sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Enligt domstolen gav utredningen i ärendet emellertid inte stöd för att det skulle föreligga hinder mot utlämning enligt dessa bestämmelser. NJA 2009 not N 27 gällde även det utlämning av en rysk med- borgare. Mannen var misstänkt för två fall av narkotikabrott (för- sök till olovlig försäljning av narkotika). Han gjorde bl.a. gällande att gärningarna provocerats fram på ett sådant sätt att hans rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i blivit oåterkalleligen undergrävd. konstaterade, att det av utredningen i ärendet framgick att de gärningar för vilka mannen begärts utlämnad, hade föregåtts av provokativa åtgärder från den ryska polisens sida, och att det därmed inte kunde uteslutas att mannen hade blivit utsatt för en sådan polisprovokation, som enligt praxis medfört en kränkning av hans rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i . Förekomsten av en polisprovokation innebär emellertid inte i sig, anförde , ett brott mot artikel 6 i eller att straffansvar för en gärning som begåtts under inflytande av provokation är uteslutet. För att så ska vara fallet krävs, anförde domstolen, att rättvisan i rättegången kan anses ha blivit oåter- kalleligen undergrävd till följd av provokationen. Den föreligg- ande utredningen tillät inte, i det skede som den befann sig, menade domstolen, någon slutsats i frågan om omständigheterna vid de provokativa åtgärder som förekommit, var sådana att mannens rätt till en rättvis rättegång oåterkalleligen hade blivit undergrävd. Det fick emellertid förutsättas, anförde , att frågan skulle komma att bedömas vid den fortsatta handläggningen i den ryska domstolen och att domstolen därvid beaktade de krav som ställs i artikel 6 i . Mot den angivna bakgrunden ansåg inte att artikel 6 i utgjorde något hinder mot utlämning. I notisfallet NJA 2009 not N 24 var det i stället fråga om ut- lämning till av en man som var misstänkt för brott, som enligt svensk rätt närmast motsvarade grovt rattfylleri, vårds- löshet i trafik och vållande till annans död, grovt brott. Mannen motsatte sig utlämning och som huvudskäl till detta angav han de brister och överträdelser avseende de mänskliga rättigheterna, som förekommit inom ramen för rättssystemet i . Han gjorde därvid gällande att det förelåg hinder mot utlämning enligt artik- larna 3 och 6 i , eftersom han vid utlämning löpte stor risk att utsättas för sådana kränkningar som avses där. I ärendet hade åberopats en rapport från : Mänskliga rättigheter i . Rapporten angav, en- ligt , att tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling av fängslade personer fortfarande förekom i , ofta i syfte att få fram ett erkännande, samt att polis- brutalitet och godtyckliga arresteringar inte var ovanliga. Förhåll- andena i fängelser beskrevs i rapporten, enligt , som undermåliga och angavs resultera i bl.a. spridning av tuberkulos och andra infektionssjukdomar som det oftast ankom på den dömdes familj att svara för mat och medicin. I rapporten angavs också, enligt , att rättssäker- heten var mycket bristfällig, att domstolsväsendet inte kunde be- traktas som oberoende av den verkställande makten, att rätten till en rättvis rättegång ofta var en illusion, att rättssystemet led av utbredd korruption där mutor var allmänt accepterade och att till- gången på oberoende försvarsadvokater var helt otillräcklig. Enligt Högsta domstolens bedömning föranledde rapporten – särskilt uppgifterna om tortyr och annan förnedrande behandling i syfte att få fram erkännanden, om förhållandena inom domstolsväsendet och om den bristande tillgången till försvarare – slutsatsen att en utläm- ning av mannen till inte skulle vara förenlig med artiklarna 3 och 6 i . I NJA 2009 s. 280 var fråga om utlämning till av en för bl.a. folkmord misstänkt rwandisk medborgare. (Se ett längre citat ur beslutet i avsnitt 3.6, i vilket uttalar sig prin- cipiellt om prövningen av en utlämnings förenlighet med Utläm- ningsL respektive .) Den rwandiske mannen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt bl.a. 7 och 8 §§ UtlämningsL samt artikel 6 i . Vad avsåg hindren enligt 7 och 8 §§ UtlämningsL hänvisade han till att han i egenskap av hutu riskerade förföljelse och till sitt dåliga hälsotill- stånd; då särskilt till att han genomgått en bypassoperation och inom var i behov av en förnyad sådan, vilken det saknades möjlighet att utföra i . Vad avsåg hindret enligt artikel 6 i hävdade han att han vid en utlämning skulle riskera att på ett flagrant sätt förvägras en rättvis rättegång i då det förelåg stora brister i rättsväsendet i landet, särskilt när det gällde möjligheterna för honom att själv få vittnen inkallade och förhörda men också i fråga om domstolarnas oavhängighet och opartiskhet. uttalade att enbart den omständig- heten att mannen var hutu, mot bakgrund av den utredning som förelåg angående förhållandena i , inte kunde anses vara tillräcklig för att han skulle kunna anses riskera i 7 § UtlämningsL avsedd förföljelse. Inte heller i övrigt, slog domstolen fast, gav utredningen stöd för bedömningen att det förelåg någon sådan risk. Mannens hälsoskäl och behov av en förnyad bypassoperation, kunde inte, menade domstolen, med beaktande av intresse av lagföring, anses utgöra hinder mot utlämning enligt 8 §. prövade därefter om en utlämning stod i strid med be- stämmelserna i . För att en utlämning ska stå i strid med artikel 3 i krävs enligt Europadom- stolens praxis, konstaterade , att den berörde, om han utlämnas, löper en allvarlig risk för att utsättas för behand- ling i strid med artikel 3. Enligt gav utredningen i ärendet inte underlag för att göra någon sådan bedömning. gällde bestämmelserna om rätt till en rättvis rättegång i artikel 6 i , innebär dessa, när de gäller utlämning, enligt praxis, uttalade , inte att en utlämnande stat måste förvissa sig om att en rättegång i den an- modade staten kommer att uppfylla alla de krav som gäller enligt artikel 6; det är endast flagranta brott mot principerna som utgör hinder mot utlämning. Vad har att uttala sig om enligt UtlämningsL är, anförde domstolen, om utlämningen lagligen kan beviljas. Det ligger då nära till hands, menade domstolen, att pröva frågan med utgångspunkt i den restriktivitet som kommit till uttryck i praxis när det gäller bedömningen av om det föreligger hinder enligt artikel 6 i konventionen, även om goda skäl enligt domstolen kunde anses tala för att regeringen i sin praxis borde ta större hänsyn till det i konventionen skyddade intresset, än vad som följer av en sådan utgångspunkt. Högsta dom- stolen fann, att den utredning som förelåg i ärendet gav anledning att hysa tvivel om den rwandiske mannens möjligheter, att efter en utlämning till erhålla en rättegång som uppfyllde de i artikel 6 i uppställda kraven på en rättvis rätte- gång; främst vad gällde hans möjligheter att själv få vittnen in- kallade och förhörda. Den i förebringade utred- ningen ansågs emellertid inte ge tillräckligt stöd för att göra bedöm- ningen att det på denna grund förelåg ett generellt lagligt hinder mot utlämning till för folkmord och liknande brott. Vid den bedömning som ansåg sig ha att göra fanns det således inte hinder mot utlämning på grund av Europakonven- tionen. förutsatte emellertid, att frågan om be- hovet av ytterligare underlag för ett slutligt ställningstagande i frågan beaktades i den fortsatta beredningen av ärendet – dvs. inför rege- ringens slutliga ställningstagande. Regeringen beslutade (JuBC2008/2175/BIRS), efter Högsta domstolens yttrande, att utlämna mannen till . Regeringen ansåg således inte att hinder mot utlämning förelåg enligt vare sig UtlämningsL:s eller bestäm- melser. I utlämningsbeslutet lyfte regeringen fram den restriktivitet som förevarit i praxis att, vid utlämning, bedöma en kränkning av rätten till en rättvis rättegång föreligga, och betonade också att rättsutvecklingen i , inom ramen för rättegångs- förfarandet, hade gått i en positiv riktning.24 24 Det framgår inte huruvida regeringen haft tillgång till eller beaktat FN:s MR-kommittés rapport över granskningen av , se Concluding Observations Mannen anmälde då till och gjorde gällande, att regeringens beslut att utlämna honom till stred mot . beslutade därefter att begära att regeringens beslut tills vidare inte skulle verkställas. beslutade regeringen, med ändring av sitt tidigare be- slut, att verkställighet av beslutet, i avvaktan på prövning, tills vidare inte fick ske. Målet är ännu inte (per ) avgjort av . Det senaste beskedet från är att domstolen kunde förväntas pröva an- mälan . Någon upplysning har emellertid inte läm- nats om vad detta innebär beträffande tidpunkten för domstolens slutliga ställningstagande.25 Som nämnts i avsnitt 3.15 angav regeringen som grund för be- slutet, om att verkställighet av det tidigare beslutet inte fick ske, att regeringen, i enlighet med 12 § tredje stycket UtlämningsL, har rätt att uppställa de villkor som den finner erforderliga för en utläm- ning. Någon specifik bestämmelse om möjlighet att förordna om in- hibition av ett fattat utlämningsbeslut, finns inte i UtlämningsL. I utlänningslagen (2005:716), däremot, finns, förutom en del andra bestämmelser om inhibition, en inhibitionsbestämmelse som tar sikte på just den situation som uppkom i Rwanda-fallet. Enligt 12 kap. 12 § utlänningslagen föreskrivs att, om ett internationellt organ, som har behörighet att pröva klagomål från enskilda, riktar en be- gäran till om att verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning ska avbrytas, ska inhibition meddelas, om inte synner- liga skäl talar mot detta. Avsikten med bestämmelsen är att säker- ställa att verkställigheten av avlägsnandebeslutet stoppas, till dess att organet har hunnit ta ställning till ärendet. Exempel på sådana internationella organ som avses i bestämmelsen, är Europadom- stolen och den kommitté som övervakar efterlevnaden av (jfr prop. 1996/97:25 s. 296). Det undantag från inhibition som finns i bestämmelsen, är avsett att tolkas ytterst restriktivt (prop. 1996/97:25 s. 296). I förarbetena anges att en framställning om inhibition av detta slag i och för sig inte är folk- rättsligt bindande, men att den trots detta i princip alltid bör följas, (CCPR/C/RWA/CO/3) som innefattar en rad kritiska synpunkter och rekommendationer avseende just rättsutvecklingen i landet. 25 besked har lämnats efter förfrågan från , i samband med att haft att pröva frågan om fortsatt häktning av klaganden, se Högsta domstolens beslut i mål nr Ö 3060-11. eftersom konventionsorganen annars inte har möjlighet att göra en effektiv prövning (prop. 1996/97:25 s. 296). Som tidigare angetts, anses emellertid numera en framställning om inhibition från Europa- domstolen, mot bakgrund av artikel 34, vara folkrättsligt förpliktande. I Rwanda-fallet uppkom, efter regeringens inhibitionsbeslut, även, i NJA 2009 not N 45, fråga om huruvida den eftersökte rwandiske mannen skulle vara fortsatt häktad. Mannen hade ur- sprungligen, med anledning av en internationell efterlysning som utfärdats av Nationella åklagarmyndigheten i , , anhållits som misstänkt för folkmord och brott mot mänsk- ligheten. Beslutet om anhållande fastställdes av tingsrätten , och mannen häktades sedermera av tingsrätten den 29 septem- ber 2008 enligt 16 § UtlämningsL, såsom på sannolika skäl miss- tänkt för folkmord och medhjälp till folkmord i , då det fanns risk för att han skulle avvika eller på något annat sätt undandra sig lagföring eller straff. avgav i beslut (NJA 2009 s. 280) yttrande till regeringen i utlämningsärendet och beslutade i samband med yttrandet att mannen alltjämt skulle vara häktad i ärendet. Tingsrätten prövade härefter, i beslut , dvs. efter regeringens inhibi- tionsbeslut, ånyo häktningsfrågan. I yrkade mannen i första hand att domstolen skulle fastställa att regeringens beslut numera saknade rättskraft, med hänsyn till att den frist som i detta beslut stipulerats för av- hämtande av honom, hade löpt ut, utan att han avhämtats och utan att regeringen fastställt någon ny frist. I andra hand yrkade han att häktningsbeslutet skulle undanröjas och att han skulle försättas på fri fot. anförde att ett häktningsbeslut av rätten, enligt 16 § tredje stycket UtlämningsL, gäller intill dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning beviljas, intill dess denna har verk- ställts. Regeringens beslut om inhibition av verk- ställigheten av beslutet om utlämning, vilket fattades efter begäran av , innebar inte, anförde , att utlämningsbeslutet hade upphört att gälla. konsta- terade sedan att mannen var på sannolika skäl misstänkt för bl.a. folkmord och medhjälp till folkmord, att det för brotten inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse , att det alltjämt fanns risk för att mannen avvek eller på något annat sätt undandrog sig lagföring eller straff, och att det med hänsyn till att misstanken avsåg synnerligen allvarliga brott och till vikten av att verkställig- heten av utlämningsbeslutet säkerställdes, skälen för åtgärden allt- jämt fick anses uppväga det intrång eller men i övrigt som häkt- ningen innebar för mannen. Den rwandiske mannen skulle därför, enligt , vara fortsatt häktad i ärendet till dess utlämningen av honom hade verkställts eller annat bestämts. Frågan om fortsatt häktning har därefter vid ett antal tillfällen på den rwandiske mannens begäran prövats av tingsrätt och, efter överklagande av tingsrättens beslut, av . Vid samt- liga tillfällen fram till , då frågan senast prövades av , kom domstolarna fram till att skälen för den frihetsberövande åtgärden alltjämt fick anses uppväga det intrång eller men i övrigt som häktningen innebar. I beslut (mål nr Ö 3060-11) upphävde emellertid , under hänvisning till proportionalitetsprincipen, häktningsbeslutet. anförde i sitt beslut bl.a., att bristande resurser eller ineffektivitet i fråga om en åtgärd av betydelse för frågan om fort- satt häktning inte bör gå ut över den enskilde, och att bestäm- mande för hur klaganden i ärendet skulle behöva vara häktad i avvaktan på avgörande i stället borde vara vad som är en godtagbar tid för ett sådant avgörande, under förutsättning av en rimligt effektiv handläggning och under antag- ande av att domstolen hade haft rimliga resurser för att hantera inkomna ärenden. Ärendet hos hade, anförde , pågått utan att avgöras, trots att det behandlats med förtur och trots att klaganden var häktad i avvaktan på avgörandet och varit frihetsberövad . En sådan handläggning hos kunde inte, menade , anses rimligt effektiv. Att det var klaganden själv som genom sin anmälan till föranlett att häktningstiden blivit så lång kunde enligt inte tillmätas betydelse vid prövningen av om en fortsatt häktning kunde anses befogad, eftersom han endast tagit i anspråk en honom till- kommande rättighet. Högsta domstolens slutsats blev därför att det inte var godtagbart att klaganden skulle vara fortsatt häktad. Några andra meningsfulla tvångsmedel än häktning ansåg , i likhet med Riksåklagaren, inte finnas i det aktuella fallet. Frågan om vad som ska gälla i fråga om frihetsberövande, har varit uppe till bedömning i även i andra fall med anknytning till . I det tidigare i detta avsnitt nämnda NJA 2007 s. 574, där kom fram till att hinder mot utlämning till förelåg på grund av Europa- konventionens artikel 3, uppkom frågan om den eftersökte, då bedömt hinder mot utlämning föreligga enligt , skulle vara fortsatt häktad. I 16 § tredje stycket tredje meningen UtlämningsL anges att beslut om tvångsmedel genast upphör att gälla, om det enligt finns hinder mot utlämning enligt 1–10 §§ samma lag. Enligt Riksåklagarens mening fanns det, mot denna bakgrund, utrymme att låta den eftersökte bli kvar i häkte tills regeringen avgjort ärendet om ut- lämning, om fann att det var artikel 3 i Europa- konventionen, och inte 1–10 §§ UtlämningsL, som hindrade en utlämning. anförde, att ett beslut om tvångs- medel som meddelats inom ramen för ett utlämningsförfarande, är knutet till detta förfarande. Frågan om ett tvångsmedel ska bestå eller inte borde därför, menade , avgöras mot bakgrund av den materiella prövning som görs av hindren mot en utlämning. Högsta domstolens bedömning att hindrar en utlämning, var, uttalade domstolen, av materiellt slag. Det hinder som i det förevarande fallet förelåg enligt artikel 3 i konventionen fick vidare, enligt domstolen, anses vara definitivt och inte mer tillfälligt till sin natur. Den omständigheten att hindret inte förelåg enligt 1–10 §§ UtlämningsL, utan enligt arti- kel 3 i , kunde, uttalade , enligt grunderna för 16 § tredje stycket UtlämningsL inte medföra att häktningsbeslutet skulle bestå. förordnade därför att den eftersökte inte längre skulle vara häktad i utläm- ningsärendet. 6FN:s konventioner om mänskliga rättigheter 6.1FN-konventionerna och deras ställning i svensk rätt Det internationella samarbetet vad gäller de mänskliga rättigheterna har utvecklats framför allt efter . Efter kriget fanns det en växande uppfattning bland de länder som bildade () att världssamfundet måste ta ett gemensamt an- svar för den enskildes mänskliga rättigheter. Främjandet av de mänsk- liga rättigheterna utgör därför ett av FN:s mål, vilket framgår av FN:s stadga. antog den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Förkla- ringen fastställer att alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter och i den slås bl.a. fast att rättigheterna gäller för var och en, oavsett t.ex. ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk uppfattning eller social ställning. De rättigheter som ryms i den all- männa förklaringen har senare förts in och vidareutvecklats i ett antal konventioner. Förutom och den allmänna förkla- ringen om de mänskliga rättigheterna, har det således inom FN tagits fram en rad konventioner som behandlar mänskliga rättig- heter. Först utarbetades två centrala konventioner som vunnit stor anslutning: den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Båda konventionerna öpp- nades för undertecknande 1966 och trädde i kraft . Dessa konventioner utgör tillsammans med den allmänna förkla- ringen och de två fakultativa protokoll som hör till konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter ett grundläggande ram- verk för de mänskliga rättigheterna som på engelska brukar kallas of Human Rights (se Delegationens för mänsk- liga rättigheter i slutbetänkande Ny struktur för skydd av FN:s konventioner om mänskliga rättigheter mänskliga rättigheter, SOU 2010:70 s. 113 f.). undertecknade konventionerna 1967 och ratificerade dem 1971. har det inom FN utarbetats ytterligare sex konventioner som har trätt i kraft och som betecknas som kärnkonventioner (core international human rights instruments) av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter. De sex konventionerna är: den internationella konven- tionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering, konven- tionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, kon- ventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, konventionen om barnets rättigheter, konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsätt- ning och konventionen om migrantarbetares rättigheter. har tillträtt samtliga av de nämnda konventionerna, utom den sista. Inom FN har, för att övervaka staternas efterlevnad av rättig- heterna, det till varje central konvention kopplats en övervaknings- kommitté (se regeringens informationshäfte Mänskliga rättigheter – En introduktion, 2007, s. 8 f.). Varje kommitté består av självstän- diga experter. De ska övervaka staternas efterlevnad av respektive konventions rättigheter. Det innebär framförallt att kommittéerna granskar de rapporter som staterna enligt varje konvention är skyldiga att presentera med jämna mellanrum. En stat blir rapporterings- skyldig när den har ratificerat en konvention. I flera fall har kom- mittéerna även mandat, enligt respektive konvention eller särskilda protokoll, att utreda klagomål. De kan komma från enskilda eller stater och gälla kränkningar av konventionens rättigheter. Kom- mittéerna fungerar dock inte som domstolar. Deras beslut är inte bindande, utan speglar experternas åsikter och rekommendationer. Av de nämnda kärnkonventionerna är det främst den internatio- nella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (KMPR, SÖ 1971:42), konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (tortyrkon- ventionen, SÖ 1986:1) och konventionen om barnets rättigheter (, SÖ 1990:20) som mer specifikt kan anses ha betydelse på utlämningsområdet. Förutom de redan nämnda , finns vissa andra på området för mänskliga rättigheter, som tillträtt och som har bärighet på utlämningsområdet. Av dessa bör nämnas konventionen om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (folkmordskonventionen, SÖ 1952:64) och Genève- FN:s konventioner om mänskliga rättigheter konvention angående flyktingars rättsliga ställning (Genèvekonven- tionen, SÖ 1954:55). I detta sammanhang bör uppmärksammas hur internationella överenskommelser blir bindande för staterna (se detta avsnitt betänkande En reformerad grundlag, SOU 2008:125, del 1, s. 483 ff. och 1992). Den vanliga ordningen är att en överenskommelse efter avslutade förhandlingar underteck- nas (paraferas, se om traktaträtten [SÖ 1975:1, Artikel 10 b]) av de deltagande staterna. Först när de deltagande staterna därefter ratificerar – godkänner – överenskommelsen och överlämnar sitt s.k. ratifikationsinstrument blir de emellertid i dessa fall folkrättsligt bundna av den. I en del fall blir staterna folkrätts- ligt bundna exempelvis redan vid undertecknandet. Den folkrätts- liga effekten av en internationell överenskommelse är att den an- slutna staten lojalt ska fullgöra de åtaganden som följer av överens- kommelsen. En stat behöver därför dels interna regler om vilken ordning som ska följas företrädare får binda landet, dels regler om vilken verkan ett internationellt avtal får på statens interna rättsordning. En del stater låter ingångna överenskommelser auto- matiskt bli en del av den nationella rätten (s.k. monism). I en del andra stater – däribland – krävs ett införlivande med den nationella rättsordningen för att överenskommelsen ska bli direkt tillämplig för nationella domstolar och myndigheter (s.k. dualism).1 I används därvid två olika metoder för införlivande: transformation eller inkorporering. Transformation innebär att de interna reglerna ändras, så att den inhemska lagstiftningen stämmer överens med överenskommelsen. Vid inkorporering stiftas däremot en särskild lag som anger att bestämmelserna i överenskommelsen som sådan ska gälla i och själva konventionstexten blir därmed gällande som svensk lag. Regeringsformen vilar på principen att utrikesärenden handläggs av regeringen inom ramen för dess riksstyrelsefunktion (1 kap. 6 § regeringsformen). Det är således regeringen som företräder internationellt och som ingår överenskommelser med andra stater och mellanfolkliga organisationer (10 kap. 1 § regeringsformen). Regeringen behöver emellertid godkännande, innan den binder landet genom en överenskommelse i en fråga som ligger inom kompetensområde eller om frågan är av större vikt 1 För en diskussion om monistiska eller dualistiska tradition se 1992, s. 359. Den numera vedertagna uppfattningen är att inte är monistiskt. För en avvikande mening, se . , bl.a. i , . (1992), s. 36 f. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter (10 kap. 3 § regeringsformen). Vad gäller samarbetet inom EU och överenskommelser inom ramen för detta samarbete finns särskilda bestämmelser i regeringsformen. Ingen av de nämnda har, till skillnad från den inom framtagna europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (, se avsnitt 5.1) inkorporerats i svensk rätt, varför konventionstexterna inte gäller som lag i .