sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Såsom i sitt tidigare beslut om att anmäla frågan om åtgärd för att få ut ytterligare material till rege- ringen, uttalat, fortsatte domstolen, kunde mannens uppgifter om händelseförloppet inte utan vidare lämnas utan avseende och måste det anses otillfredsställande att ta ståndpunkt till utlämningsfram- ställningen utan möjlighet att bedöma mannens invändning mot jury- avgörandet mot bakgrund av det material varpå avgörandet vilade. Sådan komplettering av materialet som avsågs med Högsta dom- stolens nämnda beslut hade emellertid, konstaterade domstolen, inte kommit till stånd. Även i det uppkomna läget var, anförde , utgångspunkten att frågan var att bedöma enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL. Förvisso förelåg enligt Högsta dom- stolen oklarheter som kunde inge viss tveksamhet till det i utläm- ningsärendet föreliggande materialet, men det kunde ändå inte, mena- de , anses utvisat att juryavgörandet om mannens skuld var uppenbart oriktigt. Under den angivna förutsättningen förelåg alltså, enligt , inte hinder mot utlämningen enligt 9 § UtlämningsL. NJA 1978 s. 671 gällde också utlämning till av en ameri- kansk medborgare (samma utlämningsärende återkom sedan i NJA 1992 s. 621, se avsnitt 3.7). Till stöd för framställningen åberopades dels en dom i vilken mannen dömts för sodomy av första graden i två fall samt för sexual abuse av första graden i sju fall till fängelse i sammanlagt , dels en dom i vilken mannen dömts för inde- cent and immoral practices med barn i tre fall till fängelse i sammanlagt . Såvitt framgick av utredningen hade de båda domarna vunnit laga kraft och i vart fall hade de föregåtts av fällande juryavgöranden, vilka enligt med hän- visning till NJA 1972 s. 358 och 1975 s. 115, var att betrakta som fällande domar. Mannen gjorde gällande att han var oskyldig. Han anförde även att straffmätningen – fängelse – medförde att domarna föranledde allvarlig erinran, att domarna i de delar mannen inte vitsordat gärningarna inte stöddes av utredningen och att de även föranledde allvarlig erinran med avseende på sättet att före- bringa utredningen. Hinder mot utlämning förelåg därför, menade mannen, på de angivna grunderna enligt 9 § första stycket Utläm- ningsL. Vid tiden för Högsta domstolens beslut fanns tilläggskon- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ventionen (SÖ 1984:34) till den ursprungliga utlämningskonven- tionen (SÖ 1963:17) mellan och ännu inte. Den sist nämnda konventionen gällde bara för vissa särskilt uppräknade brott. De gärningar som mannen fällts till ansvar för omfattades inte av denna uppräkning. Sådan konventionsmässig bundenhet som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL förelåg därför inte en- ligt . De förutsättningar för utlämning som be- handlas i 9 § UtlämningsL skulle därför i det aktuella fallet, enligt , bedömas enligt paragrafens första stycke. uttalade att enligt vad som vid förhandlingen i utläm- ningsärendet hade upplysts av en amerikansk advokat, som hörts på mannens begäran, var den strafftid som mannen dömts till, med hänsyn till de gärningar som lagts honom till last märkligt lång efter amerikanska förhållanden. Av den hörda advokatens utsaga och övrig utredning framgick, enligt , att inga säkra slutsatser kunde dras eller garantier lämnas, angående den tid som mannen skulle vara tvungen att avtjäna innan han blev villkorligt frigiven. Med all sannolikhet skulle dock, uttalade domstolen, denna strafftid bli så lång att det faktiska straffet till följd av domarna, mycket markant skulle avvika från vad som skulle kunna före- komma såsom faktisk påföljd för gärningarna enligt svensk lag, och måste anses vara orimligt hårt i förhållande till de brott för vilka mannen fällts till ansvar, även om dessa också enligt svensk lag var av allvarlig art. Till detta kom, enligt , att den ut- redning som åberopats till stöd för domarna föranledde erinringar i olika hänseenden. Det framgick sålunda, anförde domstolen, att de pojkar mot vilka gärningarna riktats hörts vid olika tillfällen innan de avgav sina i utlämningsärendet åberopade utsagor vid rätte- gången, utan att det var känt för hur det hade gått till vid de tidigare förhörstillfällena eller vad som därvid hade framkommit. Såvitt bekant hade enligt vidare inte barnpsykologisk eller förhörspsykologisk sakkunnig medverkat vid förhören eller vid bedömningen av pojkarnas utsagor. På grund av det anförda, och vad som i övrigt framkommit i utlämnings- ärendet angående domarna, fann att dessa föran- ledde sådan erinran som enligt 9 § första stycket UtlämningsL utgjorde hinder mot utlämning av mannen för de gärningar som dom- arna avsåg.40 40 Se om de amerikanska utlämningsärendena NJA 1972 s. 358, 1975 s. 115 och 1978 s. 671 även 1983, s. 241 ff., som riktar viss kritik mot Högsta domstolens restriktiva in- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning I NJA 1982 s. 520 (se även avsnitt 3.5) uppkom fråga om hinder mot utlämning förelåg enligt 9 § UtlämningsL för de brott som enligt inte var att anse som politiska (för övriga brott förelåg ju redan hinder mot utlämning enligt 6 § UtlämningsL). konstaterade, att såväl som ratifi- cerat utlämningskonvention, att konventionen utgjorde en sådan överenskommelse som åsyftas i 9 § tredje stycket Utläm- ningsL och att stycket ägde tillämpning i det aktuella fallet. De häktningsbeslut som åberopats till stöd för utlämningsframställ- ningen var, konstaterade vidare, utfärdade av domare och enligt domstolen hade någon omständighet som utvi- sade att besluten var uppenbart oriktiga inte framkommit. Hinder mot utlämning för de gärningar som inte var politiska brott förelåg därmed inte enligt 9 § UtlämningsL. I NJA 1984 s. 903 (se även avsnitt 3.7) gällde saken utlämning till såväl som . (se nedan om utlämnings- framställning, som avsåg en utevarodom) åberopade till stöd för sin utlämningsframställning ett av amerikansk domare meddelat beslut i vilket den för utlämning begärde mannen förklarats häktad misstänkt för brott, som enligt svensk lag motsvarade grov varusmuggling av- seende narkotika och grovt narkotikabrott. Mannen gjorde gällan- de att det inte förelåg sannolika skäl för att han begått de påstådda gärningarna. Under ärendets handläggning i hade tilläggskonventionen (SÖ 1984:34) till den ursprungliga utlämnings- konventionen (SÖ 1963:17) mellan och trätt i kraft. kom fram till att tilläggskonventionen var tillämp- lig i det aktuella fallet. Enligt artikel XI 3 b i tilläggskonventionen ska en framställning om utlämning av en person som är eftersökt för lagföring bl.a. åtföljas av – förutom häktningsbeslut utfärdat av en domare eller annan behörig domstolstjänsteman – sådan ytter- ligare utredning som ger vid handen att det finns sannolika skäl att anta att den eftersökte har begått det brott för vilket utlämning be- gärs. I samma punkt anges: Ett sådant häktningsbeslut och sådan ytterligare utredning ska godtas som tillräcklig grund för utläm- ning, om det inte i ett särskilt fall framgår att häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. uttalade att tilläggskonven- tionen i berörda delar hade ett innehåll som föll inom ramen för ställning till de amerikanska domarna och den tveksamhet beträffande det amerikanska rätts- systemet som han menar ger uttryck för. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning vad som enligt 9 § tredje stycket första meningen fick bestämmas genom överenskommelse med främmande stat och vid tillämpning av UtlämningsL skulle således tilläggskonventionens bestämmelser iakttas. Rörande frågan i vilken omfattning hade att pröva huruvida den vid framställningen fogade utredningen gav vid handen, att det fanns sannolika skäl att anta att den eftersökte hade begått det brott för vilket utlämning begärdes, hänvisade till uttalanden i propositionen om godkännande av tilläggs- konventionen (prop. 1982/83:156 s. 5 f.). Enligt dessa uttalanden var tanken bakom den reviderade artikel XI att ett häktningsbeslut som hade meddelats av en domare i den ena staten normalt skulle kunna godtas av myndigheterna i den andra staten som grund för utlämning, utan att det behövde göras någon ny prövning av vilken styrka bevisningen mot den eftersökte hade. Det var, enligt pro- positionen, tillräckligt om den ytterligare utredning som skulle fogas till häktningsbeslutet innefattade en sådan kortfattad dokumen- tation av omständigheterna kring brottet och övriga relevanta fak- torer som brukade återfinnas i en svensk häktningspromemoria och som således i praktiken normalt också låg till grund för ett svenskt häktningsbeslut. En sådan utredning var, enligt uttalandena, av betydelse mot bakgrund av att ett amerikanskt häktningsbeslut, till skillnad från ett svenskt, i regel utgjordes endast av ett av en domare ifyllt förtryckt formulär, av vilket inte framgick vilka om- ständigheter som legat till grund för beslutet. Tilläggskonventionens artikel XI avfattning, skulle, enligt uttalandena, med hänsyn till bestämmelsen i 9 § tredje stycket UtlämningsL, anses medföra att ett amerikanskt häktningsbeslut åtföljt av sådan ytterligare doku- mentation som hade beskrivits, skulle godtas som grund för utläm- ning, om det inte i det särskilda fallet framgick att häktningsbeslutet var uppenbart oriktigt. Den utredning som den eftersökte kunde komma att åberopa i skuldfrågan blev således, enligt uttalandena, utan betydelse i utlämningsärendet utom om det undantagsvis fram- gick av denna utredning att häktningsbeslutet var uppenbart orik- tigt. hänvisade därefter till justitieutskottets yttrande (JuU 1982/83:38 s. 4), där utskottet uttalade att det enligt dess synsätt fick förutsättas att svensk myndighet fick pröva om den ytterligare utredningen var sådan som gav vid handen, att det fanns sannolika skäl att anta att den eftersökte hade begått det brott för viket utlämning begärdes. Vid denna prövning borde, enligt utskottet, inte ställas högre krav än vad som normalt skedde vid ställningstagande till häktningsfråga i svensk domstol. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning var i det aktuella fallet den utredning som åberopats till stöd för framställningen om utlämning sådan, att den gav vid handen att det fanns sannolika skäl att mannen begått de brott för vilka utlämning begärts. Vad mannen anfört till stöd för uppfattningen att det inte förelåg sannolika skäl att han begått de påstådda gärningarna – bl.a. att påståendena om brottsligheten skulle vara ett led i en komplott, att hörda personer saknade trovärdighet och att skriftliga handlingar förvanskats av polisen – kunde inte enligt , med beaktande av samtliga omständigheter i ärendet, leda till att häktningsbeslutet ansågs uppenbart oriktigt. Hinder mot utlämning till enligt 9 § UtlämningsL förelåg därför inte. NJA 1990 s. 492 gällde utlämning till av en libanesisk medborgare som var misstänkt för urkundsförfalskning i ett stort antal fall. Till stöd för utlämningsframställningen åberopades ett av tysk domstol meddelat häktningsbeslut samt två till detta komplet- terande häktningsbeslut. I ärendet hade upplysts att mannen till följd av ett senare beslut av samma domstol som meddelat häktnings- besluten, försatts på fri fot. Beslutet att försätta honom på fri fot innebar, enligt , inte att de tidigare meddelade häkt- ningsbesluten upphävdes utan endast att verkställigheten av dem tills vidare inhiberades. Utan hinder av mannens frigivning fick det därför, menade , alltjämt anses föreligga ett sådant beslut om häktning som enligt 9 § andra stycket UtlämningsL kunde utgöra grundval för en begäran om utlämning. Mellan och gällde, konstaterade , utläm- ningskonvention, vilken utgjorde en sådan överenskommelse som av- ses i 9 § tredje stycket första meningen UtlämningsL. Med hänsyn till detta och eftersom det inte framgick att de tyska häktnings- besluten var uppenbart oriktiga, skulle dessa beslut, enligt , med tillämpning av det nämnda lagrummet godtas utan vidare prövning av de omständigheter på vilka besluten grundats. I NJA 1995 s. 3 var fråga om utlämning till av en man som enligt ett lettiskt häktningsbeslut, utfärdat av riks- åklagare, var misstänkt för brott som enligt svensk lag motsvarade grov varusmuggling. Mannen förnekade att han gjort sig skyldig till smugglingsbrott och gjorde bl.a. gällande att han inte kunde anses på sannolika skäl misstänkt för att ha begått brotten. Högsta dom- stolen kom, efter en ingående prövning av det material som åberopats i målet, fram till att omständigheterna var sådana att sannolika skäl fick anses föreligga för att mannen begått den gärning för vilken Utlämningslagens förutsättningar för utlämning han begärts utlämnad och att det i 9 § andra stycket sista meningen UtlämningsL angivna villkoret för utlämning därmed var uppfyllt. Ett justitieråd () var skiljaktigt och ansåg att det inte på grundval av den föreliggande utredningen kunde anses föreligga sannolika skäl för att mannen begått gärningen. NJA 1995 C 45 gällde utlämning till av en algerisk medborgare som enligt ett franskt häktningsbeslut var misstänkt för bl.a. mord, försök till mord och skadegörelse genom sprängmedel, vilka samtliga brott skulle ha begåtts i visst datum och ha samband med terroristverksamhet. Mannen hade förnekat att han begått gärningarna och hävdat att häktningsbeslutet var uppenbart oriktigt. konstaterade att både och var anslutna till utlämningskonvention och att ett franskt häktningsbeslut därför skulle godtas om det inte, i en- lighet med det svenska förbehållet till utlämningskonventionen, framgick att det var uppenbart oriktigt. Enligt vad som förekommit i ärendet var det enligt helt avgörande för om hinder mot utlämning förelåg enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL, huruvida det kunde anses klarlagt att mannen den dag brotten be- gicks inte hade befunnit sig i . Mannen hade förnekat att han varit där och hade till stöd härför åberopat uppgifter om sina före- havanden i den aktuella dagen samt viss i före- tagen utredning till styrkande av dessa uppgifter. Enligt de uppgifter som mannen hade lämnat hade han den aktuella dagen bl.a. besökt sin försäkringskassa, kvitterat ut pengar på ett postkontor och sedan inställt sig på sitt arbete. Till styrkande av detta åberopades bl.a. en skriftprovsundersökning av postkvittens och uppgifter från en granne om att hon samtalat med mannen den aktuella dagen. Den i företagna utredningen – vilken inte förelåg då häktningsbeslutet meddelades – fick, anförde , anses ge så starka belägg för att mannen den aktuella dagen befann sig i Stockholms- området, att det häktningsbeslut som åberopats i ärendet måste betraktas som felaktigt i den mening som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL. Hinder mot utlämning förelåg således enligt 9 § Ut- lämningsL. Ett justitieråd () var skiljaktigt och menade att mannens uppgift att han den aktuella dagen befann sig vann starkt stöd av den utredning som gjorts här, men att den svenska utredningen inte kunde sägas vara sådan att det var uteslutet att mannen ändå befann sig i för brotten. Med hänsyn till detta kunde det, enligt den skiljaktige, inte anses visat att det franska häktningsbeslutet var uppenbart oriktigt. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning NJA 1998 s. 265 gällde utlämning till av en lettisk med- borgare misstänkt för skattebrott och bokföringsbrott. Till stöd för begäran åberopades ett lettiskt häktningsbeslut enligt vilket mannen var misstänkt för att ha undandragit omsättningsskatt, samt viss annan utredning. Mannen gjorde bl.a. gällande att han inte kunde anses vara på sannolika skäl misstänkt för att ha begått gärningarna, att hans ställning i det aktuella bolaget inte varit sådan att han enligt lettisk lag kunde hållas ansvarig för den påstådda brottsligheten och att brottsligheten var preskriberad. uttalade först att flera av de invändningar som mannen riktat mot utlämnings- framställningen tog sikte på innehållet i och tolkningen av lettisk lag. Den prövning av om utlämning lagligen kan beviljas som ska göra, menade domstolen, avser förutsättningarna för utlämning enligt svensk lag. Vid den prövningen är emellertid också, fortsatte domstolen, innehållet i den begärande statens lagstiftning av betydelse och om det exempelvis står klart att den gärning som framställningen avser enligt den lagstiftningen är preskriberad eller över huvud taget inte straffbar, innebär detta självfallet också att det föreligger hinder mot utlämning. Avsikten är emellertid inte, uttalade domstolen, att det inom ramen för utlämningsförfarandet ska göras någon närmare prövning av de rättsliga förutsättningarna för ansvar enligt den ansökande statens lagstiftning. Vad mannen anfört angående lettisk lagstiftning och tolkningen av denna, var mot den angivna bakgrunden enligt inte av det slaget att det kunde anses innebära något lagligt hinder mot att bevilja utläm- ning. Framställningen om utlämning gjordes . trädde utlämningskonvention med tilläggs- protokoll i kraft i förhållande till . Frågan var därför om häktningsbeslutet i enlighet med 9 § tredje stycket UtlämningsL skulle godtas, om det inte framgick att detta var uppenbart oriktigt. I konventionen finns inte några särskilda föreskrifter om vad som gäller beträffande brott som begåtts innan konventionen trätt i kraft i förhållandet mellan två stater. Under sådana förhållanden var kon- ventionen, menade , att anse som tillämplig även på sådana brott. Om inte annat överenskommits fick, enligt dom- stolen, ett utlämningsavtal med en främmande stat också anses inne- bära att avtalet för svensk del var tillämpligt, även i det fallet att häktningsbeslutet och framställningen låg i tiden innan avtalet trädde i kraft mellan staterna. Det i ärendet åberopade häktningsbeslutet skulle därför godtas om det inte framgick att beslutet var uppen- bart oriktigt. Någon sådan oriktighet hade enligt Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Utlämningsframställningen avsåg emellertid såväl skattebrott som bokföringsbrott och häktningsbeslutet avsåg endast skattebrottet. För bokföringsbrottet fick utlämning därför, konsta- terade , beviljas endast under förutsättning att det, i enlighet med 9 § andra stycket UtlämningsL, förelåg sanno- lika skäl för att mannen begått gärningen. Sammantaget fick utred- ningen enligt anses ge tillräckligt underlag för bedömningen att så var fallet. Hinder mot utlämning förelåg således inte enligt 9 § UtlämningsL för något av brotten. I NJA 2002 s. 396 (se även avsnitt 3.2) gällde saken utlämning till av en svensk medborgare som enligt portugisiska häkt- ningsbeslut var misstänkt för bl.a. rån. Mannen hade förnekat att han begått det påstådda rånet och uppgett att han den dag då rånet begicks befann sig i , där han då var bosatt, samt att en med- misstänkt, som tidigare hade utpekat mannen som medgärnings- man, skriftligen hade tagit tillbaka anklagelsen. Till stöd för dessa påståenden hade han åberopat ett antal handlingar. Högsta dom- stolen konstaterade, att liksom tillträtt ut- lämningskonvention och att ett häktningsbeslut som meddelats av domstol eller domare i enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL därför ska godtas i ett utlämningsärende, om det inte i särskilt fall framgår att beslutet är uppenbart oriktigt. Vissa av de handlingar som mannen åberopat innehöll enligt uppgifter som kunde föranleda tvivel om huruvida han begått det påstådda rånet. Det kunde dock inte på grund av dem och vad som i övrigt kommit fram i ärendet, enligt , anses ha blivit klar- lagt att mannen inte deltog i det aktuella rånet, och således kunde det inte heller därigenom enligt domstolen anses visat att häktnings- beslutet var uppenbart oriktigt. Hinder mot utlämning enligt 9 § förelåg alltså inte. NJA 2003 s. 354 gällde utlämning till av en irakisk med- borgare som enligt australiensiska häktningsbeslut var misstänkt för olika former av människosmuggling och penningtvätt. Mannen gjorde bl.a. gällande att det förelåg hinder mot utlämning enligt 9 § Ut- lämningsL med hänsyn till att det inte förelåg sannolika skäl för att han begått de gärningar som han eftersöktes för, samt för det fall att 9 § tredje stycket skulle anses tillämpligt, att häktningsbesluten var uppenbart oriktiga. konstaterade att utläm- ningsavtalet mellan och efter att det ursprungligen trätt i kraft ändrats – 1985 och 1989. Det var enligt uppenbart att avtalet i sin ursprungliga Utlämningslagens förutsättningar för utlämning lydelse inte var ett sådant avtal som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL, bl.a. eftersom det bland vägransgrunderna fanns sär- skilt angivet att utlämning fick vägras i häktningsfallen om bevis- ningen enligt den anmodade statens lag inte skulle ha medgett åtal. ändring av avtalet finns emellertid inte längre någon särskild möjlighet att vägra utlämning med hänvisning till brister i bevisningen. Artikel 7.2.a) i avtalet fick därför numera, enligt , på motsvarande sätt som artikel 12 utlämnings- konvention, anses ge vid handen att en framställning som uppfyller de i artikeln angivna villkoren i princip ska godtas utan någon pröv- ning av den eftersöktes skuld. Avtalets artikel 9 – som behandlar möjligheten att begära kompletterande upplysningar när lämnade upplysningar inte uppfyller de krav som ställs i den anmodade statens utlämningslagstiftning – lämnade dock, enligt , utrymme för att vägra utlämning om ett häktningsbeslut bedömdes vara uppenbart oriktigt. mellan och var således, enligt , i sin gällande lydel- se en sådan överenskommelse som avses i 9 § tredje stycket Utläm- ningsL om att ett häktningsbeslut som meddelats av domstol eller domare ska godtas om det inte framgår att beslutet är uppenbart oriktigt. Några omständigheter som gjorde att de i det aktuella ärendet åberopade häktningsbesluten skulle kunna bedömas som uppenbart oriktiga hade enligt domstolen inte framkommit. Hinder mot utlämning förelåg därför inte enligt 9 §. I NJA 2009 s. 531 var fråga om utlämning till Bosnien och av en man som var misstänkt för människosmuggling. Till stöd för utlämningsframställningen åberopades ett beslut av en undersökningsdomare vid domstol i och om att internationellt efterlysa mannen. I beslutet angavs att mannen, när han hittats och frihetsberövats, skulle eskorteras till åklagarmyn- dighet för förhör i enlighet med ett av samma domare tidigare fattat hämtningsbeslut. Enligt det sist nämnda beslutet skulle mannen gri- pas och föras till förhör hos åklagarmyndigheten under förunder- sökning med anledning av misstanke om människosmuggling visst angivet datum. Av åberopade handlingar framgick att åklagare fattat beslut om att inleda förundersökning i ärendet och att viss utred- ning hade genomförts. Mannen gjorde gällande att beslutet om hämtning av honom till förhör inte var ett sådant beslut som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL och att det inte kunde läggas till grund för ett beslut i om utlämning till Bosnien och . konstaterade att Bosnien och till- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning trätt utlämningskonvention och att en framställning om ut- lämning enligt artikel 12.2. (a) i utlämningskonventionen ska åtföljas av original eller bestyrkt kopia av verkställbar dom eller av häktningsbeslut eller annat beslut med samma verkan. Beslutet att internationellt efterlysa mannen, som syftade till att verkställa det tidigare beslutet om hämtning till förhör, kunde inte, menade , anses utgöra ett häktningsbeslut. Inte heller kunde de båda besluten, vart för sig eller tillsammans, menade domstolen, anses utgöra beslut med samma verkan i den mening som avses i den nämn- da konventionsartikeln. Det förelåg därmed, konstaterade , hinder mot den begärda utlämningen enligt 9 § Utläm- ningsL. NJA 2008 N 21 gällde utlämning för lagföring till av en vitrysk medborgare som enligt vitryskt häktningsbeslut var miss- tänkt för mord. konstaterade att inte tillträtt utlämningskonvention och att någon annan sådan överenskommelse som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL inte träffats mellan och .