sou · H0B361 · 2012-10-02 00:00:00 — Nedan följer en kort historik (avsnitt 2.2), en beskrivning av vissa huvuddrag i expropriationslagens ursprungliga ersättningssystem (avsnitt 2.3), en översiktlig redogörelse för de förändringar som skett genom ersättningsreform (avsnitt 2.4) samt en översikt över annan lagstiftning som kan aktualisera markåtkomst (avsnitt 2.5). års lag innehöll bestämmelser om rätten att tvångsvis ta mark i anspråk för allmänna ändamål. Den första självständiga expropriationsförfattningen utgjordes av förordning om jords eller lägenhets avstående för allmänt behov. I förordningen fanns bl.a. en föreskrift om att ersättning för expropriation skulle be- talas med egendomens värde med ett tillägg om . Denna regel avskaffades genom en ny förordning , som gällde till 2009/10:162. dess att lagen (1917:189) om expropriation (lag) trädde 1918. Av den grundläggande bestämmelsen om expropriationsersätt- ning lag framgick att ersättning i form av löseskilling skulle betalas för den ianspråktagna fastighetens eller fastighets- delens fulla värde. Om en del av en fastighet exproprierades, medan restfastigheten drabbades av skada eller intrång genom åtgärden eller den exproprierade delens användande, skulle full ersättning för ska- dan och intrånget betalas. Även annan skada för egendomens ägare till följd av expropriationen skulle ersättas fullt ut. En utgångspunkt för lagstiftningen var att ersättningen skulle vara just så stor att fastighetsägarens förmögenhetsställning förblev oförändrad trots expropriationen.3 Genom lagändringar slopades bestämningarna fulla värde, full ersättning, etc. Syftet var att eliminera att övervärden ersattes, vilket dessa uttryck ansågs ha lett till.4 Bestämningarna ansågs inte nödvändiga för att ersättningarna skulle motsvara det verkliga värdet och innebära att fastighetsägaren kompenserades helt för förlusten av fastigheten och för annan skada. Vidare lades det i er- sättningsbestämmelserna till att löseskilling skulle bestämmas med hänsyn till ortens pris och fastighetens avkastning. lag kvarstod sedan i stort oförändrad fram till dess att betydande ändringar av lagstiftningen gjordes (reform).5 Bland syftena med förändringarna märks ambi- tionen att undvika alltför höga ersättningsnivåer, bl.a. för att hindra markvärdestegring. Detta kom till uttryck bl.a. genom att den s.k. presumtionsregeln infördes. Vidare infördes ersättningsposten in- trångsersättning i fråga om marknadsvärdeminskningen vid expro- priation av en del av en fastighet. Ersättningsreglerna fördes där- efter med vissa ändringar in i den nuvarande expropriationslagen (1972:719), som trädde i kraft den 1 januari 1973.6 Därefter genomgick ersättningsreglerna inte några större förändringar års ersättningsreform. 3NJA II 1918 s. 146 f. 4NJA II 1950 s. 228 f. Enligt expropriationslagen får en fastighet tas i anspråk genom ex- propriation med äganderätt, nyttjanderätt eller servitutsrätt. Genom expropriationen får även en särskild rätt till fastigheten upphävas eller begränsas (1 kap. 1 §). Rätt att expropriera har i princip vem som helst. Det finns dock en generell begränsning av vilka rättssubjekt som kan få expropria- tionstillstånd. Enligt 2 kap. 12 § andra stycket expropriationslagen får expropriation till förmån för annan än staten, kommun, lands- tingskommun eller kommunalförbund ske endast om den expropri- erande på betryggande sätt kan svara för att den exproprierade egen- domen används för avsett ändamål. Syftet med detta lagrum är att undvika att enskilt rättssubjekt missbrukar rätten till expropriation. I 2 kapitlet expropriationslagen anges de ändamål för vilka expro- priation får ske. Kapitlets huvudinnehåll kan sammanfattas i följande uppställning. Tätbebyggelse (1 §) Kommunikationsändamål (2 §) Elektrisk kraft, värme, vatten och avlopp m.m. (3 §) Näringsverksamhet (4 §) Skydds- och säkerhetsområden (5 §) Försvarsändamål (6 §) Ändring av (6 a §) Vanskött egendom (7 §) Allmän fiskevård (7 a §) Kulturella ändamål (8 §) Naturvård och friluftsliv (9 §) Verksamhet som staten eller kommun har att tillgodose m.m. (10 §) Värdestegringsexpropriation (11 §) Allmän behovs- och lämplighetsprövning (12 §) Den vars egendom tas i anspråk genom expropriation har rätt till ersättning. Bestämmelser om expropriationsersättning finns i 4 kap. expropriationslagen. Ersättningsreglerna gäller såväl om expropria- tionen avser äganderätten till en fastighet som om den avser någon särskild rätt till fastighet eller leder till att en sådan särskild rätt rubbas (1 kap. 5 §). Expropriationsersättningen bestäms normalt utifrån de förhållanden som råder då ett expropriations- mål slutligt avgörs. Ersättningssystemet vid expropriation och andra sådana förfo- ganden utgår från traditionella skadeståndsrättsliga principer och bygger på ersättning motsvarande marknadsvärdet i kombination med annan ersättning, se kapitel 3. Lagstiftningen innehåller dock flera exempel på delvis avvikande regleringar som tillerkänner fastighetsägaren ersättning utöver mark- nadsvärdet. Dessa bestämmelser kan – något förenklat – delas upp i följande två kategorier. Ersättning utöver marknadsvärdet beräknad enligt en skadeprincip. Ersättning utöver marknadsvärdet beräknad enligt en vinstför- delningsprincip. Dessa båda ersättningsprinciper beskrivs vidare i kapitel 4. Den grundläggande ersättningsbestämmelsen i expropriationslagen utgick från början från att en fastighetsägare som utsätts för expro- priation inte skulle ha en sämre förmögenhetsställning efter expro- priationen än om någon expropriation inte hade skett (4 kap. 1 § första stycket). Ersättning lämnas i form av löseskilling, intrångs- ersättning och ersättning för övrig skada (annan ersättning). Om en fastighet tas i anspråk i sin helhet, ska löseskilling betalas med ett belopp som motsvarar fastighetens marknadsvärde. Vid expropriation av en del av en fastighet ska intrångsersättning betalas. Denna ska motsvara den minskning av fastighetens marknadsvärde som uppkommer genom expropriationen. Minskningen kan bero på dels avståendet av den mark som tas i anspråk, dels det intrång som uppkommer på restfastigheten. Fastighetsägaren är vid sidan av löseskilling eller intrångsersätt- ning berättigad även till annan ersättning. Denna avser övrig skada av ekonomisk art, t.ex. kostnader för flyttning eller avveckling av en rörelse. görs även ett schablonpåslag på expropriations- ersättningen av fastighetens marknadsvärde eller marknadsvärdeminskningen, se avsnitt 4.2.2. I lagen finns undantag från huvudregeln om att ersättning ska betalas utifrån fastighetens marknadsvärde. Ett sådant undantag ut- görs av den s.k. influensregeln. års ersättningsreform utgjorde den s.k. presumtionsregeln ett annat undantag. Om det företag (dvs. ändamål) för vars genomförande en fastighet exproprieras (expropriationsföretaget) har medfört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, ska löseskillingen be- stämmas på grundval av det marknadsvärde som fastigheten skulle ha haft om någon sådan inverkan inte hade förekommit (4 kap. 2 § första stycket). Influensregeln utgör ett undantag från huvudregeln om att ersättningen ska motsvara fastighetens marknadsvärde. Vid tillämpningen av regeln beaktas såväl expropriationsföretagets posi- tiva inverkan på marknadsvärdet (företagsnytta) som dess negativa inverkan på marknadsvärdet (företagsskada). Fastighetens marknads- värde ersätts utan hänsyn tagen till företagets inverkan. Detta gäller dock endast i den mån det är skäligt med hänsyn till förhållandena på orten eller den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämförliga förhållanden (de s.k. orts- och allmänvanlighetsrekvisi- ten). Inverkan som inte är av någon betydelse, alltså är bagatellartad, faller helt utanför influensregeln. Som framgår ovan ska vid expropriation av en del av en fastighet intrångsersättning betalas för marknadsvärdeminskningen. Influens- regeln ska därvid tillämpas i fråga om fastighetens värde före expro- priationen. Det innebär att marknadsvärdet före expropriationen beräknas till det värde som fastigheten skulle ha haft om någon in- verkan av expropriationsföretaget inte hade förekommit, i den mån detta är skäligt med hänsyn till orts- eller allmänvanlighetsrekvi- siten. Marknadsvärdet på restfastigheten efter expropriationen ska däremot beräknas med beaktande av sådan inverkan. års ersättningsreform skulle från den ersättning för företagsskada som följde av en tillämpning av influensregeln enligt praxis göras ett s.k. toleransavdrag.7 Fastighetsägaren fick därmed tåla en viss minskning av ersättningen på grund av företagsskadan. års ersättningsreform gällde den s.k. presumtions- regeln. Den innebar att en ökning av någon betydelse av en fastig- hets marknadsvärde som hade uppkommit före ansökan om expropriation (före ansökan, dock högst före det att talan väcks vid domstol) skulle räknas in i löseskillingen för fastigheten enbart om det blev utrett att ökningen berodde på något annat än förväntningar om ändring av markens tillåtna använd- ningssätt (dåvarande 4 kap. 3 §). Även detta var ett undantag från huvudregeln om att marknads- värdet på den ianspråktagna fastigheten ska ersättas. Presumtions- regeln tog enbart sikte på värden som berodde på förväntningar om att fastigheten skulle få användas på ett sätt som ännu inte var tillåtet (s.k. förväntningsvärden). Om dessa förväntningsvärden förelåg redan före tioårsperioden, var de alltid ersättningsgilla. Vid expropriation av en del av en fastighet skulle vad som i para- grafen angavs om beräkningen av marknadsvärdet tillämpas i fråga om värdet före expropriationen. Man skulle alltså vid beräkningen av detta värde under vissa förutsättningar bortse från den värdeök- ning som hade inträffat . Vid bestämmande av restfastighetens värde räknades emellertid värdeökningen med. I expropriationsmål tillämpas beträffande ersättningen samma prin- ciper för bevisvärdering som i skadeståndsrättsliga mål.8 Om det inte är möjligt att komma fram till ett bestämt värde utan endast till vissa gränser inom vilka värdet ska ligga, kan ersättningen komma att bestämmas efter en skälighetsuppskattning (35 kap. 5 § rätte- gångsbalken). 7Se t.ex. NJA 1977 s. 424 och NJA 2003 s. 619. 8Se t.ex. prop. 1971:122 s. 169 f. I 5 kap. 27 § första stycket expropriationslagen stadgas att ersätt- ning ska bestämmas i pengar att betalas på en gång. Om det finns anledning att skjuta upp prövningen, finns det en möjlighet för dom- stolen att på yrkande av part hänvisa en sakägare till att i en särskild rättegång föra talan om ersättning för skada eller intrång, s.k. svår- bedömbar skada. I fall då den exproprierande beviljats förhandstillträde till egen- domen ska domstolen under vissa omständigheter föreskriva att den exproprierande ska utge förskott på expropriationsersättningen (5 kap. 17 § tredje stycket). Löseskilling och intrångsersättning betalas som huvudregel genom nedsättning hos i det län där fastigheten är belägen (6 kap. 1 § första stycket). Expropriationen är fullbordad, när samt- liga frågor i saken slutligt avgjorts och den exproprierande inom föreskriven tid har betalat ersättningen och, i den mån nedsättning inte skett, hos anmält och styrkt att ersättningen har betalats (6 kap. 9 § första stycket). Enligt 7 kap. 1 § expropriationslagen ska som huvudregel den expro- prierande svara för såväl sina egna som motpartens kostnader i ärendet om tillstånd till expropriation, i målet vid mark- och miljö- domstolen och i ärendet om expropriationsersättningens fördelning. Undantag har gjorts för sådana fall som avses i 18 kap. 6 och 8 §§ . Hänvisningen till 18 kap. 6 § innebär att motparten alltid ska stå för sina kostnader om han genom sådan vårdslöshet eller försummelse som anges i paragrafen har vållat kostnaderna. Genom hänvisningen till 18 kap. 8 § framgår att motparten själv alltid får stå för sådana kostnader som inte varit skäligen påkallade för att tillvarata hans rätt. I högre rätt är reglerna något annorlunda. Den exproprierande svarar för sina kostnader och för de kostnader för motparten som uppkommit genom att den exproprierande fullföljt talan (7 kap. 3 §). I övrigt gäller reglerna i som angetts ovan. trädde flera ändringar av ersättningsbestäm- melserna i expropriationslagen i kraft.9 Ändringarna innebar höj- ningar av den ersättning som betalas vid expropriation och andra åtgärder där fastigheter tas i anspråk med tvång. Förändringarna av- såg ersättningsbestämmelserna i expropriationslagen och i de andra lagar som hänvisar till dessa bestämmelser. Reformen syftade till att stärka äganderätten. En bakgrund var att de exproprierande numera allt oftare utgörs av enskilda, som driver sin verksamhet i vinstsyfte. Beredningsunderlaget för lagändringarna utgjordes av bl.a. slut- betänkandet Nya ersättningsbestämmelser i expropriationslagen, m.m. från Utredningen om expropriationsersättning. Betänkandet innehöll även ett förslag om vinstfördelning. Detta förslag har inte lett till lagstiftning, se avsnitt 6.4.4. Genom reformen upphävdes expropriationslagens presumtionsregel, som begränsade rätten till ersättning för s.k. förväntningsvärden. Förändringen innebär att ersättningen vid expropriation ska bestäm- mas närmare fastighetens marknadsvärde och omfatta även den del av marknadsvärdet som beror på förväntningar om en ändring av fastighetens tillåtna användningssätt, se avsnitt 2.3.5. Reformen innebar vidare att det inte längre ska vara möjligt att göra något s.k. toleransavdrag från expropriationsersättningen eller från skadestånd enligt för miljöskada. I sådana fall ska ersättningen i stället motsvara hela den ersättningsgilla skadan, se avsnitt 2.3.4. Reformen innebar slutligen att det ska göras ett schablonpåslag på expropriationsersättningen av fastighetens mark- nadsvärde eller marknadsvärdeminskning. Genom påslaget tas det vid värderingen av fastigheten ökad hänsyn till att fastighetsägaren ofrivilligt blir av med sin fastighet, se avsnitt 4.2.2. Reformen påverkar de s.k. vinstfördelningsfallen i fastighetsbild- ningslagen och anläggningslagen, se avsnitt 2.5.2 och 2.5.3, endast i 9 Innebörden av ersättningsreformen diskuteras av i Nyheter i expro- priationslagstiftningen, SvJT 2010 s. 621. fråga om det borttagna toleransavdraget. Presumtionsregeln har där- emot inte varit tillämplig i dessa fall och något schablonpåslag ska inte göras. får tvångsvis tas i anspråk även enligt andra lagar än expropria- tionslagen. Det är fråga om regler som innebär att en fastighet tas i anspråk med äganderätt eller någon annan rätt, t.ex. ledningsrätt. Genom hänvisningar i dessa lagar till expropriationslagen blir den lagens ersättningsbestämmelser – i varierande utsträckning – tillämp- liga även vid sådana tvångsvisa åtgärder. Som exempel kan nämnas fastighetsbildning enligt fastighetsbildningslagen, förrättningar en- ligt anläggningslagen och ledningsrättslagen, samt ersättning vid områdesskydd enligt 31 kap. . I vissa lagar finns avvikande regler, som är särskilt avpassade för de situationer som där är i fråga. Ett exempel är fastighetsbildnings- lagen, där ersättningsreglerna för vissa fall är utformade så att en s.k. vinstfördelning ska göras. Detta innebär att vinsten av regleringen ska fördelas mellan de inblandade fastigheterna. Motsvarande gäller vid vissa tvångsvisa åtgärder enligt anläggningslagen. Det finns också författningar som, utan att reglera tvångsvisa för- foganden, hänvisar till expropriationslagens ersättningsbestämmelser. Nedan följer en genomgång av lagar enligt vilka expropriations- lagens ersättningsregler ska tillämpas.10 Fastighetsbildningslagen (1970:988) innehåller regler om ändring i fastighetsindelningen. Fastighetsbildning sker såsom fastighets- reglering, om den avser ombildning av fastigheter, och såsom av- styckning, klyvning eller sammanläggning om den avser nybildning av fastighet (2 kap. 1 §). Fråga om fastighetsbildning prövas vid förrättning som handläggs av lantmäterimyndighet (2 kap. 2 §). 10 En kartläggning av frekvensen av olika typer av ersättningsmål redovisas i Hur tillämpas expropriationslagens ersättningsbestämmelser? SOU 2007:29 s. 136 f. har kommit att tillämpas i stor utsträckning i stället för expropria- tion och liknande för att överföra mark i allmän ägo, t.ex. vid gatu- breddning eller annat plangenomförande och vid järnvägsbyggande.11 En fastighetsbildningsåtgärd berör i regel såväl allmänna som enskilda intressen. I kapitel 3 återfinns de villkor som gäller vid fastighetsbildning till skydd för allmänna intressen. Fastighets- indelningen ska bl.a. överensstämma med detaljplaner och andra beslut om markanvändning. I kapitel 5 uppställs villkor till skydd för enskilda intressen. Vill- koren anger hur ingripande en fastighetsreglering får vara. Enligt 5 kap. 4 § får fastighetsreglering ske endast om fördelarna av regle- ringen överväger kostnaderna och olägenheterna som regleringen medför. Detta s.k. båtnadsvillkor innebär att ingen fastighetsägare kan tvingas avstå sin mark, om inte åtgärden leder till en nettoför- bättring. Enligt 5 kap. 5 § får fastighetsreglering ske endast om den är nödvändig för att sökandens fastighet ska förbättras. Av samma lagrum framgår att en reglering inte får äga rum om de sakägare som har ett väsentligt intresse i saken mer allmänt motsätter sig regle- ringen och har beaktansvärda skäl för det. Enligt 5 kap. 6 § ska reg- leringen genomföras så att största möjliga fördel uppkommer utan att utbytet av regleringen onödigt försvåras. Ytterligare skydds- villkor för den enskilde fastighetsägaren finns i 5 kap. 7 och 8 §§. Enligt 7 § får mark som är bebyggd inte överföras till annan fastighet mer än undantagsvis. Enligt 8 § får en fastighet inte förändras i så hög grad, att fastighetens värde påverkas väsentligt. Av 5 kap. 8 a och b §§ framgår att varken 7 § eller 8 § utgör hinder för fastighets- reglering i fråga om vissa inlösenåtgärder som skulle ha kunnat genomföras med stöd av eller lagen om byg- gande av järnväg. Ersättning enligt fastighetsbildningslagen kan bli aktuell i samband med fastighetsreglering och klyvning. Bestämmelserna som ska tillämpas finns huvudsakligen i kapitel 5. Särskilda bestämmelser finns rörande samfälld mark i kapitel 6, servitut i kapitel 7 och klyv- ning i kapitel 11. trädde en ändring av ersättningsbestämmelserna i fas- tighetsbildningslagen i kraft.12 Ändringen innebar att ersättnings- 11 m.fl., Fastighetsrättsliga ersättningsprinciper, 2000, s. 113. bestämmelserna numera i hög grad bygger på bestämmelserna i expropriationslagen. Den huvudsakliga skillnaden är att reglerna i fastighetsbildningslagen är utformade så att det i vissa situationer ska ske en fördelning mellan avträdande och tillträdande fastighet av den ekonomiska vinst som uppkommer vid fastighetsbildnings- åtgärden. Enligt expropriationslagen begränsas däremot ersättningen i princip till den ekonomiska skada som drabbar avträdande fastig- het och dennes ägare, oberoende av eventuellt uppkommande vinst av expropriationen. Ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen är utformade för att kunna användas vid stora s.k. omarronderings- förrättningar som involverar ett stort antal jord- och skogsbruks- fastigheter men även vid överföring av mark eller servituts- och samfällighetsåtgärder med endast ett fåtal inblandade fastigheter. Vid fastighetsbildning bestäms alltså ersättning i vissa fall enligt skadeprincipen och i andra fall enligt en vinstfördelningsprincip. Vilken princip som ska tillämpas framgår av 5 kap. 10 a § fastighets- bildningslagen. 10 a § Vid värdering av egendom enligt 10 § gäller andra och tredje styckena. Vid värdering av egendom som kan tas i anspråk enligt 14 kap. 14, 15, 16, 17 eller 18 § (2010:900) och vid värdering i andra fall där det är uppenbart att egendomen i stället skulle ha kunnat tas i anspråk genom expropriation eller något annat liknande tvångs- förvärv, tillämpas 4 kap. expropriationslagen (1972:719). Vid värdering av egendom som inte kunnat tas i anspråk på sätt som sägs i andra stycket tillämpas 4 kap. expropriationslagen med undantag för 1 § andra stycket och, såvitt gäller värdestegring, 2 §. Det ska även tas skälig hänsyn till det särskilda värde som egendomen har för den tillträdande fastigheten. Bestämmelsen innebär att ersättningen som huvudregel ska bestäm- mas enligt de skadeståndsrättsligt inriktade reglerna i 4 kap. expro- priationslagen. Vilka fall som hör dit definieras i paragrafens andra stycke. Det är sådana fall då fråga är om värdering av egendom som kan tas i anspråk enligt 14 kap. 14–17 eller 18 §§ plan- och bygg- lagen eller som uppenbarligen skulle ha kunnat tas i anspråk genom expropriation eller något liknande tvångsförvärv. De situationer som inte klassas som skadeståndsfall definieras motsatsvis som vinstfördelningsfall. I den praktiska tillämpningen är vinstfördelningsfallen många och innefattar flera vanliga förrätt- ningsåtgärder. Typfallen är tomtbildning (marköverföringar syftande 1991/92:127. till nybildning eller utökning av fastigheter avsedda för bebyggelse), omreglering av jord- och skogsbruksfastigheter (marköverföringar och förändringar av servitut och samfällighetsandelar för fastigheter på landsbygd) samt klyvning (uppdelning av en samägd fastighet).13 Även vid vinstfördelning ska värderingen av den avstående fastig- heten i huvudsak ske enligt 4 kap. expropriationslagen. Det innebär att utgångspunkten är att ägaren till den avstående fastigheten ska få kompensation för den marknadsvärdesminskning som regleringen medför. Värdeminskningen ska emellertid inte i alla delar bestäm- mas enligt principerna i expropriationslagen. I dessa fall ska regeln om schablonpåslag i 4 kap. 1 § andra stycket och regeln om s.k. företagsnytta i 4 kap. 2 § inte tillämpas. Vid värderingen ska skälig hänsyn tas till det särskilda värde som egendomen har för den tillträdande fastigheten. Till värdeminsk- ningen ska alltså läggas en skälig andel av den vinst som åtgärden ger upphov till. Innebörden av fastighetsbildningslagens vinstför- delningsregel behandlas utförligare i avsnitt 12.2. Enligt 1 § anläggningslagen (1973:1149) kan anläggning inrättas som är gemensam för flera fastigheter och tillgodoser ändamål av stadigvarande betydelse för dem (s.k. gemensamhetsanläggning). Frågor enligt lagen prövas av lantmäterimyndigheten vid förrätt- ning. För detta ändamål får mark eller annat utrymme tas i anspråk med servitutsrätt eller genom inlösen. Rätten till utrymme är enligt 12 och 14 §§ samfälld för de fastigheter som deltar i anläggningen. I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen enligt 12 eller 12 a § gäller ersättningsbestämmelserna i 5 kap. 10– 12 §§ fastighetsbildningslagen (13 § anläggningslagen). Hänvisningen till fastighetsbildningslagens ersättningsregler medför att ersättning normalt ska bestämmas enligt expropriationslagens bestämmelser, men att också den i 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen angivna vinstfördelningsregeln ska tillämpas.14 Före lagändringen bestämdes all ersättning enligt expropriationslagens regler. De s.k. expropriationsfall som blir aktuella vid tillämpningen av anläggningslagen torde i första hand vara de fall som regleras i 14 kap. 13Eije m.fl., Markåtkomst och ersättning för bebyggelse och infrastruktur, 2011, s. 150 f. 1991/92:127 s. 92. 15 och 18 §§ plan- och bygglagen.15 Enligt 14 kap. 15 § föreligger lösenskyldighet för den som är huvudman för allmän plats. I de fall kommunen inte är huvudman, utan fastighets- ägarna själva, blir det ofta fråga om att förvärva marken genom en anläggningsförrättning. Ett annat exempel på fall, som ofta torde bli hanterat vid anläggningsförrättning, är gemensam trafikanläggning på kvartersmark som regleras i 14 kap. 18 § . Ytterligare en tänkbar situation då tvångsförvärv är ett alternativ till anläggningslagen är den som avser upplåtelse av vägservitut enligt 49 § anläggningslagen för att tillgodose ett allmänt utfartsbehov.