sou · GZB385 · 2012-01-01 00:00:00 — att inom ramen för det straffrättsliga förfarandet kunna beakta den utsatta personens hela situation när hon eller han utsatts för en serie i och för sig straffbelagda men ofta var för sig relativt lindringa gärningar. Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från sådan åtgärd, döms enligt 17 kap. 10 § för övergrepp i rättssak till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Samma sak gäller om man med någon annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom från att avge en sådan utsaga. För grovt brott stadgas fängelse lägst två och högst . Övergrepp i rättssak tas upp bland brotten mot allmän verksamhet och syftet med straffstadgandet är att tillgodose det allmänna intresset av att talans utförande eller utsagans avgivande vid domstol eller annan myndighet inte otillbörligen påverkas. Övergrepp i rättssak kan dock också innebära ett allvarligt angrepp på brottsoffrets personliga integritet. Den som utsatts för övergrepp i rättssak kan t.ex. vara berättigad till kränkningsersättning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Mot att övergrepp i rättssak omfattas av fridskränkningsbrotten talar att straffstadgandet främst avser att tillgodose allmänna intressen. Det våld eller hot som kan förekomma vid brottet har också kvalificerats genom en strängare straffskala; övergrepp i rättssak är i sig ett mycket allvarligt brott och ansvar för detta brott bör alltjämt kunna utdömas vid sidan av ett fridskränkningsbrott. Övergrepp i rättssak omfattas inte av det nya brottet, olaga förföljelse, 4 kap. 4 b § , och bör inte heller kunna ingå i ett fridskränkningsbrott. 5.3.8Lagteknisk utformning av föreslagna ändringar Utredningen har ovan gjort bedömningen att brotten överträdelse av kontaktförbud, skadegörelse, sådan åverkan som utgör ringa skadegörelse och grov skadegörelse bör ingå bland de gärningar som kan medföra ansvar för fridskränkningsbrott. När det gäller frågan hur detta ska komma till uttryck i straffbestämmelserna om fridskränkningsbrott gör utredningen följande överväganden. Den gällande lydelsen av 4 kap. 4 a § hänvisar till kapitel i – 3, 4 och 6 – och inte till straffstadganden för enskilda brott. Detta betyder dock inte att samtliga brott i de angivna kapitlen kan medföra ansvar för fridskränkningsbrott. Vissa grövre brott – såsom grov misshandel, mord och dråp samt vissa sexualbrott – är av sådant allvarligt slag att det i förekommande fall i stället ska dömas särskilt för dem. Vidare är andra brott i berörda kapitel till sin karaktär sådana att de inte torde kunna ingå i ett fridskränkningsbrott. Utredningen finner inte skäl att ändra den lagtekniska lösningen att i 4 kap. 4 a § hänvisa till kapitel i balken. Med den utgångspunkten bör den ändringen att skadegörelsebrotten ska kunna ingå i fridskränkningsbrott åstadkommas genom att det också hänvisas till 12 kap. . Liksom enligt gällande rätt är det gärningar som tar sikte på den personliga integriteten och som sker vid upprepade tillfällen som kan utgöra led i en upprepad kränkning av brottsoffrets integritet (jfr prop. 1997/98:55 s. 133). Brottet överträdelse av kontaktförbud återfinns inte i utan i lagen om kontaktförbud. Ändringen att överträdelse av kontaktförbud ska kunna ingå i fridskränkningsbrotten bör åstadkommas genom att det i 4 kap. 4 a § införs en uttrycklig hänvisning till straffbestämmelsen för detta brott. Utredningens bedömning: Straffskalan för fridskränkningsbrotten bör inte ändras. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning utgör allvarliga brott. I den officiella kriminalstatistiken och domstolspraxis kommer detta till uttryck bl.a. genom att påföljden i majoriteten av fallen bestäms till fängelse. Utredningen gör bedömningen att syftet att åstadkomma en generell uppgradering av straffvärdet när det gäller upprepade, ofta var för sig relativt lindriga, kränkningar mot närstående och tidigare närstående tillgodoses inom ramen för den nuvarande straffskalan. Enligt vår bedömning är straffskalan för fridskränkningsbrotten, som sträcker sig från fängelse till fängelse , väl avvägd och vi föreslår inga ändringar av den. Straffsystemets övergripande syfte är att från samhällets sida förhindra oönskade beteenden, dvs. Medan de allmänpreventiva teorierna utgår från att straffsystemet och utkrävande av straff i det enskilda fallet syftar till att på ett mer allmänt plan inskärpa vikten av att lagar och regler efterlevs är, enligt de individualpreventiva teorierna, de straffrättsliga reaktionernas främsta syfte att avhålla de som har begått brott från att begå ytterligare brott. Även om ett straffsystem redan genom sin existens får sägas ha allmänpreventiva effekter bör det i detta sammanhang framhållas att skillnader i straffnivå, enligt den straffrättsliga doktrinen, sannolikt har liten allmänpreventiv betydelse. Inte heller finns det enligt doktrinen några belägg för att ett hårt straff avskräcker den som har begått brott från att fortsätta att begå brott (Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, s. 26 f. och , Ulväng och Jareborg, Kriminalrättens grunder, s. 45 ff.). Principerna om proportionalitet och ekvivalens utgör utgångspunkter såväl vid utformning av straffskalor som vid straffmätning i domstol. De straffteoretiska grunderna för påföljdssystemet har tidigare beskrivits och diskuterats i flera lagstiftningsarbeten på straffrättens område (se bl.a. , Påföljd för brott, SOU 1986:13-15, som behandlas i prop. 1987/88:120, , Ett reformerat straffsystem, SOU 1995:91, som behandlas i prop. 1997/98:96 samt nu senast betänkanden, Straffskalan för mord, SOU 2007:90, och Straff i proportion till brottets allvar, SOU 2008:85, som behandlas i prop. 2008/09:118 respektive 2009/10:147.) Här kan i korthet sägas att proportionalitets- och ekvivalensprinciperna innebär att straff ska motsvara brottets svårhet; svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare brott och brott som är lika svåra ska bestraffas lika strängt. Det straff som en domstol i det enskilda fallet dömer ut visar således hur allvarlig gärningen är i förhållande till andra brott. På samma sätt ger ett brotts straffskala en indikation om hur allvarligt det brottet är i förhållande till andra brott. Påföljdssystemet bygger också på en humanitetsprincip vilken tar sig uttryck i att systemet ger utrymme för att avvika i mildrande riktning och undvika frihetsberövande påföljder. Detta framgår bl.a. av de s.k. billighetsskälen i 29 kap. 5 § och av bestämmelsen i 30 kap. 4 § , enligt vilken rätten vid val av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Straffmätning och val av påföljd De centrala reglerna för straffmätning och påföljdsval finns i 29 och 30 kap. . Nedan redogörs kortfattat för detta regelverk. Enligt 29 kap. 1 § första stycket ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Lagrummet ger uttryck för proportionalitetsprincipen och ekvivalensprincipen; det ska finnas en proportion mellan brottet och det straffrättsliga ingripandet och lika fall ska behandlas lika. Lagstiftarens syn på hur allvarligt ett brott är uttrycks genom straffstadgandets straffskala vari brottets abstrakta straffvärde anges. Utgångspunkten för straffmätning och påföljdsval är straffskalan för det aktuella brottet, eller vid flerfaldig brottslighet de olika brottens straffskalor jämte bestämmelserna om gemensamt straff för flera brott i 25 kap. 5 och 6 §§ avseende böter och 26 kap. 2 § avseende fängelse.10 Brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde bestäms inom ramen för den tillämpliga straffskalan. Gärningen ska alltså rubriceras före straffvärdebedömningen. Vid bedömningen av straffvärdet ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft. Härvid ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Bestämmelsen i 29 kap. 1 § andra stycket ändrades , dels genom att uppräkningen av omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet uttryckligen gjordes uttömmande, dels genom tillägget att särskilt avseende ska fästas vid om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Regeringen anförde att de i paragrafen uttryckligen angivna momenten står i relation till det intresse som varje straffbestämmelse syftar till att skydda och beskriver de objektiva och subjektiva omständigheter som bör utgöra ramarna för straffvärdebedömningen. Endast dessa omständigheter bör alltså bedömas av domstolarna i varje 10 Den tilltalades tidigare brottslighet påverkar inte den tillämpliga straffskalan men i 26 kap. 3 § finns en bestämmelse som medger ett högre maximistraff i vissa återfallssituationer. Det finns också regler, som t.ex. 29 kap. 7 § , som innebär att den annars tillämpliga straffskalan får underskridas. Inom ramen för dessa får också försvårande och förmildrande omständigheter beaktas (prop. 2009/10:147 s. 13). Genom tillägget att särskilt avseende ska fästas vid om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person har avsikten varit att få till stånd en generell höjning av straffnivån för brott där gärningen innefattar ett sådant angrepp. Som exempel på brott som träffas av bestämmelsen anges grov misshandel och annan misshandel av allvarligare slag, människorov, olaga frihetsberövande, grov kvinnofridskränkning, grov fridskränkning, rån, grovt rån samt grövre fall av olaga tvång, olaga hot, utpressning, våld eller hot mot tjänsteman, övergrepp i rättssak och sexualbrott. Även medhjälp och anstiftan samt försök och andra osjälvständiga brottsformer omfattas. Syftet med lagändringen är alltså att straffvärdet för ett brott som utgör ett allvarligt angrepp mot någons liv, hälsa eller trygghet ska anses vara högre än det straffvärde som skulle ha bestämts enligt paragrafens tidigare lydelse. Regeringen understryker att domstolen i varje enskilt fall ska göra en självständig bedömning utifrån omständigheterna i det särskilda fallet. Som exempel på hur den nya straffvärdebestämmelsen kan påverka straffvärdet anges att en grov misshandel som enligt tidigare praxis bedömts ha ett straffvärde motsvarande straffminimum fängelse framöver bör kunna anses ha ett straffvärde på omkring och . Vidare anges att t.ex. ett dråp där straffvärdet enligt tidigare praxis bedömts motsvara fängelse framöver bör kunna anses ha ett straffvärde på omkring (prop. 2009/10:147 s. 14 f.). Bestämmelsen i 29 kap. 1 § kompletteras med de försvårande respektive förmildrande omständigheter som enligt 29 kap. 2 respektive 3 § särskilt ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Genom de lagändringar som trädde i kraft ändrades de sistnämnda bestämmelserna på så vis att vissa kvalificerande rekvisit togs bort. Syftet var att de försvårande och förmildrande omständigheterna skulle ges större genomslag vid straffvärdebedömningen (prop. 2009/10:147 s. 28). Sedan straffvärdet har bestämts ska betydelsen av tidigare brottslighet, 29 kap. 4 § , s.k. billighetsskäl, 29 kap. 5 § , och den tilltalades ungdom, 29 kap. 7 § beaktas. De olika påföljderna utgörs av böter (25 kap. ), fängelse (26 kap. ), villkorlig dom (27 kap. ) och skyddstillsyn (28 kap. ). Därutöver kan domstolen under vissa omständigheter besluta om överlämnande till särskild vård och särskilda påföljder för unga lagöverträdare (31 och 32 kap. ). Fängelse är enligt 30 kap. 1 § att anse som en svårare påföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn. Det finns inte någon uttrycklig lagreglering avseende det inbördes förhållandet mellan villkorlig dom och skyddstillsyn. har emellertid uttalat att en skyddstillsyn för den dömde generellt sett är mer ingripande än en villkorlig dom, vilket innebär att det finns ett större utrymme för att använda skyddstillsyn än villkorlig dom som alternativ till fängelse (NJA 2000 s. 314). Utgångspunkten för val av påföljd är regleringen i 30 kap. 4 § . Av bestämmelsen framgår att rätten vid val av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid ska rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § . De s.k. billighetsskälen ska således inte bara beaktas vid straffmätningen utan även vid påföljdsbestämningen. De skäl som får åberopas för fängelse anges uttömmande i 30 kap. 4 § andra stycket . Dessa skäl är brottslighetens straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. I förarbetena till bestämmelsen anges att det förhållandet att brottet eller brottsligheten har ett högt straffvärde ofta är ett avgörande skäl för att döma till fängelse. Det har inte ansetts lämpligt att ange en specifik gräns för hur högt straffvärdet ska vara för att motivera ett fängelsestraff. Som riktvärde anges dock att en presumtion för att fängelse bör ådömas föreligger för brott som vid straffvärdebedömningen anses medföra fängelse (prop. 1987/88:120 s. 100). Även brottets eller brottslighetens art kan utgöra skäl för att välja fängelse som påföljd. I förarbetena hänvisas till att vissa brott enligt då gällande praxis av allmänpreventiva skäl ansetts motivera fängelse, trots att de inte haft ett särskilt högt straffvärde. Även att brottsligheten blivit mer utbredd eller antagit mer elakartade former anfördes som skäl till att brottstypen med hänsyn till art borde föranleda fängelse (prop. 1987/88:120 s. 100). Att brottsligheten är svår att förebygga och upptäcka eller innefattar angrepp på den personliga integriteten är också omständigheter som kan utgöra skäl för att välja fängelse med hänsyn till brottslighetens art (Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, s. 247). I detta sammanhang bör poängteras att det inte är brottsrubriceringen som sådan som är avgörande för bedömningen av om brottslighetens art talar för fängelse. Inverkan av art kan vara olika stark inom ramen för en och samma brottsrubricering (se rättsfallet NJA 1999 s. 561). Vid genomgången av domarna från hovrätterna har utredningen noterat att brottslighetens art regelmässigt åberopas som skäl för fängelse vid fridskränkningsbrott. Som skäl för fängelse kan slutligen den tilltalades tidigare brottslighet beaktas. I vilken utsträckning den tilltalades återfall utgör skäl för fängelse påverkas av tidsfaktorn, dvs. hur som förflutit mellan brotten, sedan den tidigare domen och sedan den tidigare påföljdens verkställighet. Även brottslighetens allvar och huruvida det är fråga om likartad brottslighet har betydelse för om återfallet talar för en fängelsepåföljd. Även om det finns skäl för att bestämma påföljden till fängelse kan domstolen med stöd av 30 kap. 7 eller 9 §§ i stället, med hänsyn till att det finns särskilda skäl, välja en villkorlig dom eller skyddstillsyn. Om det finns förutsättningar att kombinera en villkorlig dom eller skyddstillsyn med framför allt en föreskrift om samhällstjänst eller en skyddstillsyn med s.k. kontraktsvård innebär det att domstolen har större möjlighet att välja en icke frihetsberövande påföljd. Om brottsligheten har ett straffvärde på fängelsenivå men det inte finns skäl att välja fängelse som påföljd, står påföljdsvalet i princip mellan villkorlig dom och skyddstillsyn. Som skäl för villkorlig dom ska rätten enligt 30 kap. 7 § beakta om det saknas anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Såsom särskilda skäl för villkorlig dom i stället för fängelse kan rätten, som anförts ovan, beakta om den tilltalade samtycker till att domen förenas med en föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är lämplig med hänsyn till den tilltalades person och övriga omständigheter (30 kap. 7 § andra stycket ). Den allmänna förutsättningen för att välja skyddstillsyn som påföljd är att det finns anledning att anta att en sådan påföljd kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Som angetts ovan kan s.k. kontraktsvård eller samhällstjänst utgöra särskilda skäl för en skyddstillsyn (30 kap. 9 § andra stycket 3 och 4 ). För att en kontraktsvård ska utgöra särskilda skäl för att döma till skyddstillsyn i stället för fängelse krävs att missbruk av beroendeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande som kräver vård eller annan behandling i väsentlig grad har bidragit till att brottet har begåtts och att den tilltalade förklarar sig villig att gå igenom lämplig behandling som enligt en för honom uppgjord plan kan anordnas i sam- band med verkställigheten (30 kap. 9 § andra stycket 3 ). Som särskilda skäl för att välja skyddstillsyn i stället för fängelse kan rätten också beakta om en påtaglig förbättring skett av den tilltalades personliga eller sociala situation i något hänseende som kan antas ha haft samband med hans brottslighet (30 kap. 9 § andra stycket 1 ). Även att den tilltalade undergår behandling för missbruk eller annat förhållande som kan antas ha samband med hans brottslighet kan beaktas som skäl för att välja en skyddstillsyn i stället för fängelse (30 kap. 9 § andra stycket 2 ). För grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning stadgas enligt 4 kap. 4 a § fängelse lägst och högst . I tidigare kapitel har redogjorts för påföljdsinventering (kapitel 2), den officiella kriminalstatistiken avseende domstolarnas påföljdsval och straffmätning (kapitel 3) samt domstolarnas påföljdsval och straffmätning i de domar som ingått i den särskilda praxisgenomgång som utredningen gjort (kapitel 4). påföljdsinventering (se närmare kapitel 2, avsnitt 2.6.3) visar att bestämdes påföljden till fängelse i av domarna avseende grov fridskränkning. Medelvärdet för utdömd fängelsetid uppgick . Bland domarna avseende grov kvinnofridskränkning bestämdes påföljden till fängelse i av fallen och medelvärdet för utdömd fängelsetid uppgick . Som anges i kapitel 3, avsnitt 3.1.6, visar också den officiella kriminalstatistiken att fängelse är den vanligaste påföljden för fridskränkningsbrott. Ända sedan straffbestämmelsen fick sin nuvarande lydelse , har påföljden i majoriteten av fallen bestämts till fängelse. bestämdes påföljden till fängelse i av de fällande domarna avseende grov fridskränkning. Bland de fällande domarna avseende grov kvinnofridskränkning, , bestämdes påföljden till fängelse i . uppgick medelvärdet för utdömd fängelsetid enligt den officiella kriminalstatistiken till fängelse 13 månader för grov för grov kvinnofridskränkning. Även bland de domar avseende fridskränkningsbrott som ingått i den särskilda praxisgenomgången för utdömdes fängelse i en klar majoritet av fallen. Medelvärdet för utdömd fängelsetid där den tilltalade dömts för fridskränkningsbrott som huvudbrott uppgick till omkring för grov kvinnofridskränkning och grov fridskränkning mot vuxen samt för grov fridskränkning mot barn (se närmare kapitel 4, avsnitt 4.6.2). Nedan redogörs för avgöranden från och refererade hovrättsavgöranden som särskilt avser påföljdsval och straffmätning i mål om fridskränkningsbrott. Avgöranden från och refererade hovrättsavgöranden , då 4 kap. 4 a § fick sin nuvarande lydelse, har prövat tre mål som avser straffmätning för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. Två av domarna har redovisats i avsnitt 4.8.3 angående domstolarnas bedömning av de för fridskränkningsbrotten särskilda rekvisiten: led i en upprepad kränkning och ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. I rättsfallet NJA 2003 s. 144 hade en man utsatt sin hustru för upprepade övergrepp bestående i framför allt upprepad misshandel i form av slag mot kroppen. Gärningarna var begångna . Vid den allvarligaste misshandeln hade mannen bl.a. tilldelat hustrun ett knytnävsslag, knuffat omkull henne och tagit stryptag på henne som han uttalade att han skulle döda henne. Hustrun var nyinflyttad till , saknade kunskaper i svenska språket och hade inget socialt nätverk. Hon var ensam hemma med tre små barn. dömde mannen för grov kvinnofridskränkning till fängelse tio månader.11 I NJA 2004 s. 437 hade en man och en kvinna utsatt deras då 16–17-åriga dotter för upprepade övergrepp bestående bl.a. i slag mot händerna och i huvudet med skaftet till en hammare, slag med en sopkvast, slag i ansiktet med öppen och knuten hand, stryptag, slag med skohorn i ansiktet och sparkar mot benen och ryggen. I samband med gärningarna hade föräldrarna utsatt dottern för nedsättande tillmälen. 11 Domen överklagades enbart av den tilltalade, vilket innebar att de högre instanserna var förhindrade att döma ut ett strängare straff än det av tingsrätten fastställda fängelse . konstruktionen av fridskränkningsbrottet innebär att det vid bedömningen av gärningarnas straffvärde ska göras en helhetsbedömning av den kränkta personens situation. Sålunda kunde beaktas att kränkningen av dottern i samband med flera av misshandelsbrotten förstärkts genom att föräldrarna utsatt henne för nedsättande tillmälen och även i övrigt att misshandeln skett under kränkande former, såsom genom sparkar. hänvisade till att den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårighet att värja sig (29 kap. 2 § 3 ) samt att brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person (29 kap. 2 § 8 ). Vidare anförde domstolen att det vid bestämmande av straffvärdet för brottsligheten framstod som naturligt att jämföra med brottet grov kvinnofridskränkning men att straffet, med hänsyn till straffskärpningsgrunderna i 29 kap. 2 § , när det gäller brott mot barn bör vara högre än straffet för motsvarande gärning mot en vuxen person. Såväl mannen som kvinnan dömdes för grov fridskränkning till fängelse och . I NJA 2005 s. 712 dömdes en man för grov kvinnofridskränkning mot sin hustru och grov fridskränkning mot deras tre gemensamma barn. Gärningarna mot hustrun och barnen hade begåtts och de tre barnen var 7, vid de första gärningarna. Gärningarna mot hustrun bestod bl.a. i slag i ansiktet, slag och sparkar mot kroppen samt dödshot. Mot barnen bestod gärningarna i dödshot, knytnävsslag mot en av sönerna när denne försökte skydda sin mor genom att lägga sig på henne under faderns pågående misshandel samt att mannen puttat och dragit omkull barnen och sparkat på dem när de legat på marken. Det våld som mannen utövat mot hustrun och barnen hade inte lett till några allvarligare skador. , som hänvisade till 29 kap. 1 § andra stycket samt 2 § punkterna 3 och 8 , anförde att de grova kränkningsbrotten hade ägt rum och vittnade om stor hänsynslöshet. Vid bedömningen av straffvärdet beaktades särskilt att mannen genom upprepat våld och hot kränkt hustrun och barnen i deras hem, där de har ett särskilt berättigat krav på att få känna sig trygga. Beträffande brotten mot barnen anförde domstolen att mannen, även genom övergreppen mot barnens mor, ryckt undan den tillit som ett barn behöver få ha till sina föräldrar. Påföljden bestämdes till fängelse och . I RH 2002:35 I dömdes en man för grov kvinnofridskränkning mot sin sambo samt misshandel och olaga hot mot deras sexårige son. Fridskränkningsbrottet var begånget om och bestod bl.a. i knytnävsslag och slag med öppen hand, dödshot, drag i håret samt att mannen tvingat sin sambo att klä av sig naken och låta sig utsättas för kroppsbesiktning. Misshandeln mot sonen bestod i slag med handen mot bakhuvudet och slag med en dubbelvikt livrem mot kroppen.