sou · GZB38 · 2012-01-01 00:00:00 — En elev väljer ju en fördjupning och så länge eleven vill vara där ( ) då är ju vi skyldiga att anpassa oss utifrån elevens förmåga. Det är klart det är ju svårare i vissa ämnen och kanske lättare i andra, beroende på vad det är för ämnen. Så man kan ju liksom inte säga att den här kan jag inte emot för han presterar inte nå´nting Det kan man ju inte. Sen gäller det ju för mig då att hitta ett arbete Det är ju en utmaning . har jag haft fem på otroligt olika nivå. Hur gör jag för att alla ska få ut så mycket som möjligt? () Det är den svåraste utmaning vi har, tror jag. Men den som är nyttigast. Signaler om att kraven sänkts framkommer när en lärare refererar till rektor som framfört att det kanske inte längre behövs särskilt utbildade lärare inom en viss fördjupning. Vilken lärare som helst skulle således kunna sköta undervisningen på den elementära nivå det handlar om. Detta väcker vissa protester och lärarna menar att kompetens krävs för att skiftande behov ska bli tillgodosedda, inte minst då eleven har större svårigheter. Till stor del handlar det om rätt person på rätt plats, menar en av informanterna. Arbetssätt, arbetsformer och elevernas lärande När lärarna beskriver detta område skiljer sig verksamhetsträningen från yrkesträningen genom att det är betydligt mer av eget arbete eller som det beskrivs på schemat bordet. gjordes stödjer detta. Men det ser också olika ut i de tre grupperna på verksamhetsträningen. En lärare beskriver att hon alltid börjar med samling för att sedan låta eleverna landa i sina hörn. En annan lärare har alltid en gruppaktivitet per dag och sedan är det eget arbete. Den tredje läraren skiljer sig något i sin beskrivning genom att hon påtalar behovet av samspelet mellan eleverna för att skapa dynamik. Men allt detta beror på gruppen. Samtliga lärare på verksamhetsträningen beskriver hur de också samverkar med varandra, just för att stimulera kommunikation och interaktion mellan eleverna. synliggjordes detta samspel via klassrumsobservationerna. Lärarna på yrkesträningen diskuterade utifrån att de i sin undervisning utgår från ämnena, sätter upp mål, försöker synliggöra målen för eleverna och på så vis gör eleverna delaktiga i lärandeprocessen. har eleven svårt att uttrycka vad de vill och kan. Vid samtalen framkom att lärarna använder sig ofta av samtalsmattan (ett kommunikationsverktyg) som kommunika- tionsstöd. (Även lärarna på verksamhetsträningen använder detta.) Lärarna är dock lite självkritiska och menar att de kanske inte tillräckligt ofta frågar eleverna vad de vill och kan. Undervisningen kännetecknas av att eleverna samlas kring ett ämnesområde och utifrån detta bearbetas en hel del genom eget arbete. Återigen finns här en självkritisk reflektion från någon lärare som menar att vi är duktiga på eget arbete. Men de har en ambition och ser vinsten med att arbeta i heterogena grupper. Det är då eleverna får utmaningar och gör reflektioner. Det är helt klart en vinst i deras lärande, att de får samlära. Och så handlar det ju om den sociala kompetensen också, att kunna vara olika personer. I vårt kabaréarbete syns ju detta tydligt. Här måste de kunna samarbete. Vid en observation av generalrepetitionen av skolans årliga kabaré gav eleverna prov på detta samspel och samarbete. Det gick heller inte att ta miste på elevernas motivation. Här samlas i stort sett alla elever på gymnasiesärskolan och alla får sin roll. Genom detta långsiktiga (arbetas med ) arbete vävs sociala och kognitiva mål samman och innehållet i kabarén integreras med den vardagliga undervisningen. Flera av lärarna menar att de skulle kunna använda sig av kabarémodellen som en undervisningsmodell mycket mera. Eleverna älskar detta. Och det finns ingen period under läsåret då det står noll frånvarande på vår gemensamma tavla som då vi sätter samman hela kabarén. Det väsentliga för elevernas lärande är att ge förutsättningar för att både utveckla social kompetens men också utveckla sina kunskaper inom olika områden. Lärarna på verksamhetsträningen poängterar mer av kommunikativa och sociala förmågor medan lärarna på yrkesträningen anser att eleverna ska få mer av ämneskunskaper så att de kan komma ut i arbete, inte bara sysselsättning inom daglig verksamhet. Att klara sig, bli så självständig som möjligt, att kunna göra val, uttrycka sin vilja och klara sitt liv med eget boende är något som också betonas i samtalen med informanterna. En variation av arbetssätt och arbetsformer karaktäriserar vardagsarbetet. Arbetspass med enskilt arbete enligt individuella scheman, varvas med gruppaktiviteter som främjar relations- skapande och samarbete kring arbetsuppgifter. Fysisk aktivitet, praktiskt genomförda arbetsuppgifter blandas med teoretiska inslag och traditionell skolundervisning. Gruppaktiviteter som leder till att det uppstår ett samspel, inte bara mellan vuxen och elev, utan också elever emellan, anses vara oerhört viktiga inslag enligt VT- lärarna. Hit hör exempelvis musikaktiviteter. Genom den estetiska verksamheten (t.ex. musik, rörelse/dans, drama, bild och form) kan såväl VT- som YT-elever utveckla alternativa uttrycksformer. VT- lärarna anser att det är svårt att hitta variation i sysselsättning och påpekar att en aktivitet kan bli otillfredsställande om man inte lyckas förändra upplevelsen av den. Kärnämnenas koppling till fördjupningen diskuteras av lärarna och behovet av infärgning påpekas. En del lärare efterlyser dess- utom mer tid för fördjupningen som medför kontinuerlig träning. Tiden för fördjupningsverksamheten har halverats och istället har exempelvis mat och boende gjorts till en gemensam kurs, efter- som det anses vara av värde för alla. Fler ämnen pockar på uppmärksamhet och trängseln leder till prioriteringar. Ska fördjup- ningen utökas måste man plocka bort någonting annat. En mera omfattande undervisning inom ett specifikt område bidrog tidigare till att begreppet yrkesträning bättre motsvarade utbildningens innehåll jämfört med nuvarande situation. På frågan om vad som anses vara viktigt i elevernas lärande lyfts förberedelserna för vuxenlivet. Att kunna kommunicera, bli upp- märksammad och trygg samt klara sig självständigt så långt det är möjligt anses vara kärnan. Det handlar om att växa som individ och vara någon. YT-lärarna nämner praktiska kunskaper som rör mat och boende, att kunna läsa av termometern, kunna klockan, klara av bussresan, förstå pengars värde etc. För VT-lärarna är träningen mot en ökad självständighet det centrala. Att göra egna val, att välja bort och säga nej är ledstjärnan för deras arbete. En själv- ständighetsträning som t o m kan komma i konflikt med andra intressen. Frågan om elevernas framtid diskuteras i samband med fördjup- ningarnas innehåll. Det konstateras att de alternativ som finns på berörd skola, innebär en verksamhet som i långa stycken saknar möjligheter till arbete/sysselsättning efter avslutad utbild- ning. Hit hör hantverksalternativen men också idrottsinriktningen. Här efterlyser lärarna samverkan med arbetslivet och samhället i övrigt. Var hamnar våra elever? Det är ju egentligen det primära. Sen kan vi ju utbilda efter vad som finns för dom [---] Kommunen vill ju helst inte ha in några i sin verksamhet, för då måste dom ha någon som tar hand om dem [---] Om vi tittar nu på hur läroplanen hur kursplaner och det ser ut, så har vi vissa inriktningar. Om inte det följs åt utanför skolan sen, då är det bara vi som håller på och utbildar nå´nting som inte kommer att ske. De [politiker/beslutsfattare] måste ju titta på hur ser det ut och så får de ordna platser då så det finns. Sen känner jag att vi måste rätta oss lite efter vad det finns för arbeten och skapa utbildningar Jag tror det är jättesvårt att få jobb efter det vi har gjort i skolan. De ska ju ut på praktik på platserna som ska bli arbetsplats för dem. Om de kanske testar 3–4 platser, en av dem ska de få jobba på sen [---] Så länge det finns platser på dagcenter så startar man ju inget nytt, med någon annan inriktning. Elevernas behov och förutsättningar Lärarna på Skola A är samstämmiga i sin beskrivning av hur de följer elevernas kunskapsutveckling genom observationer och individuella utvecklingsplaner men de är också självkritiska, då de menar att de inte alltid lyckas skapa optimal progression för att tillgodose alla elevers behov och förutsättningar. Lärarna på skola B däremot ger uttryck för varierande synsätt kring möjligheterna att anpassa de fria valen (s k fördjupningar) till alla elevers kunskapsnivå. Å ena sidan menar de att elevernas fria val av fördjupning är bra men å andra sidan att grupperna därigenom blir för heterogena, vilket skapar såväl möjligheter som begränsningar. På skola A menar lärarna att en lokalmässig integrering med gymnasieskolan kan öppna nya möjligheter i olika avseenden, vilket också VT-lärarna i skola B förväntar sig efter den pla- nerade flytten. Arbetssätt, arbetsformer och elevernas lärande På båda skolorna poängterar lärarna inom VT främst kom- munikativa och sociala förmågor medan lärarna inom YT trycker mer på ämneskunskaper som leder till framtida arbete. På båda skolorna framhåller lärarna vikten av gruppaktiviteter som stimulerar till kommunikation och samspel mellan elever. Det sker främst genom estetisk verksamhet i gemensamma projekt inom gruppen, för flera grupper eller för hela gymnasie- särskolan. Sociala och kognitiva mål vävs därigenom samman. På båda skolorna poängterar lärarna vikten av att förbereda eleverna för ett så självständigt vuxenliv som möjligt utifrån individuella förutsättningar. Lärarna på skola B menar att prioritering av innehåll är en pedagogisk utmaning i relation till olika elevers fortsatta möjligheter till arbete och sysselsättning efter gymnasieskolan. Lärarna på skola A beskriver att arbetssättet inom VT innehåller mer av individuellt arbete, ofta inlett av gemensam samling, än inom YT. Lärarna på skola B beskriver att en variation av aktiviteter, arbetssätt och arbetsformer tillämpas. Utöver vad som redan framkommit i textavsnitten ovan, redovisas i det följande synpunkter som de båda skolornas lärare framför när det gäller möjligheter och begränsningar med dagens individuella program, samt förändringar som de anser borde komma till stånd genom gymnasiesärskoleutredningen. Samtliga lärare på skola A är eniga om att den nuvarande indelningen i verksamhetsträning och yrkesträning är förlegad och svarar inte mot elevernas behov och förutsättningar. Såsom grupperingarna de facto sker och utifrån hur eleverna läser kurser behövs ett flexiblare och tydligare system. Indelningar som yrkes- träning och verksamhetsträning skapar onödiga gränsdragnings- problem. Samverkan mellan grundsärskolan och träningsskolan inom den obligatoriska särskolan ökar och innebär oftare elev- grupper som läser utifrån olika kursplaner. Lärarna anser därför att detta flexibla sätt att förhålla sig bör leda till att yrkesträning och verksamhetsträning också samläser och samverkar. Begreppen som sådana är dessutom vilseledande. Många vårdnadshavare undrar t.ex. vilket yrke som eleverna förbereds för inom yrkesträning. Verksamhetsträning leder tanken till något helt annat än vad undervisningen handlar om. Lärarna på skola A skulle gärna se att det finns ett individuellt program med tydliga styrdokument. Inom det individuella programmet finns sedan olika inriktningar kopplat till kurser. För att vårdnadshavare och elever ska kunna göra ett aktivt val bör programmet ha en tydligare beskrivning om vad det innebär, såsom de nationella programmen har. Då kan också eleverna mer välja utifrån intresse och inte som utifrån begåvning. Uppdelningen i dagens program upplevs som en gradering, når inte eleven upp till målen på nationella programmen så blir det yrkesträning, når eleven inte upp till målen där så är sista utposten verksamhetsträning. Det är väsentligt att det individuella tänket finns kvar. Och verksamhetsträningens elevgrupp får inte glömmas bort. Det är alltid en risk i dessa diskussioner att de med grav utvecklingsstörning tappas bort. Det krävs ju trots allt alldeles särskilda anpassningar för många av dem. Det borde vara ett nytt namn. Det som finns låser oss i gamla tankar. Det skulle t.ex. kunna vara ett YT med estetisk inriktning så blir det tydligare, alltså välja inriktningar inom YT. Lärarna lyfter återigen fram att de ser stora möjligheter att skapa nya utbildningar för eleverna som bättre svarar mot elevernas behov då de lokalmässigt flyttar till gymnasieskolan i kommunen. Men de vill värna om det särskilda som gymnasie- särskolan står för utan att för den skull bli en skola i skolan. Som exempel tar de fram arbetet med sin kabaré. Den är viktig för eleverna och synliggör elevernas mångfaldiga kompetens. Men lärarna ser också möjlighet att skapa arenor för samverkan mellan eleverna på gymnasiesärskolan och gymnasieskolan. Kanske en gemensam kabaré? Någon form av indelning av eleverna bedöms vara nödvändig, för att eleverna ska kunna erbjudas utbildning på rätt nivå. Lärarna är dock ense om att uppdelningen i VT och YT är problematisk och kriterier för uppdelningen efterfrågas. Yrkesträning anses vara rätt begrepp under förutsättning att det finns en verksamhet efter skolans slut som matchar mot fördjupningsalternativen. Det konstateras att så är inte fallet. Begreppet anses vara vilseledande för elever och föräldrar. Man invaggas i tron om att YT ska resultera i en yrkesutbildning som i sin tur kan leda till ett jobb, dvs. jag lär mig inför ett yrke som jag ska ha som vuxen sen. Benämningen verksamhetsträning anses möjligen vara mera relevant eftersom det handlar om träning för den dagliga verksamheten, men inte heller innebörden av detta begrepp är självklart. Åtgärder som på något sätt förändrar IV-programmets struktur efterlyses således. Detsamma gäller tillgången på praktik- platser och elevers möjlighet till en framtida sysselsättning som motsvarar genomgången utbildning. Frågan om utbildningens syfte återkommer vid upprepade tillfällen och det påpekas att skolan måste vara flexibel och anpassas till de samhälleliga förhållanden som råder utanför dess väggar. Det krävs också en förändringsbenägenhet hos mottagarna av arbets- kraften. Inte minst kommunernas ansvar framhålls och ett större samarbete mellan skola, kommun och arbetslivet i övrigt efterfrågas. Ett ringa antal elever sägs ha fått en anställning efter avslutad utbildning och bristen på handledare uppges vara ett skäl. Den minskade tillgången på anställningar inom skyddade verk- städer beklagas. Men sen är det ju också när dom kommer till en arbetsplats att dom kanske inte kan från första början, men dom kan lära upp sig. Dom kan lära sig och bli bättre och bättre på en arbetsplats, men det känner jag att, det får man lite dåligt gehör för Kan man inte prestera något när man är på praktik så blir det inte den platsen ens. Men jag känner att om de kunde få va och de kunde få jobba in sig där så skulle dom säkert kunna få allt bättre platser. Lärarna menar att också daglig verksamhet kräver en viss presta- tionsnivå och klarar inte eleven detta så finns det kanske inte någon fortsatt sysselsättning som motsvarar elevens fria val (den s k fördjupningen). De poängterar att eleverna måste få fortsätta med det arbete som de gjort i skolan, för att undvika att utvecklingen stagnerar eller att de tappar förmågor som tidigare övats upp. Något som inte väcker gehör eftersom det ställs krav på elevens prestationsförmåga från början, enligt lärarna. På båda skolorna ses begreppen yrkesträning och verksam- hetsträning som mer vilseledande än klargörande i förhållande till vilka elever som bör finns inom dessa verksamheter. Lärarna på skola A är eniga om att den nuvarande indelningen i VT och YT varken svarar mot elevernas behov och förut- sättningar eller mot den praktiska verksamhet som bedrivs, då allt mer av samverkan mellan sker. Lärarna på skola B menar att det behövs någon form av indelning för att kunna erbjuda eleverna utbildning på rätt nivå. De framför att samverkan inte sker i högre grad och önskar inte större spridning i grupperna utan efterlyser tydligare kriterier för indelning. Lärarna på skola A föreslår ett individuellt program med tydliga styrdokument och olika inriktningar kopplat till kurser. En tydligare programbeskrivning underlättar ett aktivt val för vårdnadshavare och elever menar de. Lärarna på skola B efterlyser ett större samarbete mellan skola, kommun och arbetslivet i övrigt, för att ge ökade möjligheter för elever till arbete och sysselsättning efter avslutad skolgång. Tid och stöd för fortsatt lärande för att undvika att utvecklingen stagnerar eller att eleverna tappar förmågor som tidigare övats upp menar lärarna är fortsatt nödvändigt. Pedagogiska och sociala aspekter Eleverna i dagens gymnasiesärskola är en heterogen elevgrupp med både olika intressen och förutsättningar. För att svara mot den aktuella elevgruppen behöver gymnasiesärskolan bli mer flexibel men också tydligare vad gäller program- och kursbeskrivningar för att möjliggöra för elever och vårdnadshavare att kunna göra ett aktivt intresseval och inte bara bli placerad i relation till begåvning. (2004) visar i en av delstudierna i sin avhandling att kom- munala företrädare och lärare efterlyser fler valmöjligheter samt mer individualisering av utbildningen i gymnasiesärskolan. Även (2004:98) påtalar behovet att öka flexibiliteten i gymnasiesärskolan för att undvika onödiga gränsdragnings- problem. Ett gränsdragningsproblem kanske just är inom individuella program där relevansen av nuvarande indelning kan ifrågasättas. Tanken med en större flexibilitet genom att kombinera kurser, ämnen och ämnesområde och på så sätt kombinera yrkes- träning och verksamhetsträning ger den nya skollagen (SFS 2010:165) utrymme för. Den nya skollagen fastslår däremot inte att uppdelningen i yrkesträning och verksamhetsträning försvinner, vilket flera av lärarna i denna studie förespråkar. Föreliggande studie visar på att nuvarande uppdelning av indivi- duella program i yrkesträning och verksamhetsträning är proble- matisk och inte fullt ut svarar mot elevernas behov och förut- sättningar. Lärarna på skola A är tämligen enstämmiga i sina uppfattningar att uppdelningen, som vilar på historisk grund, har spelat ut sin roll och sitt syfte. Flertalet av lärarna på skola B ställer sig tveksamma till den nuvarande kategoriseringen och särskilt då det gäller elever som anses ligga i gränslandet mellan VT och YT. De ser ett behov av en indelning med tydligare kriterier för att eleverna ska få utbildning på rätt nivå. gymnasiesärskoleutredningen (U 2009:04) låtit göra pekar på liknande synpunkter. I enkäten framkommer att verksamheterna i stor utsträckning kombinerar kurser från yrkesträning och verksamhetsträning och informanterna menar att ett indivi- duellt program skulle underlätta då man utformar elevens utbild- ning. Även i denna enkät finns dock röster som talar för behovet av någon form av indelning för att garantera en god utbildning för de elever som har mycket stora behov. Man menar att det finns grupper med liknande förutsättningar som bör undervisas till- sammans. Svårigheter att välja rätt vid övergången från den obligatoriska särskolan till gymnasiesärskolan kommer också till uttryck i den studie där föräldrars synpunkter står i centrum. Lärarna vittnar om att det inte heller är uppenbart för den obliga- toriska särskolans personal vad som skiljer det individuella programmets indelningar åt, vilket gör att deras rekommendationer kan slå mer eller mindre fel. Argumenten som talar för ett individuellt program handlar om att möta den enskildes behov och intresse. Man lyfter också fram att den obligatoriska särskolan blivit mer flexibel och därmed finns inte den tydliga linjen mellan t.ex. träningsskolan och verksam- hetsträning längre. Det är ingalunda självklart att en elev som läst efter träningsskolans kursplaner ska gå på verksamhetsträning. Med ett sådant synsätt tas inte något för givet utan olika alternativ prövas och utmanas. Att lärarna skiljer sig åt i sin uppfattning om individuella programmets indelning kan ha sin förklaring i hur man arbetar med samverkan mellan samt inom dessa verksamheter på de båda skolorna. Men även pedagogiskt synsätt och förhållningssätt kan ses som förklaring till varför man talar för mer heterogena eller homogena grupper. På en skola ser man främst fördelar med homogena grupper av praktiska skäl och pedagogisk planering medan man på den andra skolan arbetar mer utifrån individens förutsättningar genom social och pedagogisk samverkan med andra elever. Här ser man att interaktion mellan eleverna ger utmaningar även om en stor del av undervisningstiden sker genom eget arbete utifrån de individuella utvecklingsplaner som upprättas. Lärarna ger uttryck för ett synsätt på undervisningen i gymnasiesärskolan som kan kategoriseras i trygghets- respektive kvalificeringsperspektiv (jfr , 2004, 2008; Szönyi, 2005). Å ena sidan poängterar lärare betydelsen av att eleverna ska utveckla sin sociala kompetens, bli självständiga och trygga. lyfter flera lärare fram att utbildningen måste ha ett kunskapsfokus och utmana eleverna i sitt lärande. Det tycks som att det är svårt att förena de sociala och pedagogiska målen i undervisningen. Detta är också något som kommit fram i flera av rapporter om särskolan. Särskolan präglas mer av ett omsorgsperspektiv än ett kunskapsperspektiv, vilket får konsekvenser för elevernas lärande. Progressionen mellan i den obligatoriska sär- skolan och det individuella programmet är inte tydlig. Flera lärare föreslår att nya ämnen införs i kursplanerna så att eleverna möter nya utmaningar. På en av skolorna anser lärarna att de fem ämnes- områdena i verksamhetsträningen tillika träningsskolan inte är relevanta och bör utvecklas. De är föråldrade och bygger på psykologiska teorier om lärande i form av olika stadier. De ger uttryck för att även verksamhetseleverna kan läsa ämnen mot- svarande eller liknande de som erbjuds på yrkesträningen. Alternativt utvecklar helt nya ämnesområde eller kunskapsområde med fasta kursplaner. Några lärare i denna studie tycker sig se möjligheter för kurs- utveckling och samverkan genom ett närmande till gymnasieskolan, både lokalmässigt och pedagogiskt. Det finns vinster på olika sätt. Framför allt framstår pedagogisk samverkan mellan program på gymnasiesärskolan och gymnasieskolan, med lärarkompetens och med resurser och lokaler som det mest centrala. Denna samverkan ger förhoppningsvis utrymme även för sociala mötesplatser. För att elever och vårdnadshavare ska kunna vara delaktiga och göra ett reellt val av utbildning bör tydligare kursutbud kunna presenteras och då i form av nationella kurser för att garantera hög kvalitet och likvärdighet. Lärarna i denna studie poängterar nöd- vändigheten av att koppla utbildningen till relevant och tänkbart yrkesområde för eleven. Vad som framkommer i studien är just svårigheten för eleverna att få ett arbete och inte bara sysselsättning via daglig verksamhet. I den kompletterande studien som fokuserar vårdnadshavares perspektiv på gymnasiesärskolan, framkommer på motsvarande sätt föräldrarnas bekymmer vad gäller elevernas framtida sysselsättning och deras oro för placering i daglig verk- samhet med begränsade utvecklingsmöjligheter som följd. Att göra utbildningen på gymnasiesärskolan än mer yrkesinriktad är minst lika nödvändigt som att erbjuda yrkesutbildning på gymnasie- skolan. Att dessutom tänka att utbildningen kan ge grund för fortsatta studier t.ex. särvux, folkhögskola, studieförbund är ytter- ligare en utmaning för gymnasiesärskolan. Något som också starkt välkomnas av vårdnadshavare, inte minst för upprätthållande och vidare utveckling av förmågor som erövrats under utbildningen inom gymnasiesärskolan. Den ökade elevströmningen till gymnasiesärskolan har även inneburit en ny särskolegeneration.