sou · GZB375 · 2012-01-01 00:00:00 — Anledningen till att det infördes en tillståndsplikt för ridskoleverksamhet var att man ville kunna styra upp verksamheten före det att den hade startat och att man ansåg att det fungerat mycket bra i fråga om verksamhet med hundar där man hade åstadkommit en sanering. I fråga om pälsdjuren ansågs att denna produktion innebar att man höll djur under för dem extrema förhållanden och därför infördes tillståndsplikten. I 17 § infördes en bestämmelse om att djur inte får tränas för eller användas vid tävling på ett sådant sätt att de utsätts för lidande. Bestämmelsen innebar ett absolut förbud mot lidande och utgör därigenom en skärpning för denna djurhållning jämfört med det generella kravet i 2 § om att djur inte får utsättas för onödigt lidande. I 18 § infördes en bestämmelse om att tävlingsdjur inte fick påverkas otillbörligt i prestationshöjande syfte. Bestämmelserna i 17 och 18 §§ infördes när man ansåg att det fanns så stora ekonomiska intressen som rörde dessa djur att risken var speciellt stor för hård drivning och otillbörlig påverkan. I 20 § reglerades att inrättningar som använder försöksdjur ska ha en godkänd föreståndare och att de som arbetar med dessa djur Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen ska ha erforderlig utbildning. Syftet med bestämmelsen att ha en godkänd föreståndare skulle gälla för alla inrättningar, inte enbart de som var undantagna från tillståndskravet. Syftet var också att uppfylla de krav som, enligt konvention om försöksdjur (ETC 123), ställs på utbildning av dem som använder försöksdjur. I 23 § reglerades även kravet på uppgiftslämnande som ställs i konventionen. Dessutom infördes ytterligare bestämmelser i djurskyddslagen om avgifter, rätten att få del av handlingar, rätten att förfoga över djur, fastställande av omhändertagande och nya eller ändrade straffsatser. I ljuset av denna genomgång av vad som förändrades djurskyddslag jämfört med lagen framgår att för produktionsdjurens del utgick man från de produktionsformer som fanns och bestämde att vissa förändringar eller förbättringar skulle göras för att komma upp i en nivå som samhället skulle kunna tycka var acceptabel. När det gällde andra former av djurhållning än lantbruksdjur så såg man till de problemställningar som fanns på de olika områdena och sedan lades nivån efter vad som var acceptabelt för samhället. På detta sätt fick man en i många stycken ologisk nivåskillnad för kraven på hur djur fick hållas och på vilket sätt deras behov av att utföra sina naturliga beteenden skulle kunna uppfyllas. Exempel på detta var att burar till värphöns förbjöds men man gjorde inte någonting åt produktionsformen för pälsdjursuppfödningen där djuren hålls i nätburar med mycket lite miljöberikning. Däremot infördes en tillståndsplikt för att försäkring om att pälsdjursproducenterna hade tillräcklig kunskap för att klara hanteringen av djuren. Vidare uttalades också att kraven på att djuren skulle kunna bete sig naturligt gällde även pälsdjuren samt att en översyn av riktlinjerna för pälsdjurshållningen borde göras framför allt vad gällde burstorleken. 2.5Vad hände med djurskyddet vid EU-inträdet? Vid införandet av den nya djurskyddslagen 1988 hade en marknad för jordbruksprodukter som var reglerad mot omvärlden. Politiken syftade bl.a. till att den svenska produktionen i huvudsak skulle tillgodose efterfrågan på den svenska marknaden. Den s.k. självförsörjningsgraden var relativt hög. skyddade alltså den inhemska jordbruksproduktionen från konkurrens av importerade Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen På så sätt skyddades den svenska produktionen även från effekterna av de merkostnader som de strängare svenska djurskyddsreglerna medförde och var därför inte något oöverstigligt problem för producenterna. Det ansågs av lagstiftarna att djurskyddets mervärde var värt dessa ökade kostnader för konsumenterna. Jordbruket avreglerades genom jordbrukpolitiska beslut i , vilket ledde till att produktionen minskade snabbt . beslöt 1991 att skulle ansöka om medlemskap i (), numera Europeiska Unionen (EU). Därefter skedde en gradvis anpassning av produktionen. Genom medlemskapet 1995 skedde en radikal omläggning av jordbrukspolitiken i och med att EU:s gemensamma jordbrukspolitik, Common Agricultural Policy (CAP), infördes i . Efter EU-inträde 1995 sattes de jordbrukspolitiska ramarna i på EU-nivå och frihandel råder mellan medlemsländerna. Det tidigare så betydelsefulla självförsörjningstänkandet har försvunnit och de enskilda medlemsländernas konkurrensförmåga styr i hög grad in- och utförsel på livsmedelsområdet inom EU liksom export och import från tredje land. Ländernas konkurrensförmåga påverkas bl.a. av att det regelverk som styr produktionen inte är fullständigt harmoniserat på EU-nivå. De svenska producenterna fick inte någon kompensation för avregleringen vid EU-inträdet, dock fick man statliga medel för att marknadsföra det svenska mervärdet. En sak som är värd att notera är att de svenska konsumenterna fortfarande betalar för det mervärde som svenskproducerade varor står för i butikerna. Vid inträde i EU lämnades försäkringar från EU om att de svenska nationella djurskyddsreglerna kunde behållas. EU- kommissionen har också framfört att man ser som ett föregångsland som bidrar till att höja nivån på djurskyddet inom EU. Under de år som har varit medlemmar i så har arbetat hårt för att höja djurskyddsnivån på den inre marknaden, vilket även till vissa delar lyckats. för det svenska inträdet i EU fanns viss reglering av djurskyddet för djur som hölls för livsmedelsproduktion och som försöksdjur. Denna reglering som inte var särskilt omfattande har utökats eller skärpts på ett flertal områden. Det finns fortfarande områden där har mer omfattande och strängare regler än övriga EU- länder. En tendens som kan noteras är att regleringen av djur- Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen skyddet på EU-nivå går från direktiv, som medlemsstaterna ska inarbeta i den egna lagstiftningen, till förordningar, vilka gäller direkt i alla medlemsländer. I fråga om förordningar får medlemsländerna som huvudregel inte heller ha avvikande regler även om de har ställt högre krav än förordningen. Ett antal avgöranden från i har visat att om lagstiftningen ställs på sin spets har oftast EU-regler om den fria rörligheten på den inre marknaden och förbud mot handelshinder företräde framför djurskyddsregler. Domstolen har dock också vid ett flertal tillfällen konstaterat att om området är oharmoniserat (inte har fullständigt gemensamt regelverk på området) så får medlemsländerna anta handelshindrande bestämmelser. Detta gäller så länge som bestämmelserna bl.a. är nödvändiga för att skydda djuren och är proportionerliga. Konkurrenssituationen på den inre marknaden har numera hårdnat ytterligare i och med tillkomsten av tolv nya medlemsländer 2004 och 2007, av vilka en del är stora jordbruksproducenter. har det inom EU börjat diskuteras om gemensamma djurskyddsregler ska införas för sällskapsdjur, i första hand hund och katt. 2.6Europarådet och dess inflytande på djurskyddsområdet utgjorde den plattform där det europeiska djurskyddsarbetet kunde drivas. har med framgång varit en drivande kraft i rådet. –1987 har innehaft ordförandeposten och 1987–1998 suttit som vice ordförande i den ständiga kommittén för lantbrukdjur (T-AP) som arbetar fram djurskyddsregler för de olika djurslagen inom lantbrukets djur. består av 47 medlemsländer och även av länder från tidigare inräknat . har genom olika konventioner för skydd av djur haft ett stort inflytande på utvecklingen av djurskyddet i . Den första konventionen om skydd av djur vid transporter trädde i kraft . Det finns även konventioner om skydd av djur som hålls för produktionsändamål (trädde i kraft ), skydd av djur vid slakt (trädde i kraft ), skydd av djur som hålls för Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen vetenskapliga ändamål (trädde i kraft ) och skydd av sällskapsdjur (trädde i kraft ). Med grund i de olika konventionerna finns rekommendationer som innehåller detaljerade regler för exempelvis olika slags produktionsdjur. Rekommendationerna är bindande för de medlemsländer som har ratificerat (skrivit under) konventionen och ska, efter att de har blivit antagna, införlivas i nationell lagstiftning . Det finns emellertid inte några sanktioner mot medlemsländerna vid bristande efterlevnad. Vid möten ska medlemsländerna rapportera om hur arbetet med konventioner och rekommendationerna fortskrider i respektive land. På försöksdjursområdet har regelarbetet bedrivits parallellt i EU och . har medlemsländernas möjligheter att driva djurskyddsfrågor i begränsats eftersom EU har reglerat flera områden som gäller djurskydd. Detta innebär att medlemsländerna inte kan driva frågor som ställer mer långgående krav än den nivå som ställs inom EU. I praktiken innebär detta att kommissionen koordinerar medlemsländerna inför alla omröstningar i . Exempelvis kan nämnas den nya grisrekommendationen (Recommendation concerning Pigs (adopted by the T-AP on , entry into force on 2 2005) (Replacing the previous Recommendation adopted on )) som antog 2004, vilket var efter att EU:s grisdirektiv beslutats. Här hade vissa förändringar med högre djurskyddskrav förhandlats fram under en flerårig process i . När rekommendationen skulle antas krävde kommissionen att avvikelser från grisdirektivet skulle justeras för att uppnå överensstämmelse mellan samtliga bestämmelser i såväl rekommendationen som i direktivet. Sedan koordinerade kommissionen samtliga medlemsländer att rösta på det ändrade förslaget till rekommendation, även de länder som tidigare hade drivit frågor om högre krav. Numer har arbetet inom på djurskyddssidan prioriterats ned av rådet på grund av brist på budgetmedel. Nya frågor som terrorism och trafficking har kommit högre upp på agendan. Vissa medlemsländer som exempelvis kämpar dock aktivt för att aktivera arbetsgruppen T-AP igen. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen 2.7World () betydelse för djurskyddsarbetet internationellt () är en internationell referensorganisation för djurhälsa. Alla handelsavtal mellan olika länder bygger sina krav på OIE:s koder innehållande standarder rörande smittskydd för djur och djurprodukter. Djurskydd identifierades som en prioritet av OIE:s strategiska plan –2005. OIE:s medlemmar gav organisationen i uppdrag att utveckla rekommendationer och riktlinjer för djurskyddsrutiner (practices) för internationell handel. Detta uppdrag styrker att djurhälsa internationellt anses vara en nyckelkomponent för djurskydd. för djurskydd upprättades vid , och de första rekommendationerna antogs . OIE:s rekommenderade principer för djurskydd inkluderades i koden för landlevande djur . Man hade också den första globala konferensen för djurskydd , i syfte att öka medvetandet om sambandet mellan djurskydd och djurhälsa bland medlemmarna och förklara OIE:s initiativ inom djurskyddsområdet. har OIE:s medlemmar (f.n. 178 medlemmar) antagit följande sju djurskyddsstandarder för landlevande djur och två för akvatiska djur/vattenbruksdjur: 1.Transport av djur på land 2.Transport av djur till sjöss 3.Transport av djur med flyg 4.Slakt av djur för human konsumtion 5.Avlivning av djur i sjukdomskontrollsyfte 6.Kontroll av lösdrivande hundar 7.Användande av djur inom forskning och utbildning 8.Djurskydd för odlad fisk under transport 9.Djurskyddsaspekter rörande bedövning och slakt/avlivning av fisk för human konsumtion Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Kapitlen om djurskyddsstandarderna, liksom andra OIE-kapitel i koden, uppdateras kontinuerligt och återfinns på OIE:s hemsida (). OIE:s andra globala djurskyddskonferens the OIE Standards to Work hölls , vid vilken man enades om vikten av ett aktivt engagemang från veterinära myndigheter och veterinärer för att uppnå ett förbättrat djurskydd. Man identifierade nyckelbehov och redskap för att hjälpa medlemmarna att förstärka sina möjligheter att tillämpa OIE:s standarder. I den 5:e strategiska planen (2011–2015) fortsätter OIE sitt arbete med prioriterade frågor, t.ex. djurskydd för djur inom forskning och utbildning, djurskydd och produktionssystem inom lantbruket samt djurskydd för fisk (). Den internationella handeln mellan länder och handelsblock regleras av olika handelsavtal beroende på vad som importeras eller exporteras. Djurskydd finns inte reglerat i något av dessa internationella handelsavtal, ex. SPS (Sanitära och fytosanitära frågor) el TBT (tekniska handelshinder). EU har dock som ambition vid förhandlingar av de veterinära delarna av handelsavtal med tredje länder att inkludera bestämmelser om djurskyddssamarbete. 2.8Hur har djurskyddslagen ändrats ? Vid en jämförelse mellan innehållet i dagens djurskyddslag och den djurskyddslag som antogs av 1988 framkommer vissa generella förändringar, dessa innebär inte någon ändring i sak. Alla bemyndiganden har ändrats på grund av att tillsynsmyndigheten har ändrat namn, men även på grund av att tillsynen har flyttats från kommunerna till länsstyrelserna. Vissa bestämmelser om försöksdjur har också lagts till för att förtydliga vad som gäller för dessa djur. Vidare har det förts in definitioner på försöksdjursområdet och samtliga bestämmelser har därför ändrats redaktionellt. Bemyndigandena har också anpassats så att de täcker situationer när bestämmelserna ändras. Exempel på det är när ett nytt djurslag har förts in i en bestämmelse så har det även förts in i bemyndigandet. Hänvisningar till EU-lagstiftning som kompletterar djurskyddslagen och kontrollagstiftningen har förts in. Ordet tillsyn har bytts ut mot kontroll eftersom detta begrepp används i EU-samman- Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen En viss modernisering och förenkling av språket kan också ses. I det följande redogörs i korthet för de bestämmelser i djurskyddslagen som har ändrats eller utvecklats efter lagens tillkomst. Grundläggande bestämmelser om hur djur ska hållas och skötas (3–9 §) I 3 § har lagts till att bestämmelsen också gäller hägn. Vidare har detaljregler för hur foder och vatten ska vara beskaffat införts. I 3 a § har ett nytt bemyndigande tillkommit om att en särskild avgift får tas ut om en åtgärd kräver föreskriven förprövning men sådan har inte gjorts. I 3 b § har en bestämmelse tillkommit enligt vilken beslut kan fattas om att åtgärd eller byggnad som kräver förprövning inte får användas om förprövning underlåtits. Sådant förbud ska dock inte meddelas om åtgärden kan godkännas i efterhand. Bestämmelsen i 4 § om att djur ska hållas och skötas i en god djurmiljö och på ett sådant sätt att det främjar deras hälsa och ger dem möjlighet att bete sig naturligt var tidigare begränsad till produktionsdjur. Numer gäller bestämmelsen samtliga djur som omfattas av lagen. Detta framgick redan av propositionen till djurskyddslag, men det ansågs då att de stora ekonomiska intressen som finns i fråga om produktionsdjur gjorde dessa särskilt utsatta. Bemyndigandet i 7 § har ändrats från en föreskriftsrätt om villkor för eller förbud mot att hålla djur i fångenskap till att även omfatta föreskrifter om försäljning eller annan överlåtelse av djur. Bestämmelsen i 9 § har utvecklats så att djur ska ges vård av veterinär om så krävs vid skada eller sjukdom. fanns det inte krav på att veterinär ska tillkallas. Vidare ska djuret, om det genom sitt beteende visar tecken på ohälsa, också ges vård eller så ska andra åtgärder vidtas. Det innebär även att åtgärder ska vidtas vid ohälsa som djuret visar genom andra onormala beteenden än tydliga sjukdomssymtom. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Operativa ingrepp m.m. (10–12 §§) Enligt 10 § är injektioner en förbjuden åtgärd om de ges av andra skäl än veterinärmedicinska. En ändring av 11 § har gjorts på grund av den nya lagen om verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård (2009:302) som medger att även annan djurhälsopersonal än veterinär har rätt att utföra vissa åtgärder beroende på kompetens. I punkten 3 har lagts till att behandling under allmän bedövning eller lokalbedövning genom injektion tillhör de åtgärder som enbart djurhälsopersonal får göra. I 12 § har en tidigare bestämmelse tagits bort enligt vilken bemyndigande gavs om att anta föreskrifter eller förbjuda genteknik på djur. I definitionerna om djurförsök har formuleringen med djurförsök avses också framställning av djur med förändrad arvsmassa, om gentekniska, kemiska eller andra liknande metoder används förts in. Bestämmelser om slakt i 13-15 §§ Bestämmelserna har ändrats endast i den del som de anger behörig myndighet. Tillståndsplikt för viss djurhållning (16 §) Bestämmelsen har ändrats från att tidigare ha gällt hundar till att omfatta sällskapsdjur generellt. I fråga om hästar gällde bestämmelsen tidigare endast upplåtelse av djur och ridskoleverksamhet, men numer omfattas även uppfödning, försäljning, förvaring och utfodring. Det har också lagts till ett förtydligat krav på att både verksamheten och den som driver den ska vara lämpliga. Ett nytt bemyndigande att meddela föreskrifter om villkor för verksamheten eller undantag från bestämmelsen har även införts. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Djurförsök (19–23 §§) I 19 § har en bestämmelse förts in om att djurförsök endast får genomföras om syftet med försöket inte kan uppnås genom andra tillfredsställande metoder. Så få djur som möjligt ska användas och djuren får inte utsättas för större lidande än vad som är nödvändigt. I 19 a § har nya bestämmelser införts om tillståndsprövning. För att tillstånd ska ges måste föreståndaren anses vara lämplig att bedriva verksamheten. Dessutom ska anläggningen vara lämplig från djurskyddssynpunkt. Behovet av uppfödning av försöksdjur ska också bedömas vid tillståndsgivning. Omfattningen av 20 § har utökats genom att krav ställs på att en veterinär ska vara knuten till verksamheten och att personalen är tilläckligt stor och har erforderlig utbildning och kompetens. föreskrivs krav på att föreståndare och veterinär ska se till att verksamheten följer regelverket. I 21 § har det förts in hur och när en djurförsöksetisk nämnd kan godkänna ett djurförsök. I 23 § har det lagts till att försöksdjur ska vara märkta samt att instruktioner och anteckningar ska föras om verksamheten. Kontrollmyndigheternas offentliga kontroll och övriga åligganden (24–25 §§) Ett krav på att den myndighet som utövar kontroll över djurskyddet ska ha tillgång till djurskyddsutbildad personal i den omfattning som krävs för att uppgiften ska fullgöras tillfredsställande har lagts till i 24 §. övriga åligganden återfinns numer i 24 a– b §§ (c–f har upphört att gälla). Bestämmelsen om skyldighet för polismyndigheten att på begäran lämna hjälp har flyttats från denna bestämmelse. Föreskrifter om offentlig kontroll (25–25 a §§) Här har lämnats ett nytt bemyndigande för den samordnande myndigheten att meddela föreskrifter om hur kontrollen ska bedrivas och en informationsplikt för kontrollorganen. Vidare har bemyndigandet om att ta ut avgifter för kontrollen flyttats bort. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen I 25 a § ges särskilt bemyndigande till regeringen att föreskriva om vilka av kontrollförordningens ((EG) nr 882/2004) bestämmelser som ska tillämpas vid kontroll av andra djurhållare än sådana som håller livsmedelsproducerande djur. Avgifter (25 b §) Bestämmelser om avgifter finns numer i 25 b §. Förelägganden, förbud och rättelse (26 §) Bestämmelsen är oförändrad. Rätt till upplysningar och tillträde m.m. (27 §) Bestämmelsen är oförändrad, utöver att hänvisning görs till fler bestämmelser som gäller samma fråga på grund av ändringar i lagen. Hjälp av polismyndighet (27 a §) Bestämmelsen har flyttats till 27 a §. Undantag för djur som används inom försvarsmakten (28 §) Bestämmelsen är i sak oförändrad. Anmälan om vanvård m.m. (28 a §) Bestämmelsen är ny och fanns tidigare i förordningen (1971:810) om allmän veterinärinstruktion. När denna skyldighet infördes för all djurhälsopersonal angavs det att rapporteringsskyldigheten på olika områden bör regleras i den lagstiftning som rör saken. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Förbud att ha hand om djur (29 §) Bestämmelserna i 29 § har skärpts kraftigt i och med de ändringar som trädde i kraft och 2003. för hur bedömningen ska göras, gällande om förbud ska meddelas eller inte, har skärpts . Lagen gav inledningsvis inte någon ledning för bedömningen. infördes en handlingsplikt för . I stället för att som tidigare föreskriva att får fatta beslut så föreskrev den nya lydelsen en skyldighet för att fatta beslut (ska) om de i paragrafen beskrivna kriterierna uppfylldes. För att ge en möjlighet till rimlighetsbedömning infördes ett nytt andra stycke i paragrafen: Förbud ska inte meddelas om det kan antas att ett upprepande inte kommer att inträffa. skärptes paragrafen ytterligare genom att två nya kriterier infördes för när förbud ska meddelas dels om någon har dömts för djurplågeri enligt 16 kap. 13 § och dels om någon vid upprepade tillfällen har dömts för brott enligt 36 § eller vid upprepade tillfällen har varit föremål för beslut enligt 26 §. Den kraftigaste skärpningen var dock att orden kan antas i andra stycket byttes ut mot är uppenbart. Det ställer mycket höga krav på bedömningen av att ett upprepande inte kommer att ske. Omhändertagande av djur m.m. (31–34 §§) Bestämmelserna i 31 och 32 §§ skärptes kraftigt i och med de ändringar som trädde i kraft . I stället för att som tidigare föreskriva att , och i fallet 32 § även en tillsynsmyndighet eller polismyndigheten, får fatta beslut så innebär den nya lydelsen en skyldighet för myndigheten att fatta beslut (ska) om de i paragrafen beskrivna kriterierna uppfylls. Bestämmelsen i 31 § har utökats med samma två punkter vid omhändertagande av djur som i 29 § vad avser djurförbud dels när det gäller personer som är dömda för djurplågeri, dels när någon har dömts för brott enligt 36 eller 36 a § eller när någon vid upprepade tillfällen har varit föremål för beslut enligt 26 §. Ett förtydligande har införts i 33 § om att beslut enligt 31 och 32 §§ även gäller avkomma som det omhändertagna djuret föder under omhändertagandet. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen I 34 § har ett förtydligande införts om att omhändertagna djur kan överlåtas även på annat sätt än genom försäljning. lag föreskrevs att i samma beslut som omhändertagandet även skulle besluta om djuret skulle säljas eller avlivas. Det mildrades 1993 till att ska besluta om detta. Straffbestämmelser (36–37 §§) 36 § anger bl.a. vilka paragrafer i djurskyddslagen som är straffsanktionerade. inkluderades även 13 § (djurskydd vid slakt) i listan över straffsanktionerade paragrafer. Ett nytt andra stycke infördes i 36 § ; Om brottet har begåtts med uppsåt och avsett en förpliktelse av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, döms till fängelse i högst . Att enbart fängelse finns i straffskalan för det brottet innebär att ett uppsåtligt brott mot en förpliktelse av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt har samma straffvärde som djurplågeribrott. infördes en ny 36 a § som med samma formuleringar som i 36 § straffsanktionerade EG-bestämmelserna angående djurskydd. I 37 § finns ett förtydligande om att om den som har ålagts att betala särskild avgift för att inte ha låtit förpröva stall eller motsvarande inte dessutom ska dömas till ansvar enligt 36 §. Överklagande m.m. (38–39 §§ ) En ändring har gjorts av 38 § för att göra det tydligt att man ska följa förvaltningsrättsliga grunder vid överklagande. I 39 § har en ändring införts så att regeringen får bemyndigande att meddela föreskrifter om när ett beslut enligt detta regelverk ska gälla även om det överklagas.