sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — besluta att förundersökning inte ska inledas (23 kap. 4 a § andra och tredje stycket). 12.3.2Åtalsunderlåtelse vid en tillräknelighetsreglering Åklagarens åtalsplikt ska enligt vårt förslag gälla även om det skulle finnas skäl som talar för att gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet (men övriga rekvisit för att en gärning ska utgöra brott bedöms vara uppfyllda). Åklagaren ska alltså inte ha någon skyldighet att bedöma gärningsmannens tillräknelighet vid pröv- ningen av om åtal ska väckas. I en del fall kan de omständigheter som har kommit fram under förundersökningen vara sådana att åklagaren hade beslutat om åtals- underlåtelse om samtliga brottsförutsättningar hade bedömts före- ligga. För att kunna besluta om åtalsunderlåtelse förutsätts det att åklagaren kan utgå ifrån att omständigheterna är sådana att den misstänkte är skyldig till ett brott och att man i och för sig kan förvänta sig en fällande dom. Eftersom man inte kan förvänta sig en fällande dom om det skulle finnas skäl som talar för att gärnings- mannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet, är det med nuvarande reglering om åtalsunderlåtelse inte möjligt att besluta om åtals- underlåtelse i dessa situationer. Enligt vår mening bör det dock finnas en möjlighet att underlåta att väcka åtal även i dessa fall. Förutsättningarna för att underlåta åtal i dessa fall bör utformas på ett sätt som liknar det som gäller för ett beslut om åtals- underlåtelse. Detta innebär till en början att något väsentligt all- mänt eller enskilt intresse inte får åsidosättas genom beslutet. En situation då ett beslut om att inte väcka talan bör få fattas är när det kan antas att gärningen inte skulle leda till annan påföljd än böter om den utgjorde ett brott. Ett annat fall är då det kan antas att på- följden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för att underlåta att väcka talan. Ytterligare ett fall då en talan inte ska behöva väckas är när den misstänkte har begått ett annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anled- ning av det föreliggande brottet. Slutligen ska åklagaren kunna underlåta att väcka talan om psykiatrisk vård eller insatser enligt LSS kommer till stånd. På samma sätt som vid åtalsunderlåtelse ska det finnas en möj- lighet för åklagaren att underlåta att väcka talan även i andra fall, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon på- följd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. På samma sätt som gäller för beslut om underlåtelse att åtala för brott bör ett beslut om åtalsunderlåtelse i nu aktuella fall få med- delas även sedan åtal har väckts om det kommer fram sådana för- hållanden som, om de förelegat eller varit kända vid tiden för åtalet, skulle ha föranlett åtalsunderlåtelse. Åtalsunderlåtelse ska dock inte få beslutas om den tilltalade motsätter sig det eller om dom redan har fallit. Ett beslut om åtalsunderlåtelse ska även få återkallas, om särskilda omständigheter föranleder det (jfr 20 kap. 7 a och 7 b §§ RB). 12.4Talan i brottmål och brottmålsdomen Vårt förslag: Ett åtal som väcks trots att det finns skäl som talar för att gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet ska handläggas som ett åtal för brott. Åklagaren ska i stämnings- ansökan ange att det finns skäl som talar för att gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Finner rätten att gär- ningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet ska åtalet ogillas. Rätten ska dessutom genom en dom pröva om den till- talade har begått en otillåten gärning och om han eller hon upp- fyller kravet på tillräknelighet. 12.4.1Allmänt om talan i brottmål och om brottmålsdomen En talan i brottmål, ofta benämnd ansvarstalan, skiljer sig i grund- läggande hänseenden från en talan i tvistemål, främst genom att en ansvarstalan inte innefattar ett yrkande om att domstolen ska med- dela ett bestämt domslut. En ansvarstalan innebär i stället att åkla- garen, eller i vissa fall målsäganden, underställer domstolen en viss gärning till straffrättsligt bedömande. Domstolen är inte bunden av ett eventuellt yrkande i påföljdsdelen. Den centrala utgångspunkten för t.ex. frågor om ramarna för brottmålsprocessen och brottmåls- domens rättskraft är i stället den åtalade gärningen sådan den fram- går av gärningsbeskrivningen. Gärningsbeskrivningen, som ska fram- gå av stämningsansökan, kan i viss utsträckning senare under pro- cessens gång justeras eller utvidgas enligt bestämmelserna i 45 kap. 5 § RB. Av 30 kap. 3 § RB framgår att en dom i brottmål inte får avse någon annan gärning än den för vilken en ansvarstalan i behörig ordning har förts. Rätten är dock inte bunden av yrkande be- träffande brottets rättsliga beteckning eller tillämpligt lagrum. Be- stämmelsen innebär att domstolen alltid måste hålla sig inom gär- ningsbeskrivningen, både vad gäller rekvisiten för otillåten gärning och rekvisiten för personligt ansvar (tidigare objektiva och subjek- tiva rekvisit). Man får inte döma över andra gärningsmoment än de som åklagaren (eller målsäganden) har åberopat till stöd för sitt ansvarsyrkande. Den korresponderande regeln om talan finns i 20 kap. 1 § RB. Där anges endast att en fråga om ansvar (ansvarstalan) inte får tas upp av rätten, om inte åtal har väckts. Ett undantag från denna regel gäller när det är fråga om ansvar för s.k. rättegångsförseelser2, som rätten får ta upp utan åtal. En brottmålsrättegång kräver alltså, som huvudregel, att åtal har väckts. Detta sker genom att åklagaren skriftligen ansöker om stämning. Åtal ska anses väckt när stäm- ningsansökan kom in till rätten, se 45 kap. 1 § första stycket RB. Någon definition av begreppet åtal finns varken i själva RB eller i motiven till RB. Begreppets innebörd förutsätts med andra ord vara känt. Åtal innebär enligt ett initiativ till ett straffprocessuellt förfarande varigenom en prövning görs huru- vida straff eller någon annan påföljd ska dömas ut (SOU 1926:32, s. 4). Detta initiativ sker genom ett påstående att en person genom att begå en viss konkret gärning har gjort sig skyldig till ett brotts- ligt förfarande och därför ska dömas till ansvar. Som har nämnts innebär emellertid ansvarsyrkandet inte någon begäran om att domstolen ska meddela ett visst domslut, t.ex. döma NN för rån till fängelse. En begäran om att en viss påföljd ska dömas ut är därför inte bindande för rätten. Man kan säga att ansvarsyrkandet vad gäller påföljdsfrågan är abstrakt. Det formella yrkandet innebär endast en begäran att någon påföljd eller annan reaktion ska följa på den påstådda brottsliga gärningen, men det är domstolens sak att utifrån reglerna för påföljdsbestämningen välja den straffrättsliga reaktionen, låt vara att parterna i rättegången van- ligen argumenterar också i den delen. Domstolen gör i brottmål 2 Som rättegångsförseelser betraktas förseelser som sägs i 9 kap. 1–3 §§ och 5 § RB. alltså en officialprövning och har en initiativrätt som är särskilt be- tonad med avseende på påföljdsbestämningen. 12.4.2Brottmålsprocessen vid en tillräknelighetsreglering Vi har i avsnitt 12.1 föreslagit att åklagarens åtalsplikt ska ändras på det sättet att han eller hon ska väcka åtal även om det skulle finnas skäl som talar för att gärningsmannen inte uppfyller kravet på till- räknelighet. Detta innebär att åklagaren inte har någon skyldighet att bedöma om gärningsmannen uppfyller kravet på tillräknelighet och att åtal för brott som huvudregel ska väckas även om det finns omständigheter som tyder på att detta krav inte är uppfyllt. Ett åtal som väcks i ett sådant fall ska handläggas som ett åtal för brott, även om åklagaren har bedömt att det skulle finnas skäl som talar för att gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräkne- lighet. Detta innebär att åklagaren, trots denna skillnad, i vanlig ordning för en ansvarstalan och underställer domstolen en viss gär- ning till straffrättsligt bedömande. Åtalet ska väckas genom att åklagaren hos rätten skriftligen ansöker om stämning mot personen i fråga, se 45 kap. 1 § RB. Kravet på vad en stämningsansökan ska innehålla bör också vara detsamma som när åklagaren lämnar in en stämningsansökan i övriga fall, se 45 kap. 4 § RB. Vi bedömer dock att det av stämningsansökan bör framgå att åklagaren har väckt åtal trots att det finns skäl som talar för att gärningsmannen inte upp- fyller kravet på tillräknelighet. Vi föreslår därför att det ska göras ett sådant tillägg i 45 kap. 4 § RB. Ramen för brottmålsprocessen är i vanlig ordning den åtalade gärningen sådan den framgår av gärningsbeskrivningen. Utgångs- punkten är att åklagaren genom åtalet påstår att gärningsmannen genom att begå en viss konkret gärning har gjort sig skyldig till ett brottsligt förfarande och därför ska dömas till ansvar. Frågan om gärningsmannens tillräknelighet kan på ett sätt därför sägas vara frikopplad från åtalet. Naturligtvis kommer frågan om tillräkne- lighet ändå att tas upp i processen, dels genom beskrivningen av omständigheterna kring gärningen, dels genom att det i de flesta fall kommer att yrkas att gärningsmannen ska genomgå en rätts- psykiatrisk undersökning i fråga om hans eller hennes tillräknelig- het. I ett brottmål ska rätten bedöma om de rekvisit som krävs för att gärningen ska utgöra en otillåten gärning är uppfyllda. misstänkte erkänt gärningen eller finner rätten att övertygande bevisning har lagts fram om att han eller hon har begått en otillåten gärning kan rätten besluta om att hämta in ett utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning i fråga om gärningsmannens tillräkne- lighet, se avsnitt 13.6. I en del fall kan frågan om den tilltalades tillräknelighet vid en gärning bli aktuell först efter det att han eller hon har åtalats. Den tilltalade har då åtalats sedan åklagaren har bedömt att gärningen utgör ett brott, dvs. att samtliga brottsförutsättningar föreligger. Även i dessa fall kan rätten naturligtvis besluta om att hämta in ett utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning i fråga om gärnings- mannens tillräknelighet (om den misstänkte har erkänt gärningen eller om rätten finner att det har lagts fram övertygande bevisning om att den tilltalade har begått en otillåten gärning). 12.4.3Brottmålsdomen vid en tillräknelighetsreglering I brottmålsdomen ska rätten normalt först ta ställning till om de rekvisit som krävs för att gärningen ska utgöra en otillåten gärning är uppfyllda. Finner rätten att det är styrkt att gärningsmannen har begått en otillåten gärning ska rätten bedöma om gärningsmannen uppfyller kravet på tillräknelighet. Om gärningsmannen bedöms vara tillräknelig ska rätten gå vidare och bedöma om de övriga förutsättningarna för personligt ansvar är uppfyllda. Är samtliga rekvisit uppfyllda ska gärningsmannen dömas för ett brott och rätten ska bestämma en påföljd. Brister det i något av de övriga rekvisiten för personligt ansvar, t.ex. i kravet på uppsåt, ska den tilltalade fri- kännas. Om rätten kommer fram till att gärningsmannen vid gärningen inte uppfyllde kravet på tillräknelighet brister det i hans eller hennes personliga ansvar och gärningen utgör då inte ett brott. Även i det fallet ska den tilltalade frikännas. 12.4.4En möjlighet till fastställelsedom i brottmål bör införas Kravet på tillräknelighet för straffrättsligt ansvar innebär att åtalet ska ogillas om detta krav inte är uppfyllt. föreslår vi (se avsnitt 10.4.2) att allmän förvaltningsdomstol ska kunna besluta om särskilda skyddsåtgärder avseende den som har begått en otillåten gärning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Särskilda skyddsåtgärder ska kunna bli aktuella om den otillåtna gärningen har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa, om det för gärningen inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse och om det med hänsyn till gärningsmannens psykiska tillstånd, hans eller hennes tidigare begångna gärningar och omständigheterna i övrigt finns en påtaglig risk för att han eller hon på nytt begår sådana gärningar av allvarligt slag. För att allmän förvaltningsdomstol ska kunna besluta om sär- skilda skyddsåtgärder krävs att det har fastställts att den tilltalade har begått en otillåten gärning och att denna inte utgör brott efter- som kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Dessa frågor bör där- för kunna prövas genom en dom av allmän domstol i samband med brottmålsprocessen. Det saknas stöd i lag för en fastställelsetalan i brottmål på detta sätt. Tvärtom anses det inom den rättsvetenskapliga doktrinen att en ansvarstalan som går ut på att endast fastställa vem som har begått gärningen ska avvisas i brist på lagstöd. Det enda tillfälle då en fastställelsetalan är möjlig är då talan förs när någon som är har begått brott (bevistalan).3 Denna något kompromisslösa inställning inom den rättsveten- skapliga doktrinen kan tyckas märklig mot bakgrund av att det efter RB:s ikraftträdande och fram till dess BrB trädde 1965, på sedvanerättslig grund, men utan klart lagstöd, fanns en form av fastställelsedom gällande psykiskt störda lagöverträdare, nämligen avseende de som blev föremål för straffriförklaring enligt 5 kap. 5 § SL. Dessutom innebär ju en ansvarstalan enligt vad som har sagts inget annat än att domstolen underställs en påstådd brottslig gärning till straffrättsligt bedömande. Mot bakgrund av inställningen inom doktrinen och de krav på lagstöd som bör iakttas bör dock de föreslagna möjligheterna till fastställelsedom i brottmål regleras i lag. Vi föreslår i avsnitt 12.1 och 12.4 att åklagaren ska väcka åtal för brott även om det skulle finnas skäl som talar för att gärnings- mannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet och att talan ska drivas som om det inte fanns några sådana skäl. Detta innebär att rätten kommer att göra en prövning dels av om gärningsmannen har begått en otillåten gärning, dels av om kravet på tillräknelighet 3 Se 38 § LUL. Vi menar att det är rimligt att rätten alltid meddelar en fastställelsedom i dessa frågor. 12.5Andra följder av en otillåten gärning Vår bedömning: Vi avstår från att lämna förslag till lagstiftning när det gäller frågan, om en gärning som inte utgör brott efter- som gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet ska kunna jämställas med brott och därmed kunna leda till samma följder som ett brott. förslag bör ligga till grund för fortsatta överväganden i den frågan. föreslog att en gärning som inte ska med- föra ansvar eftersom gärningsmannen inte uppfyller kravet på till- räknelighet (1 kap. 2 a § BrB) eller inte har fyllt (1 kap. 6 § BrB) ska kunna leda till samma följder som ett brott. De följder som avses är skadestånd för kränkning eller ren förmögenhets- skada, brottsskadeersättning, förverkande, utvisning eller annan sär- skild rättsverkan. Kommittén föreslog att detta skulle ske genom att man genom en ny s.k. trolleribestämmelse i 1 kap. 9 § BrB i tillämpliga delar ska jämställa sådana gärningar med brott. Där- utöver föreslog kommittén att det i 1 kap. 8 § BrB (i vilken det regleras vilka följder, förutom påföljd, som ett brott kan leda till) skulle göras ett tillägg som skulle innebära att rättsverkningar av brott i de fall som avses i 1 kap. 2 a § första stycket och 6 § i stället skulle gälla en straffbelagd gärning. Beslut om följder av den otillåtna gärningen skulle enligt förslaget kunna fattas i de fall det genom en fastställelsedom har konstaterats att gärningsmannen har begått en otillåten gärning. Kommitténs förslag leder till att tillämpningsområdet för de särskilda följderna på grund av brott utvidgas. Förslaget innebär att den som ska frikännas på grund av otillräknelighet eller på grund av att han eller hon var vid gärningen ändå ska kunna bli föremål för åtgärder som normalt kräver att ett brott har begåtts. Vi anser att det närmare bör övervägas om den ordning som föreslår i denna del är lämplig. Enligt vår mening skulle ett alternativ kunna vara att man i en bestämmelse i 1 kap. BrB upplyser om att det i vissa fall kan bli aktuellt med andra särskilda följder även i de fall en gärning inte utgör brott till följd av att gärningsmannen var otillräknelig eller under . Vilka följder som skulle kunna bli aktuella i dessa situationer skulle däremot regleras i de olika bestämmelser som finns på respektive område. Vi anser dock att det inte finns anledning för oss att ta ställning till om förslag i denna del ska genomföras eller inte eller hur en framtida reglering bör utformas. Vi avstår alltså från att lägga fram något eget förslag i denna fråga. 13.1Nya typer av rättspsykiatriska bedömningar Vårt förslag: Det ska införas nya former av rättspsykiatriska bedömningar, vilka ska ske inom ramen för en rättspsykiatrisk undersökning. Bedömningarna ska ta sikte på frågan om gär- ningsmannens tillräknelighet, förutsättningarna för verkställig- het av fängelse i en sluten stödenhet och förutsättningarna för särskilda skyddsåtgärder. Det får avges ett utlåtande för respek- tive fråga. Vår bedömning: I en rättspsykiatrisk undersökning bör det som huvudregel ingå samtliga rättspsykiatriska bedömningar. Även den nya typen av undersökning bör benämnas rättspsykiatrisk undersökning. 13.1.1Nya typer av rättspsykiatriska bedömningar Vid en reformering av den straffrättsliga regleringen och vid in- förandet av en möjlighet att besluta om särskilda skyddsåtgärder kommer det att behövas rättspsykiatriska beslutsunderlag i andra situationer än med nuvarande reglering. Först och främst kommer allmän domstol att behöva besluts- underlag för att kunna bedöma om en tilltalad uppfyller kravet på tillräknelighet. Ett rättspsykiatriskt beslutsunderlag i fråga om förutsättning- arna för särskilda skyddsåtgärder kommer att vara nödvändigt för att allmän domstol ska kunna ta ställning till om det finns förut- sättningar för att besluta om att gärningsmannen ska omhändertas i avvaktan på att en fastställelsedom ska vinna laga kraft för att all- män förvaltningsdomstol därefter ska kunna pröva frågan om sär- skilda skyddsåtgärder, se avsnitt 10.4.5. Det kommer också att krävas ett rättspsykiatriskt underlag för att allmän domstol ska kunna bedöma om den som döms till fängelse ska undergå straffet i en sluten stödenhet. Undersökningarna i dessa frågor bör, både av kost- nadsskäl och med hänsyn till de ingripande verkningar en under- sökning har mot den tilltalade, utföras i ett sammanhang inom ramen för en rättspsykiatrisk undersökning. Det ska dock avges utlåtande i var och en av frågorna. De frågor som allmän domstol kan behöva ett rättspsykiatriskt beslutsunderlag beträffande har ett sådant samband att ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning som huvudregel bör omfatta samtliga dessa frågor. Det bör dock av ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning framgå att domstolen begär utlåtanden i alla delar. I de fall frågan om gärningsmannens tillräknelighet är uppe för bedömning ter det sig t.ex. naturligt att också begära ett underlag beträffande förutsättningarna för verkställighet av ett fängelse- straff. En sådan verkställighet kan ju i vissa fall komma i fråga för den som uppfyller kravet på tillräknelighet och ska dömas till fängelse. Också frågan om särskilda skyddsåtgärder har ett sam- band med frågan om gärningsmannens tillräknelighet på så sätt att sådana åtgärder kan komma i fråga om han eller hon inte uppfyller kravet på tillräknelighet eller om han eller hon har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnes- förvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstill- stånd. I vissa fall bör domstolen dock redan på ett tidigt stadium kunna förutse att det inte kan bli aktuellt med särskilda skyddsåtgärder. Det kan t.ex. vara fallet när misstanken rör en gärning som inte har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa eller om det för gärningen är föreskrivet lindrigare straff än fäng- else . I dessa fall bör den rättspsykiatriska undersök- ningen inte innefatta frågan om förutsättningarna för särskilda skyddsåtgärder. I en del fall bör en rättspsykiatrisk undersökning i fråga om gärningsmannens behov av särskilda skyddsåtgärder som har hämtats in av allmän domstol kunna vara underlag även för den slutliga bedömningen av frågan i allmän förvaltningsdomstol. I många fall kan förvaltningsdomstolens bedömning dock komma att ske efter en förhållandevis , eftersom den som prövningen avser har undergått ett fängelsestraff eller sluten ungdoms- vård. Eftersom det är väsentligt att allmän förvaltningsdomstol i de fallen har tillgång till en aktuell bedömning i fråga om förutsätt- ningarna för särskilda skyddsåtgärder bör det vara möjligt även för allmän förvaltningsdomstol att besluta om en rättspsykiatrisk under- sökning i denna fråga. Detta bör kunna ske genom att en helt ny undersökning görs eller genom att det sker en kompletterande undersökning för tiden efter en tidigare gjord undersökning. 13.1.2Även den nya typen av undersökning bör benämnas rättspsykiatrisk undersökning Vid ett genomförande av våra förslag kommer påföljden överläm- nande till rättspsykiatrisk vård att avskaffas. Enligt vårt förslag ska benämningen rättspsykiatrisk vård inte heller finnas kvar för sådan psykiatrisk tvångsvård som ges under verkställigheten av påföljder som innefattar ett frihetsberövande under anhållnings- eller häkt- ningstid eller vid en rättspsykiatrisk undersökning. Detta skulle kunna tala för att beteckningen rättspsykiatrisk undersökning inte längre skulle vara adekvat. De olika typer av undersökningar som kommer att behöva genom- föras vid en reform på området kommer dock fortfarande att ta sikte på fall då den undersökte är misstänkt för brott, låt vara att han eller hon i vissa fall kommer att frikännas på grund av otillräk- nelighet. Genom att det på detta sätt finns en stark anknytning till rättspsykiatrin bör en undersökning benämnas rättspsykiatrisk under- sökning. 13.2Undersökning och utlåtande i fråga om gärningsmannens tillräknelighet Vårt förslag: En undersökning i fråga om gärningsmannens tillräknelighet får ske i syfte att kunna bedöma om en gärning inte utgör brott på grund av att gärningsmannen inte uppfyllde kravet på tillräknelighet. Av ett utlåtande över en sådan under- sökning ska det framgå om -den misstänkte gärningsmannen till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklings- störning eller ett allvarligt demenstillstånd har saknat för- måga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller om han eller hon har saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse och -om den misstänkte gärningsmannen i anslutning till gärningen själv har vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat sätt. Om gärningsmannen inte bedöms ha varit otillräknelig ska det av utlåtandet framgå om han eller hon till följd av en icke självförvållad psykisk störning, sinnesrörelse eller av någon annan orsak har haft nedsatt förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse eller att kontrollera sitt handlande. Det ska av ett utlåtande över en rättspsykiatrisk under- sökning i fråga om gärningsmannens tillräknelighet framgå om det finns förutsättningar att ge gärningsmannen psykiatrisk tvångs- vård. I mål där frågan om den tilltalades tillräknelighet blir aktuell be- höver domstolen ett rättspsykiatriskt utlåtande när det gäller den tilltalades psykiska tillstånd vid gärningstillfället. Av ett sådant ut- låtande ska det framgå om den misstänkte uppfyller de kriterier som anges i bestämmelsen om kravet på tillräknelighet i 1 kap. 2 a § BrB.