndigheter eftersom de inte utgör skilda juridiska personer i förhållande till varandra. Regeringen konstaterade i proposition 2009/10:134 att rättsläget är något oklart men anger som sin uppfattning att rättspraxis inte ger 21 Bedömningen ska ta sin utgångspunkt i beteendets långsiktiga verkningar på förutsättningarna för en effektiv konkurrens på den relevanta marknaden. stöd för att upphandlingsrättsliga avtal normalt sett uppkommer mellan enheter inom en och samma juridiska person. Regeringen föreslog vidare i samma proposition att undantag från offentlig upphandling skulle införas då myndigheter sluter avtal med en juridisk person eller en gemensam nämnd förutsatt att vissa kriterier uppfyllts. Villkoren innebär i korthet att den upphandlande myndigheten måste utöva kontroll över företaget som motsvarar den kontroll myndigheten har över sin egen förvaltning samt att företaget måste bedriva huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den upphandlande myndigheten. Förslaget antogs av och träder i kraft .