sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — Förekomsten av vissa billighetsskäl, särskilt de som bygger på att den tilltalades personliga omständig- heter är sådana att han eller hon skulle drabbas särskilt hårt av ett ovillkorligt fängelsestraff, kan dock utgöra skäl att bryta presum- tionen för ovillkorligt fängelse trots att straffvärdet är högt. Det finns anledning att studera vilka effekter de olika alterna- tiven skulle leda till. Effekterna kan åskådliggöras med ett exempel. Exemplet utgår ifrån att det ska finnas en presumtion för ovillkor- ligt fängelse om brottslighetens straffvärde respektive straffmät- ningsvärde motsvarar fängelse . A döms för ett brott för vilket straffvärdet motsvarar fängelse och . Det finns inga omständigheter utöver straffvärdet som talar för ett ovillkorligt fängelsestraff. A har frivilligt angett sig och även i övrigt försökt avhjälpa och begränsa de skadliga verkningarna av brottet. Fängelsestraffets längd bestäms därför . Om det är straffvärdet som ska vara avgörande för påföljdsbestäm- ningen kommer det i denna situation råda en presumtion för ovill- korligt fängelse. Den fråga som rätten då har att ta ställning till är om billighetsskälen är tillräckliga för att anse att presumtionen är bruten och att det därmed ändå finns möjlighet att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Vid denna bedömning får billig- hetsskälens styrka och karaktär beaktas. För det fall rätten gör be- dömningen att billighetsskälen inte ger skäl att bryta presumtionen, får de i stället beaktas vid straffmätningen genom att påföljden bestäms till ovillkorligt fängelse i stället och . Om det i stället är straffmätningsvärdet som ska vara avgörande för möjligheten att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt, innebär förekomsten av billighetsskäl – som ju leder till ett straff- mätningsvärde – att det inte råder någon presum- tion för ovillkorligt fängelse. Därmed bör det, alldeles oavsett billighetsskälens karaktär, vara möjligt att besluta att det utmätta fängelsestraffet ska vara villkorligt. Vad som skulle kunna tala emot att låta straffmätningsvärdet vara styrande för möjligheten att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt är att förekomsten av sanktionskumulation skulle kunna uppfattas få oproportionerligt stort genomslag om tillkommande sanktioner tillåts påverka inte bara fängelsestraffets längd, utan även förutsättningarna för att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Enligt vår bedömning riskerar systemet dock att bli alltför Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse otydligt och svårtillämpbart om gränsen för när domstolen kan besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt ska avgöras med hjälp av ett annat värde än det som används vid straffmätningen inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet. Rätten skulle då behöva bedöma billighetsskälens styrka och värde i flera led och det skulle bli svårt för den som inte har några djupare kunskaper om påföljds- bestämning att följa resonemanget. Ett annat argument för att låta möjligheten att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt vara beroende av brottslighetens straffmätningsvärde är att detta är ett för domstolarna känt sätt att resonera, vilket – i vart fall före Högsta domstolens avgörande i NJA 2008 s. 359 – torde ha tillämpats i stor utsträckning. En sådan reglering skulle därmed inte innebära någon omvälvande förändring i sak. Genom möjligheten att förena ett villkorligt fängelsestraff med en tilläggssanktion som är mer ingripande ju allvarligare brottet är, bör det också ges större förutsättningar för att låta straffmätnings- värdet avgöra om villkorligt fängelse kan komma i fråga. Ett system där domstolen dömer ut ett fängelsestraff och avgör om det kan vara villkorligt utifrån möjligheten att kombinera det med en tillräckligt ingripande tilläggssanktion, framstår därmed som den rimliga ut- gångspunkten. Ytterligare ett skäl som talar för en sådan ordning är att det leder till en minskad användning av ovillkorliga fängelse- straff. När det är hänsynstagande till den tilltalades ungdom som med- för att straffmätningsvärdet kommer att understiga , bör också det värdet vara utgångspunkten för om det kan beslutas om ett fängelsestraff ska vara villkorligt. En sådan reglering överrensstäm- mer med gällande rätt och den praxis som utvecklats genom rättsfallet NJA 2000 s. 314 och är också i linje med ambitionen att hålla ned användningen av fängelse för unga lagöverträdare, se vidare avsnitt 23.1. Sammantaget finner vi därför att övervägande skäl talar för att längden på det utdömda fängelsestraffet ska utgöra utgångspunkt för såväl straffmätningen inom det villkorliga fängelsestraffet som om det över huvud taget finns förutsättningar att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt. Det nu sagda utesluter dock inte att det i en del situationer bör vara möjligt att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt även om detta, trots beaktande av billighetsskäl och eventuell ungdoms- reduktion, är längre än vad som enligt huvudregeln bör kunna kom- Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse ma i fråga för villkorligt fängelse. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 9.4.3. 9.4.2En presumtion för villkorligt fängelse om fängelsestraffets längd understiger ett år Vårt förslag: Det ska finnas en presumtion för att besluta att fängelsestraff som understiger ska vara villkorliga. Vi har i det föregående konstaterat att villkorligt fängelse bör kunna tillämpas i så stor utsträckning som möjligt och att det avgörande för om villkorligt fängelse ska kunna komma i fråga i första hand bör vara fängelsestraffets längd. Den fråga som övervägs i detta av- snitt är om det bör finnas en presumtion för att besluta att fängelse- straff av vissa längder ska vara villkorliga och vilken längd som då ska gälla. Den undre gränsen för villkorligt fängelse bör rimligen sammanfalla med allmänna fängelseminimum, vilket uppgår . fick 273 av de knappt 13 000 personer som dömdes till fängelse kortare straff än en månad. Fängelse i under en månad tillämpades framför allt för olovlig körning (122 av drygt 1 000 fängel- sedomar) men i viss utsträckning också för stöld (43 av knappt 1 400 fängelsedomar), grovt rattfylleri (32 av drygt 2 300 fängelse- domar), våld eller hot mot tjänsteman (17 av 460 fängelsedomar), misshandel (tolv av drygt 1 000 domar), narkotikabrott av normal- graden (tio av knappt 1 200 fängelsedomar) och brott mot total- försvarsplikten (fyra av fyra fängelsedomar). I övrigt förekom endast enstaka fall av respektive brottstyp.11 Den begränsade användningen av de allra kortaste fängelsestraffen skulle kunna anföras som skäl för att höja allmänna fängelsemini- 11 Statistik från Brå:s hemsida, . Statistiken avser påföljder som dömts ut av tingsrätt. Hänsyn har alltså inte tagits till eventuella förändringar av påföljden som högre rätt beslutat om. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse mum till en månad. Med en sådan höjning skulle alla brott som inte föranleder fängelse i en månad eller mer bestraffas med böter. Höj- ningen skulle därmed leda till en minskad användning av mycket korta fängelsestraff och en ökad användning av böter, vilket står i överensstämmelse med våra direktiv. För att en höjning av allmänna fängelseminimum ska leda till en ökad användning av böter torde dock krävas att straffskalorna för vissa brott, som t.ex. stöld och vissa andra förmögenhetsbrott, ändras, så att de förutom fängelse innehåller även böter. I annat fall skulle ett sänkt fängelseminimum endast leda till en repressions- ökning och en ökning av fångtalen, genom att det för de brott som tidigare föranlett fängelse i stället döms ut fängelse en månad. Dessutom måste sannolikt det maximala antalet dagsböter höjas, så att det inte uppstår en alltför kraftig tröskeleffekt mellan det högsta antalet dagsböter och det lägsta fängelsestraffet. Det bör också beaktas att ett så högt minimistraff som en månad inte finns i något annat nordiskt land. I och är minimistraffet , medan inte har någon minimigräns över huvud taget. Vidare kan det vara rimligt att döma till fängelse i situationer där brottets straffvärde uppgår till en månad, men där det föreligger sådana billighetsskäl som visserligen inte innebär att ett bötesstraff är tillräckligt ingripande, men där det finns skäl att sätta ned fängelsestraffet. På grund av det nu anförda har vi gjort bedömningen att allmänna fängelseminimum inte bör höjas. I det följande är därmed utgångs- punkten att fängelse kan dömas ut i minst . Enligt nuvarande reglering i 30 kap. 4 § BrB kan brottslighetens straffvärde (dvs. ett högt straffvärde) utgöra skäl för att välja fängelse som påföljd. När bestämmelsen infördes i 1989 ansågs det inte lämpligt att ange vilket straffvärde som bör vara uppnått för att motivera ett fängelsestraff. I förarbetena angavs dock som ett riktvärde att det om brottsligheten har ett straffvärde motsva- rande fängelse bör gälla en presumtion för att välja fängelse som påföljd.12 Förarbetsuttalandet har fått stort genomslag i praxis, där den s.k. ettårspresumtionen torde tillämpas tämligen strikt (se bl.a. rättsfallen NJA 1992 s. 190, NJA 1997 s. 652, NJA 1987/88:120 s. 100. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse 1997 s. 781 och 2003 s. 414).13 Presumtionen innebär att påföljden för brottslighet med ett straffvärde som motsvarar fängelse bestäms till fängelse, även om vare sig brottslighetens art eller den tilltalades tidigare brottslighet talar för ett fängelsestraff, om det inte finns mer påtagliga skäl som talar för en annan påföljd. Som beskrivits i avsnitt 4.4.4 och 9.4.1 påverkas ettårspresumtionen också av förekomsten av s.k. billighetsskäl och av om straffet bör reduceras med hänsyn till den tilltalades ungdom. Enligt vår bedömning är ettårsgränsen väl avvägd. För brottslig- het av så allvarlig karaktär som det är fråga om när straffvärdet, eller straffmätningsvärdet som det i enlighet med våra övervägan- den i avsnitt 9.4.1 bör bli fråga om i det system som vi föreslår, motsvarar fängelse bör i de allra flesta fall inte någon annan påföljd än ett ovillkorligt fängelsestraff kunna komma i fråga, även om den tilltalade tidigare är ostraffad. Fängelsestraff upp till bör dock – i vart fall för tidigare ostraffade personer och personer som tidigare endast dömts till rena bötesstraff – som regel kunna förenas med en tilläggssanktion som har ett tillräckligt ingripande innehåll även om de görs villkorliga och därmed inte ska verkställas i anstalt. Ettårsgränsen bör därför ligga fast. Med ut- gångspunkten att villkorligt fängelse bör ges ett så stort tillämp- ningsområde som möjligt bör det gälla en presumtion för villkor- ligt fängelse på lägre straffnivåer. Vi förslår därför att det ska finnas en presumtion för att besluta att fängelsestraff som understiger ska vara villkorliga. Som beskrivits närmare i avsnitt 6.8 har den nuvarande ettårs- presumtionen gett upphov till tröskeleffekter. För den som inte har gjort sig skyldig till brott bestäms påföljden för brotts- lighet vars straffvärde motsvarar fängelse i tio eller som regel till villkorlig dom, låt vara i kombination med böter (här undantas från brott som anses vara av sådan art att påföljden bestäms till fängelse av det skälet). Om straffvärdet är bara något högre, motsvarande fängelse eller strax däröver, innebär ettårs- presumtionen att ett förhållandevis långt fängelsestraff döms ut, även om den tilltalade tidigare är ostraffad. En liten skillnad i straff- värde leder alltså till ett avsevärt strängare ingripande. Enligt våra direktiv ska vi överväga hur denna effekt kan minska. Det skulle kunna invändas att en presumtion av det slag som vi nu föreslår innebär att tröskeleffekten vid ettårsgränsen kvarstår. 13 Se även Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 235. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Enligt vår mening förutsätter dock en enhetlig rättstillämpning och ett genomslag för systemet med villkorligt fängelse att det finns tydliga riktlinjer för i vilka situationer ett fängelsestraff ska dömas ut villkorligt. Vidare kräver ett förutsebart och lätthanterligt på- följdssystem tydliga hållpunkter. Att det då uppstår trösklar är ound- vikligt. Dessa får dock inte vara så stora att systemet inte uppfattas som trovärdigt eller rättvist. En starkt bidragande orsak till att det i nuvarande påföljdssystem finns en påtaglig tröskeleffekt mellan de icke frihetsberövande påföljderna och fängelse, är att det finns begränsade möjligheter att anpassa ingripandenivån hos en villkorlig dom eller en skyddstillsyn till brottslighetens straffvärde. Både villkorlig dom och skyddstillsyn kan användas för brottslighet vars straffvärde motsvarar fängelse . Påföljderna kan visserligen förenas med dagsböter eller samhällstjänst som kan straffmätas med hän- syn till brottslighetens allvar. Samhällstjänst är emellertid avsett att tillämpas i situationer där fängelse annars hade valts som påföljd och möjligheten att justera ingripandenivån genom bötesstraffets storlek får anses begränsad, i vart fall vid högre straffvärden. En skyddstillsyn kan även förenas med föreskrifter om t.ex. vård och behandling som medför att ingripandegraden blir strängare, men dessa föreskrifter är avsedda att användas för att tillgodose den enskildes individuella behov och inte för att skärpa innehållet i påföljden om straffvärdet är högt. Vår avsikt är att villkorliga fängelsestraff ska förenas med tilläggs- sanktioner på ett sådant sätt att ingripandenivån blir högre ju längre fängelsestraffet är, se avsnitt 9.5 nedan. Det innebär att innehållet i det villkorliga fängelsestraffet ska vara mindre ingripande om brottsligheten har ett lågt straffvärde (eller snarare straffmätnings- värde) än om straffvärdet (straffmätningsvärdet) är högt. Därmed kommer tröskeln mellan ett villkorligt fängelsestraff om strax och ett ovillkorligt fängelsestraff eller strax däröver inte att bli lika påtaglig som dagens tröskel mellan å ena sidan vill- korlig dom eller skyddstillsyn och å andra sidan fängelse. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse 9.4.3Förutsättningarna för att besluta att fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorliga Vårt förslag: Det ska kunna beslutas att ett fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorligt, om det villkorliga fängelsestraffet kan förenas med en kontraktsvård som bedöms vara tillräckligt ingripande med hänsyn till fängelsestraffets längd eller om ett ovillkorligt fängelsestraff på grund av den tilltalades personliga förhållanden eller andra tungt vägande skäl framstår som uppenbart oskäligt. I föregående avsnitt har vi föreslagit att det ska finnas en presum- tion för att besluta att fängelsestraff som är kortare än ska vara villkorliga. Under vissa förutsättningar bör dock även fängelse- straff som uppgår till kunna dömas ut villkorligt. I nuvarande påföljdssystem ges ett visst utrymme för att välja annan påföljd än fängelse även om brottslighetens straffvärde motsvarar fängelse . I 30 kap. 9 § andra stycket BrB anges följande särskilda skäl för skyddstillsyn. 1.om en påtaglig förbättring har skett av den tilltalades personliga eller sociala situation i något hänseende som kan antas ha sam- band med hans eller hennes brottslighet 2.om den tilltalade på frivillig väg undergår behandling för miss- bruk eller annat förhållande som kan ha samband med hans eller hennes brottslighet 3.om den tilltalade samtycker till kontraktsvård eller 4.om den tilltalade samtycker till att skyddstillsynen förenas med en föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är lämp- lig med hänsyn till den tilltalades person och övriga omständig- heter. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Vidare utgör det förhållandet att påföljden kan förenas med en föreskrift om samhällstjänst särskilda skäl för villkorlig dom. I förarbetena ges inga riktlinjer för vid hur höga straffvärden skyddstillsyn ska kunna användas om det föreligger sådana särskil- da skäl som anges i 30 kap. 9 § andra stycket 1 eller 2. I doktrinen anges dock att dessa omständigheter möjligen kan åberopas som skäl för att bestämma påföljden till skyddstillsyn om straffvärdet motsvarar fängelse i upp till två år.14 Såvitt avser sådan kontraktsvård där rätten sätter ut ett alter- nativt fängelsestraff (s.k. äkta kontraktsvård) tillämpas inte den i föregående avsnitt beskrivna ettårspresumtionen. I förarbetena uttalas att det är naturligt att skyddstillsyn med föreskrift om kon- traktsvård som regel inte tillämpas i fall där påföljden annars skulle ha blivit fängelse , men att det inte kan uteslutas att det i praktiken kan förekomma fall som motiverar undantag från en sådan princip.15 Även när det gäller s.k. oäkta kontraktsvård, där det inte anges något alternativt fängelsestraff i domen, finns det möjlighet att av- vika från ettårsgränsen. Detta torde dock knappast förekomma i praktiken, då möjligheten till kontraktsvård bör vara av avgörande betydelse för att döma till skyddstillsyn för brottslighet med så högt straffvärde.16 Skyddstillsyn eller villkorlig dom med föreskrift om samhälls- tjänst används inte om brottslighetens straffvärde motsvarar fängelse . Förhållandet mellan antalet timmar samhällstjänst och det alternativstraff som ska anges i domen innebär nämligen att det är svårt att bestämma ett högre alternativstraff än fängelse . I förarbetena uttalas också att det inte bör komma i fråga att döma ut samhällstjänst när straffvärdet är så högt att det enbart på grund därav föreligger hinder mot att välja en icke frihetsberö- vande påföljd.17 Utöver möjligheterna att döma till skyddstillsyn på grund av särskilda skäl enligt 30 kap. 9 § andra stycket BrB kan skyddstillsyn i vissa situationer användas som påföljd för brottslighet vars straff- värde motsvarar fängelse , om påföljden kombi- neras med ett kortare fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § BrB. 14Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 237 f. och s. 349 f., Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, 2 uppl., 2007, s. 143. 1986/87:106 s. 36. 16Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 237. 1997/98:96 s. 96. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse påföljdskombination torde emellertid sällan tillämpas vid straffvär- den överstigande och sex månader.18 Slutligen kan rätten med stöd av 30 kap. 4 § BrB bestämma påföljden till villkorlig dom eller skyddstillsyn om det föreligger sådana billighetsskäl som anges i 29 kap. 5 §. De närmare förutsätt- ningarna för att välja en lindrigare påföljd på grund av billighetsskäl beskrivs i avsnitt 4.4.4. Det bör finnas visst utrymme för att besluta att fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorliga Enligt vår bedömning bör inte den i avsnitt 9.4.2 föreslagna ettårs- presumtionen innebära en absolut övre gräns för när villkorligt fängelse kan komma i fråga, utan det bör ges visst utrymme för att besluta att även fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorliga. För att skapa tillräcklig förutsebarhet och tydlighet i systemet och för att markera det allvar med vilket det måste ses på brottslighet som föranleder ett så långt fängelsestraff, bör detta dock vara motiverat av särskilda skäl. Kontraktsvård bör utgöra skäl för villkorligt fängelse Vi har i det föregående (se avsnitt 9.4.2) gett uttryck för att det om fängelsestraffets längd uppgår till som regel inte är möjligt att ge påföljden ett innehåll som är tillräckligt ingripande för att den dömde med bibehållen trovärdighet ska kunna ges för- månen av den privilegiering som ett villkorligt fängelsestraff innebär. är vår utgångspunkt att villkorligt fängelse ska kunna användas i största möjliga utsträckning. I den mån ett villkorligt fängelsestraff faktiskt kan förenas med en tilläggssanktion som be- döms vara tillräckligt ingripande trots att fängelsestraffets längd uppgår till , bör det därför vara möjligt att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Enligt vår bedömning kan kon- traktsvård vara en sådan tilläggssanktion. Skyddstillsyn med föreskrift om kontraktsvård är en accep- terad påföljdsform även i fall där det fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut uppgår till . Vi kan inte se någon 18 Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl. 2008, s. 238 och 371, Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, 2 uppl., 2007, s. 144, se även rättsfallet NJA 1989 s. 564. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse anledning att minska det befintliga utrymmet för att döma till kon- traktsvård i stället för ovillkorligt fängelse vid högre straffnivåer. En förutsättning för att besluta om villkorligt fängelse med kontrakts- vård när strafftiden uppgår till bör dock vara att den planerade vården är så ingripande att påföljden på ett trovärdigt sätt kan ersätta ett ovillkorligt fängelsestraff. Innehållet i kontrakts- vården bör därför vara så ingripande att påföljden sammantaget i huvudsak motsvarar ett ovillkorligt fängelsestraff av motsvarande längd. Vi återkommer till frågan om kontraktsvård som tilläggssank- tion vid villkorligt fängelse i avsnitt 11.9 och utvecklar frågan när- mare i författningskommentaren, avsnitt 1.2, se kommentaren till 31 kap. 1 § andra stycket BrB. Villkorligt fängelse på grund av den tilltalades personliga förhållanden m.m. Som anförts i det föregående bör utgångspunkten vara att frågan om det ska kunna beslutas att ett fängelsestraff ska vara villkorligt ska avgöras utifrån fängelsestraffets längd och att förekomsten av s.k. billighetsskäl ska beaktas genom att ett kortare straff mäts ut. Det går emellertid inte att bortse ifrån att omständigheterna i det enskilda fallet undantagsvis kan vara så särpräglade eller öm- mande att en anstaltsvistelse skulle framstå som orimlig även om straffets längd med beaktande av dessa omständigheter uppgår till . Som exempel kan nämnas att den tilltalades hälso- tillstånd är sådant att det framstår som oskäligt att låta honom eller henne verkställa ett fängelsestraff i anstalt (jämför nuvarande 29 kap. 5 § första stycket 6 BrB) eller att den tilltalade har påbörjat vård eller behandling mot t.ex. missbruk eller något annat brottsrelaterat förhållande och ett ovillkorligt fängelsestraff skulle riskera att spoliera en pågående rehabilitering (jämför nuvarande 30 kap. 9 § andra stycket 1 och 2 BrB). I dessa och liknande fall bör kravet på en trovärdig och tillräckligt ingripande sanktion kunna ställas åt sidan till förmån för möjligheten att välja en påföljd som av huma- nitära skäl framstår som rimlig med hänsyn till den tilltalades per- sonliga förhållanden. Det bör därför finnas möjlighet att besluta att ett fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorligt om verkställighet av ett fängelsestraff i anstalt framstår som uppen- Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse bart oskäligt på grund av den tilltalades personliga förhållanden eller andra tungt vägande skäl. Angående de närmare riktlinjerna för när det bör kunna komma i fråga att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt på grund av nu anförda skäl hänvisas till författningskommentaren, avsnitt 1.2, se kommentaren till 31 kap. 1 § andra stycket BrB. Hemarrest bör inte utgöra särskilda skäl för villkorligt fängelse Som framgår av avsnitt 9.5.2 föreslår vi att den nuvarande möjlig- heten att verkställa kortare fängelsestraff genom intensivövervak- ning med elektronisk kontroll (IÖV eller s.k. fotboja) ska ut- mönstras och att det i stället ska finnas möjlighet att förena ett villkorligt fängelsestraff med vad vi valt att benämna hemarrest, dvs. ett förbud för den tilltalade att lämna sin bostad annat än vid särskilt angivna tider och för särskilt angivna ändamål. Vi har övervägt om det förhållandet att ett villkorligt fängelse- straff kan förenas med hemarrest skulle kunna utgöra särskilda skäl för att undvika ovillkorligt fängelse vid strafftider eller mer.