sou · GZB385 · 2012-01-01 00:00:00 — Att gärningsmannen förstör eller skadar andra personliga tillhörigheter såsom målsägandens kläder, mobiltelefon, dator, fotografier eller tavlor utgör också exempel på fall där skadegörelsebrottet innebär ett angrepp på den personliga integriteten. Även om skadegörelse kan utgöra angrepp på den personliga integriteten utgör detta dock inte det huvudsakliga skyddsintresset för brottet; skadegörelsebrotten avser i första hand att skydda annan persons egendom. Med hänsyn till systematiken i kan det emellertid framstå som inkonsekvent om skadegörelsebrotten å ena sidan kan ingå i brottet olaga förföljelse men å andra sidan inte i det mer allvarliga fridskränkningsbrottet som lagtekniskt är utformat på likartat sätt. Genom det nya brottet olaga förföljelse kriminaliseras förföljelse av personer genom vissa särskilt angivna brottsliga gärningar (misshandel, försök till misshandel som inte är ringa, olaga tvång av normalgraden, olaga hot av normalgraden, hemfridsbrott, olaga intrång, ofredande, sexuellt ofredande, skadegörelse, försök till skadegörelse, sådan åverkan som utgör ringa skadegörelse och överträdelse av kontaktförbud). För ansvar för olaga förföljelse krävs vidare, liksom vid fridskränkningsbrotten, att var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den förföljda personens integritet. Även om så givetvis kan vara fallet förutsätts inte, såsom vid fridskränkningsbrotten, att gärningsmannen och målsäganden är närstående eller tidigare närstående. Inte heller uppställs något krav på att gärningarna ska ha varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Som skäl härför anförs följande i motiven. En förföljelse kan vara så påträngande att den utsattes liv påverkas mycket starkt och att denne mer eller mindre bryts ned. I andra fall kan situationen vara sådan att den inte påverkar den utsattes vardag i någon särskild utsträckning även om den givetvis ändå kan vara besvärande och obehaglig. Mot bakgrund av att även de senare fallen bör omfattas av straffbestämmelsen olaga förföljelse uppställs inte något krav på att gärningarna ska ha varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla (prop. 2010/11:45 s. 72 f.). Om gärningarna vid olaga förföljelse ändå anses ha varit ägnade att allvarligt skada den utsatta personens självkänsla kan det enligt motiven beaktas vid bedömningen av straffvärdet eller leda till ansvar för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, om förutsättningarna för något av dessa brott i övrigt är uppfyllda (a. prop. s. 73). I fridskränkningsbrottens krav på att de brottsliga gärningarna ska vara ägnade att allvarligt skada personens självkänsla ligger en viss kvalificering av gärningarna. Det är i detta avseende tillräckligt att gärningarna typiskt sett leder till att självkänslan skadas allvarligt. Det behöver alltså inte i det enskilda fallet bevisas att personens självkänsla verkligen har skadats allvarligt (prop. 1997/98:55 s. 133). Be- dömningen av om gärningarna, som var och en utgjort led i en upprepad kränkning av en persons integritet, även har varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla ska göras utifrån en sammanvägd bedömning av gärningarna och hela den utsattes personens situation. Som angetts ovan kan skadegörelse och sådan åverkan som utgör ringa skadegörelse, beroende av det sammanhang i vilket brottet begås, utgöra en kränkning av den utsattes personliga integritet. I straffbestämmelsen om fridskränkningsbrott uppställs krav på att gärningarna ska ha varit ägnade att allvarligt skada den utsatta personens självkänsla. Detta innebär dock inte att det är motiverat att göra en annan bedömning i frågan om skadegörelsebrotten bör kunna ingå i ett fridskränkningsbrott än som gjorts beträffande brottet olaga förföljelse. Det är, i enlighet med vad som har anförts, angeläget att straffbestämmelserna för fridskränkningsbrott respektive olaga förföljelse så långt möjligt är likartat utformade. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att skadegörelse och sådan åverkan som utgör ringa skadegörelse bör tas med i brottskatalogen för fridskränkningsbrotten. Är ett skadegörelsebrott grovt ska enligt 12 kap. 3 § i stället dömas för grov skadegörelse till fängelse i högst . Vid bedömande av huruvida brottet är grovt ska enligt sistnämnda lagrums andra stycke särskilt beaktas om av gärningen kommit synnerlig fara för någons liv eller hälsa eller skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller om skadan annars är synnerligen kännbar. Grov skadegörelse finns inte med i brottskatalogen för det nya brottet olaga förföljelse. I förarbetena till bestämmelsen anges att de omständigheter som medför att en skadegörelse bör bedömas som grov måste anses vara så påtagligt försvårande att det med hänsyn till brottets allvar bör dömas särskilt för detta (prop. 2010/11:45 s. 70). Straffskalan för olaga förföljelse är också densamma som för grov skadegörelse. I enlighet med vad som anges i motiven till fridskränkningsbrotten bör grövre brott, dvs. sådana brott där straffskalan generellt är strängare än för fridskränkningsbrotten, inte ingå i fridskränkningsbrotten (prop. 1997/98:55 s. 80). Eftersom straffskalan för fridskränkningsbrotten är strängare än den för grov skadegörelse bör som regel inte dömas för brotten i konkurrens utan grov skadegörelse bör kunna ingå i fridskränkningsbrottet. Den som smädar annan genom kränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mot honom, döms enligt 5 kap. 3 § för förolämpning till böter. Är brottet grovt, döms till böter eller fängelse . Ansvar för förolämpning är enligt samma lagrum subsidiärt till straffbestämmelserna om förtal och grovt förtal; om handlandet är att bedöma som förtal eller grovt förtal har det brottet alltså företräde. Enligt 5 kap. 1 § döms den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning för förtal till böter. Var han skyldig att uttala sig eller var det eljest med hänsyn till omständigheterna försvarligt att lämna uppgift i saken, och visar han att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den, ska enligt sistnämnda lagrums andra stycke inte dömas till ansvar. Vid bedömande av om förtalsbrottet är grovt ska enligt 5 kap. 2 § särskilt beaktas om uppgiften genom sitt innehåll eller den omfattning i vilken den blivit spridd eljest var ägnad att medföra allvarlig skada. För grovt förtal stadgas böter eller fängelse i högst . För förolämpning och förtal gäller särskilda åtalsbestämmelser. Av 5 kap. 5 § följer att brott som avses i 1–3 §§ (förtal och förolämpning) enligt huvudregeln inte får åtalas av någon annan än målsäganden. Om brottet riktar sig mot någon som är eller om i annat fall målsäganden anger brottet till åtal, får åklagaren väcka åtal om detta av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt och åtalet avser 1) förtal och grovt förtal, 2) förolämpning mot någon i eller för hans eller hennes myndighetsutövning, 3)förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse, eller 4)förolämpning mot någon med anspelning på hans eller hennes sexuella läggning. föreslog att förolämpning skulle inrymmas i straffstadgandet för fridskränkningsbrotten (SOU 1995:60 s. 307 och 411). Regeringen ansåg emellertid att den praktiska nyttan av att den nya straffbestämmelsen även skulle omfatta brott enligt 5 kap. starkt kunde ifrågasättas med hänsyn till de särskilda åtalsbestämmelserna (prop. 1997/98:55 s. 80). I SOU 2008:81, Stalkning – ett allvarligt brott, föreslogs att ärekränkningsbrotten förtal och förolämpning skulle omfattas av det nya brottet olaga förföljelse, 4 kap. 4 b § . de särskilda åtalsbestämmelserna angavs att målsäganden vid fall av olaga förföljelse i allmänhet har ett starkt intresse av att få saken prövad. Vidare anfördes att ett sådant oönskat beteende som ett systematiskt förföljande innebär bör leda till att åtal anses påkallat ur allmän synpunkt (a. bet. s. 131).9 I propositionen 2010/11:45, Ett förbättrat skydd mot stalkning, görs emellertid bedömningen att de skäl som gjorde sig gällande i samband med införandet av fridskränkningsbrotten alltjämt är för handen samt att förolämpning och förtal därför inte bör omfattas av det nya brottet olaga förföljelse (a. prop. s. 71). Ärekränkningsbrotten bör inte ingå i fridskränkningsbrotten Det torde kunna förutsättas att kränkande och nedsättande tillmälen som äger rum inom ramen för ett fridskränkningsbrott bidrar till att den upprepade kränkningen av personens integritet blir extra kännbar och förstärker angreppet mot personens självkänsla. Uttalanden av nu nämnt slag torde dessutom vara vanligt förekommande vid denna typ av brott. Sådana uttalanden utgör vidare typiska angrepp på den personliga integriteten som i och för sig motiverar att handlingarna, i den mån de utgör straffbara gärningar, skulle kunna ingå i fridskränkningsbrotten. Det kan också hävdas att målsättningen med straffbestämmelsen om fridskränkningsbrott – att inom ramen för det straffrättsliga förfarandet kunna beakta den utsatta personens hela situation när han eller hon utsatts för en serie i och för sig straffbelagda men ofta var för sig relativt lindriga gärningar – bättre tillgodoses om också handlingar av nu nämnt slag ingår. Utredningen konstaterar således att det kan anföras skäl för att inom ramen för ett fridskränkningsbrott kunna beakta kränkande och nedsättande tillmälen. Liksom påtalats vid införandet av bestämmelserna i 4 kap. 4 a § och senast i förarbetena till det nya brottet olaga förföljelse, innebär emellertid de särskilda åtalsbestämmelserna beträffande ärekränkningsbrotten att den praktiska nyttan av en sådan ordning kan ifrågasättas. Ärekränkningsbrotten i är i princip målsägandebrott. För att lagstiftningen ska vara effektiv torde ett inkluderande av ärekränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § kräva en ändring av åtalsbestämmelserna i 9 Som framgår av åtalsbestämmelsen för förolämpning och förtal (5 kap. 5 § ) är emellertid rekvisitet att åtal anses påkallat ur allmän synpunkt inte ensamt tillräckligt för åtal för ett sådant brott. Att åtal anses påkallat ur allmän synpunkt utgör endast en av förutsättningarna för allmänt åtal för förolämpning och förtal. 5 kap. 5 § . Närmast till hands skulle då vara en lösning som innebär att åklagaren får väcka åtal för förolämpning, förtal eller grovt förtal om målsäganden anger brottet till åtal eller om åtal anses påkallat ur allmän synpunkt och brottet ingått som ett led i ett brott enligt 4 kap. 4 a § . I detta sammanhang bör dock anmärkas att en sådan lösning riskerar att tynga utredningen och processen i mål angående fridskränkningsbrott som redan är omfattande. Utredningens slutsats är att ärekränkningsbrotten med hänsyn till de särskilda åtalsbestämmelserna inte bör omfattas av fridskränkningsbrotten. Vid denna bedömning har beaktats att de särskilda åtalsbestämmelserna för dessa brott utgör begränsningar i tillämpningen som medför att den praktiska nyttan av att ärekränkningsbrotten tas med i brottskatalogen starkt kan ifrågasättas. Det framstår inte heller som lämpligt att inom ramen för denna utredning överväga frågan om en ändring av åtalsbestämmelserna. Som angetts ovan har också de särskilda åtalsbestämmelserna anförts som skäl för att inte ta med ärekränkningsbrotten i det nya brottet olaga förföljelse. Det är också ändamålsenligt att straffbestämmelserna för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning så långt möjligt är utformade på samma sätt som olaga förföljelse. Vid genomgången av praxis från hovrätterna kan konstateras att kränkande och nedsättande tillmälen inte sällan anges i åklagarens gärningsbeskrivning som en del av fridskränkningsbrottet. Det förekommer att det anges att gärningsmannen ofredat målsäganden genom sådana tillmälen eller att våld och hot har förstärkts av det. Hur domstolarna har bedömt kränkande och nedsättande tillmälen varierar, men i flera fall anger domstolarna att tillmälena är att bedöma som sådant hänsynslöst beteende som avses i straffstadgandet för ofredande i 4 kap. 7 § . I några fall anger domstolarna att uttalandena är att bedöma som förolämpning enligt 5 kap. 3 § , ett brott som inte omfattas av de gärningar som kan utgöra fridskränkningsbrott. Mot denna bakgrund har utredningen närmare analyserat i vilken utsträckning kränkande och nedsättande tillmälen ändå kan beaktas inom ramen för fridskränkningsbrottet, utan att ärekränkningsbrotten omfattas av brottskatalogen i 4 kap. 4 a § . Kränkande och nedsättande tillmälen kan påverka straffvärdet I NJA 2004 s. 437, som gällde grov fridskränkning, gjorde åklagaren gällande att föräldrarna om närmare förolämpat sin dotter genom att kalla henne slampa, hora och liknande kränkande tillmälen. Därutöver gjordes gällande att föräldrarna tillsammans och i samförstånd vid upprepade tillfällen hotat och misshandlat dottern vid såväl opreciserade som preciserade tillfällen. Föräldrarna befanns övertygade om att tillsammans och i samförstånd ha misshandlat dottern vid upprepade tillfällen samt därutöver misshandel av dottern vid sju specifika tillfällen . Gärningarna ansågs ha utgjort led i en upprepad kränkning av flickans integritet och varit ägnade att allvarligt skada hennes självkänsla. Beträffande påståendet om förolämpningar uttalade följande. Vid bedömningen av gärningarnas straffvärde innebär konstruktionen av fridskränkningsbrottet att det kan göras en helhetsbedömning av den kränkta personens situation. Självfallet kan inte vägas in ansvarspåståenden som de åtalade frikänts från, något som i förevarande fall gäller vissa enskilda misshandelsgärningar och samtliga hot. Även påståendet om förolämpning ska lämnas därhän. Det är omständigheterna vid brottet som är avgörande för straffvärdebedömningen. Vid den bedömningen är domstolen oförhindrad att ta upp omständigheter som inte framgår av gärningsbeskrivningen (jfr NJA 2003 s. 486). Det kan således i detta fall beaktas att kränkningen av [flickan] i samband med flera av misshandelsbrotten förstärkts genom att föräldrarna utsatt henne för nedsättande tillmälen. Även i övrigt har misshandeln skett under kränkande former, såsom genom sparkar. Straffvärdet ansågs motsvara fängelse och för envar av föräldrarna. Härvid beaktades också att brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person (jfr 29 kap. 2 § 8 ). Påföljden för envar av föräldrarna bestämdes till fängelse och . Vid bedömningen av brottslighetens straffvärde ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft. Även om ärekränkningsbrott enligt gällande rätt inte kan straffas som en del av ett fridskränkningsbrott följer av det angivna lagrummet och Högsta domstolens avgörande i NJA 2004 s. 437 att kränkande och nedsättande tillmälen som äger rum i samband med andra brottsliga gärningar kan påverka brottslighetens straffvärde. Vid straffmätningen kan domstolen beakta försvårande eller förmildrande omständigheter oberoende av om åklagaren åberopat dem i stämningsansökan eller inte. I detta avseende bör dock beaktas att den tilltalade ska ha fullgoda möjligheter att bemöta sådana omständigheter som läggs honom till last. För den tilltalade och dennes försvar är det därför av värde om åklagaren redan i stämningsansökan anger om någon omständighet föreligger som är att anse som försvårande. Ett minimikrav får anses vara att sådana omständigheter tas upp vid huvudförhandlingen (jfr prop. 1987/80:120 s. 84 och NJA 2003 s. 486). Ofredande genom annat hänsynslöst beteende Även om kränkande och nedsättande tillmälen kan beaktas vid bedömningen av brottslighetens straffvärde faller sådana uttalanden som sker isolerat, dvs. utan samband med en gärning enligt 3, 4 eller 6 kap. , utanför vad som kan beaktas inom ramen för fridskränkningsbrottet (jfr NJA 2004 s. 437 ovan). Som angetts ovan har det vid genomgången av praxis från hovrätterna framkommit att kränkande och nedsättande tillmälen inte sällan anges i åklagarens gärningsbeskrivning som en del av fridskränkningsbrottet. Sålunda förekommer det att det anges att gärningsmannen ofredat målsäganden genom sådana tillmälen eller att våld och hot har förstärkts av det. Ofredande kan bestå i att en person handgripligen antastar någon genom att t.ex. knuffa vederbörande. Ofredande kan också ske medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende (jfr 4 kap. 7 § ). För att en gärning ska anses innebära ett ofredande genom hänsynslöst beteende krävs att den enligt vanlig värdering kan sägas utgöra en kännbar fridskränkning. I kommentaren till bestämmelsen om ofredande anges som exempel att någon genom telefonpåringningar stör annans nattro eller trakasserar honom på annat sätt. Också telefonförföljelse hör hit. Som exempel på vad som kan utgöra ofredande anförde även att göra någon upprörd genom att framföra ett falskt meddelande om en närståendes död. Att allvarligt skrämma någon genom att anordna nattliga spökerier anges som ett något föråldrat men ändå ett otvivelaktigt exempel på ofredande (m.fl., . En kommentar, internetutgåvan, version [t.o.m. supplement 23], s. 4:7). dömdes en man för ofredande för ihärdig och ovälkommen uppvaktning av en kvinna genom brev och postkort. Straffstadgandet om ofredande kan också användas för att skydda kvinnofriden på allmänna platser. Att ofreda en kvinna i syfte att nå sexuell förbindelse faller sålunda in under bestämmelsen även om inget handgripligt antastande förekommit. Otillbörligt närmande som sker endast genom ord kan alltså straffas med stöd av 4 kap. 7 § . Ofredande som inte förövats på allmän plats får enligt 4 kap. 11 § åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal eller om åtal anses påkallat ur allmän synpunkt. NJA 2000 s. 661 gällde frågan om en hyresvärd som uppsökt en hyresgäst i bostaden och vid samtal utanför dennas lägenhet med hög röst fällt kränkande uttalanden gjort sig skyldig till ofredande. anförde inledningsvis att det för att en handling ska utgöra ofredande enligt 4 kap. 7 § enligt lagtexten krävs att det är fråga om ett hänsynslöst beteende. Vidare anförde domstolen att kränkande uttalanden till en annan person i många fall med tillämpning av 5 kap. 3 § straffas som förolämpning, men att det för att ofredande ska föreligga krävs något mera, nämligen att handlandet med hänsyn till omständigheterna innefattat en kännbar fridskränkning. I det aktuella fallet hade målsäganden framför allt reagerat mot de kränkande uttryck som den tilltalade använt om henne och hennes barn. Målsäganden uppgav härvid att hon tagit särskilt illa vid sig av att hon av den tilltalade anklagats för att ha misskött sina barn. (Enligt gärningsbeskrivningen hade den tilltalade stått i trappuppgången utanför hennes lägenhetsdörr och skrikit bl.a. att hennes barn var horungar, att hon var den största fittan som gått i ett par skor samt att hon var en djävla hora.) konstaterade att vad som för målsäganden framstått som det centrala var det grova språk han använt och de anklagelser han riktat mot henne. Dessa omständigheter ansågs dock inte vara tillräckliga för att den tilltalade skulle anses ha gjort sig skyldig till ofredande. Vid bedömningen av om förfarandet utgjort hänsynslöst beteende beaktades att den tilltalade hade haft ett legitimt syfte med att uppsöka målsäganden. Målsäganden hade varit försumlig med betalning av hyra och hyresvärden avsåg att vidta åtgärder för att få henne vräkt från lägenheten. Vidare beaktades att besöket också skedde som inte kunde förväntas medföra onödiga störningar och olägenheter för målsäganden. Även om besöket medförde obehag för målsäganden utgjorde det en enstaka händelse av relativt kort varaktighet. Vid en samlad bedöm- ning av omständigheterna ansåg att handlandet inte utgjort ett sådan hänsynslöst beteende som krävs för att ansvar för ofredande ska kunna ådömas enligt 4 kap. 7 § . Frågan om handlandet utgjorde brott mot 5 kap. 3 § (förolämpning) kunde inte prövas i målet. Av det ovan anförda framgår att enstaka kränkande och nedsättande tillmälen vanligen inte är att bedöma som ofredande genom annat hänsynslöst beteende, men att ett ofredande kan vara för handen under förutsättning att agerandet utgjort en kännbar fridskränkning. Bland domarna i praxisgenomgången förekommer i 25 fall påståenden i gärningsbeskrivningen om ofredande genom kränkande och nedsättande tillmälen utan samband med andra gärningar innefattande våld, hot eller sexuella övergrepp. I 19 av dessa fall bedömdes uttalandena också som ofredande genom hänsynslöst beteende. Se nedanstående exempel från Hovrätten över och samt . Korta referat från övriga domar innehållande påståenden respektive bedömningar av ofredande genom kränkande tillmälen finns i bilaga 3 till detta betänkande. Hovrättens över och dom i mål B 844-09 I gärningsbeskrivningen angavs att den tilltalade i samband med fem olika gärningar avseende misshandel också ofredat målsäganden genom att göra kränkande uttalanden till henne, vilket varit hänsynslöst. Vidare angavs att den tilltalade vid ett stort antal tillfällen under kallat målsäganden hora, gris och liknande tillmälen, vilka uttalanden varit hänsynslösa. Tingsrätten, vars bedömningar i fråga om bl.a. skuld och brottsrubricering hovrätten anslöt sig till, anförde att det var utrett att det i allt väsentligt gått till som åklagaren påstått och att de enskilda gärningarna såvitt var av intresse var att rubricera som fem fall av ofredande genom kränkande tillmälen i samband med misshandel samt därutöver ofredande vid ett stort antal tillfällen genom kränkande tillmälen. Den tilltalade dömdes för bl.a. grov kvinnofridskränkning bestående av flera, varav elva preciserade, fall av misshandel, flera, varav tre preciserade, fall av olaga hot och flera, varav fem preciserade, fall av ofredande. dom i mål B 6425-09 I gärningsbeskrivningen angavs att den tilltalade ofredat och förnedrat målsäganden genom att knuffa och dra i henne, förfölja henne och söka upp henne samt uttala sig i nedsättande och kränkande ordalag om henne. Vidare angavs att förfarandena utgjorde hänsynslösa beteenden. Tingsrätten, vars bedömningar i bl.a. skuld- och rubriceringsfrågan hovrätten anslöt sig till, anförde att åtalet i nu aktuellt avseende var styrkt och att gärningarna var att bedöma som ofredande. Domstolen uttalade sig inte närmare om de kränkande uttalandena. Den tilltalade dömdes för bl.a. grov kvinnofridskränkning bestående av flera, varav nio preciserade, fall av misshandel, flera, varav två preciserade, fall av olaga hot och flera fall av ofredande. Gärningarna var begångna och . Som angetts ovan torde kränkande och nedsättande uttalanden vara relativt vanligt förekommande vid fridskränkningsbrott och om de når upp till en viss intensitet kan de också innefatta en sådan kännbar fridskränkning att de kan anses utgöra ofredande genom hänsynslöst beteende (jfr NJA 2000 s. 661). Vid fridskränkningsbrott kan således uttalanden av ifrågavarande slag inte bara beaktas vid bedömningen av brottslighetens straffvärde i den mån de förekommer i samband med gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. , utan även när uttalandena förekommer så att säga självständigt. Genomgången av praxis från hovrätterna visar att domstolarna bedömer kränkande och nedsättande tillmälen som ofredande i den mån de anses nå upp till kravet på en kännbar fridskränkning. En sådan tillämpning tillgodoser också syftet med fridskränkningsbrotten, dvs.