sou · H0B355 · 2012-08-24 00:00:00 — En fråga som har anknytning till skyddet för den personliga integriteten är utformningen av de bestämmelser som reglerar förutsättningarna för enskilda att föra talan vid domstol om de utsätts för brott i medierna. Vi har till uppdrag att bl.a. utreda om den särskilda rättegångskostnadsregeln i 10 kap. 4 § tillämpnings- lagen bör ändras för att öka möjligheterna att kvitta rättegångs- kostnaderna i tryck- och yttrandefrihetsmål. Med kvittning avses i detta sammanhang att vardera parten i ett mål får svara för sin egen rättegångskostnad. Vi ska också överväga om det genom ändringar i TF och YGL eller i tillämpningslagen är möjligt att på annat sätt stärka enskilda personers ställning i förhållande till medieföretag när de utsätts för brott i medierna. Det ska dock enligt direktiven ske utan att tryck- och yttrandefriheten på något avgörande sätt inskränks. 20.1.2Vissa särskilda bestämmelser av betydelse för tryck- och yttrandefrihetsmål En av de grundläggande principerna i TF och YGL är att det finns en särskild rättegångsordning för tryck- och yttrandefrihetsmål. För en översiktlig genomgång av vad som är utmärkande för denna rättegångsordning hänvisas till avsnitt 2.2.7. Härutöver gäller särskilda förutsättningar för att allmänt åtal ska få väckas för förtal, grovt förtal och förolämpning. I det följande används uttrycket ärekränkningsbrott som en samlingsbeteckning för dessa brott. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Det finns vidare en särskild regel för fördelning av rättegångs- kostnader som gäller för vissa fall. Enligt 20 kap. 6 § ska åklagare väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal om inte något annat är föreskrivet. Denna bestämmelse ger uttryck åt den i svensk rätt sedan gammalt upprätthållna grundprincipen om obligatoriskt åtal. Av 20 kap. 8 § första stycket framgår att också målsäganden i vissa fall får väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. En förutsättning är att målsäganden har angett brottet till åtal och att åklagaren har beslutat att åtal inte ska äga rum. Målsäganden har alltså en sekundär åtalsrätt i fråga om brott som hör under allmänt åtal. När det gäller åtal för förtal, grovt förtal och förolämpning finns dock särskilda bestämmelser i 5 kap. 5 § första stycket brotts- balken. Där anges att dessa brott som huvudregel inte får åtalas av någon annan än målsäganden. Om brottet riktar sig mot någon som är eller om i annat fall målsäganden anger brottet till åtal, får åklagaren väcka åtal om det av särskilda skäl anses påkallat från allmän synpunkt (se avsnitt 20.3). Bestämmelsens tillämpningsområde är inte begränsat till sådana ärekränkningsbrott där lagföring sker enligt vanlig lag. Den gäller också när förtal begås genom grundlagsskyddade medier. Det innebär att den måste iakttas inte bara av allmän åklagare utan också av JK i egenskap av ensam åklagare inom det grundlags- skyddade området. I 10 kap. 4 § tillämpningslagen finns en särskild bestämmelse för fördelning av rättegångskostnader i tryck- och yttrandefrihetsmål. Bestämmelsen är tillämplig i mål där målsäganden har fört talan. Den gör det möjligt för rätten, om det finns skäl för det, att besluta att vardera parten ska stå för sina egna rättegångskostnader. Kvittning kan dock ske endast om frågan om brott föreligger har prövats av en jury. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 20.5. 20.1.3Rättshjälp i tryck- och yttrandefrihetsmål I vissa angelägenheter kan en rättssökande beviljas rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Följande kan sägas om huvuddragen i rättshjälpslagen och innebörden av rättshjälp. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna När rättshjälp har beviljats betalar staten kostnaderna för rätts- hjälpsbiträde. Staten betalar också kostnaderna för bl.a. bevisning vid allmän domstol. Rättshjälp är inte gratis för den rättssökande. Den som har beviljats rättshjälp ska betala en rättshjälpsavgift. Avgiften bestäms med hänsyn till kostnaderna för rättshjälpsbiträdet och den rättssökandes ekonomiska situation. De närmare förutsättningarna för att rättshjälp ska beviljas och de begränsningar som gäller i rätten till rättshjälp anges i lagen. En allmän förutsättning är att rättshjälp inte får beviljas en fysisk person vars ekonomiska underlag överstiger . Med ekonomiskt underlag avses den rättssökandes beräknade årsinkomst sedan hänsyn tagits till underhållsskyldighet, förmögenhets- förhållanden och skuldsättning. En annan viktig förutsättning är att rättshjälp får beviljas endast om det med hänsyn till angelägen- hetens art och betydelse, tvisteföremålets värde och omständlig- heterna i övrigt är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Det är också viktigt att framhålla att rättshjälpen inte omfattar den ersättningsskyldighet för motpartens rättegångskostnader som den rättssökande kan åläggas om han förlorar en rättegång. Rättshjälpen är subsidiär i förhållande till rättsskydds- försäkringar. Det innebär att den som har – eller borde ha haft – en rättsskyddsförsäkring som omfattar den aktuella rättsliga angelägenheten i normala fall inte får rättshjälp. Ett rättsskyddsmoment ingår i hem- och villaförsäkringar. Rättsskyddsförsäkringarna omfattar normalt inte brottmål. En sådan försäkring kan därför inte utnyttjas av den som vill väcka enskilt åtal för ärekränknings- brott. Det finns inga särskilda bestämmelser eller undantag i rätts- hjälpslagen som tar sikte på den som vill väcka ett enskilt åtal eller en skadeståndstalan med anledning av ett ärekränkningsbrott. Den som vill föra en sådan talan kan alltså i och för sig få rättshjälp. En ansökan avslås emellertid ofta med hänsyn till angelägenhetens art (se prop. 1996/97:9 s. 121). Enligt förarbetena till såväl den nuvarande som den tidigare rättshjälpslagen gäller nämligen stor restriktivitet i fråga om möjligheterna till rättshjälp i angelägenheter som rör enskilt åtal eller skadestånd på grund av förtal. Restriktiviteten gäller framför allt beträffande den som vill väcka en sådan talan (se NJA 2007 s. 479). För den som är svarande torde möjligheterna till rättshjälp inte vara lika begränsade. Om saken gäller förtal i tryckt skrift har Enskildas processuella skydd vid brott i medierna rättshjälp beviljats i något större utsträckning än vid påstående om brott utanför det grundlagsskyddade området (a. 20.2Problem för den enskilde En enskild som anser sig ha blivit förtalad i t.ex. en tidning kan ha besvärliga överväganden att göra. Om talan väcks vid allmän domstol måste han vara beredd att i en offentlig rättegång låta ventilera de uppgifter som han menar är brottsliga. Förutom den påfrestning och det obehag som en rättegång så gott som alltid innebär för de inblandade, kan den enskilde i ett ärekränkningsmål uppleva sig utsatt för en ny kränkning genom rättegången. Till det kommer att uppgifterna kan få spridning. Dessa förhållanden kan avhålla enskilda från att gå till domstol även i fullt befogade fall. Härtill kommer att åtalsreglernas utformning innebär att den enskilde i praktiken alltid är hänvisad till att väcka enskilt åtal. Till skillnad från vad som gäller i fråga om brott som hör under allmänt åtal får den enskilde därför själv svara för brottsutredningen och åtalets utförande. Dessutom avgörs ansvarsfrågan i tryck- och yttrandefrihetsmål av en jury. Det innebär att det kan vara vanskligt att göra en prognos av hur stora möjligheterna är att nå framgång med talan. Juryns eventuellt friande utslag kan inte ändras av rätten. Den som väcker ett enskilt åtal löper också en risk att få betala både sina egna och motpartens rättegångskostnader. Det är inte ovanligt att rättegångskostnaderna i ett förtalsmål av ordinär beskaffenhet uppgår till bara i första instans. Även om den enskilde skulle ha rättshjälp som täcker de egna rättegångskostnaderna, kan en skyldighet att betala motpartens kostnader blir mycket kännbar. Sammanfattningsvis kan konstateras att utformningen av de processuella och materiella bestämmelserna utan tvekan kan verka avhållande för den som överväger att väcka ett enskilt åtal eller föra en skadeståndstalan. Den enskildes processuella rättsskydd kan sägas vara förhållandevis svagt på tryck- och yttrandefrihets- området jämfört med hur det förhåller sig inom andra rätts- områden. Till viss del hänger detta naturligtvis samman med intresset av en vidsträckt yttrandefrihet. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna 20.3Närmare om den särskilda åtalsprövningsregeln Den särskilda åtalsprövningsregeln i 5 kap. 5 § första stycket infördes i samband med att balken trädde i kraft. Det skedde som det blev möjligt att väcka allmänt åtal för förtal efter angivelse av målsäganden. Av uttalanden i förarbetena (se prop. C 184 f.) framgår att allmän åklagare i fråga om förtalsbrott avsågs ingripa endast i särskilt kvalificerade fall. Genom föreskriften att allmänt åtal får ske om det av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt skulle åklagarna ha stöd för att utan mera ingående undersökningar avvisa obefogade anmälningar. Som exempel på när det inte sällan torde föreligga skäl att väcka allmänt åtal angavs i förarbetena att en innehavare av en allmän befattning har utsatts för förtal som avser hans åtgärder i befatt- ningen. Gällande rätt kan sägas vila på uppfattningen att det i första hand är ett enskilt intresse att ärekränkningsbrott beivras i straffrättslig ordning. Att lagstiftaren har intagit denna inställning beror bl.a. på den självsanerande verksamhet som bedrivs genom Allmänhetens () och (). Av betydelse för det allmännas inställning torde också den tillsyn och granskning vara som och tv utövar när det gäller vissa radio- och tv-program. Allmänt åtal för ärekränkningsbrott Sedan den särskilda åtalsprövningsregeln infördes har allmänt åtal för tryck- eller yttrandefrihetsbrottet förtal väckts endast i några enstaka fall. har det skett bara i ett fall. Det var då JK åtalade tidningen utgivare för tryck- och yttrandefrihetsbrottet grovt förtal. Åtalet avsåg uppgifter om att en känd skådespelare hade tagits in på en klinik för behandling på grund av alkoholförgiftning. Åtalet ledde till fällande dom. Det står alltså klart att den restriktiva syn på allmänt åtal för ärekränkningsbrott som lagstiftaren förordade vid åtalsprövnings- regelns tillkomst har fått genomslag i JK:s åtalspraxis. Det före- kommer i princip inte allmänt åtal för sådana tryck- eller yttrande- frihetsbrott. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Utanför det grundlagsskyddade området är situationen inte riktigt densamma. Trots att samma förutsättningar gäller för allmänt åtal, väcker allmän åklagare åtal för ärekränkningsbrott i större utsträckning än JK. Av en rättspromemoria från , Utvecklings- centrum , framgår att allmän åklagare väckte åtal för förtal och grovt förtal i sammanlagt 40 fall, 17 och 23 (RättsPM 2012:1 s. 23 f.). Enligt promemorian väcktes sammanlagt 200 åtal för äre- kränkningsbrott . Häri inbegrips förutom förtal och grovt förtal även förolämpning. Man kan alltså konstatera att åtalen för förtal och grovt förtal utgjorde något av det totala antalet åtal för ärekränkningsbrott detta år (23 av 200). Även utanför det grundlagsskyddade området är dock antalet åtal för ärekränkningsbrott totalt sett förhållandevis litet. Utifrån statistiken i promemorian kan utläsas att allmän åklagare –2010 fattade beslut beträffande brottsmisstankar avseende ärekränkningsbrott i ca 7 700 fall . Av dessa väcktes allmänt åtal för ärekränkningsbrott i . Enligt promemorian tillämpades den särskilda åtalsprövningsregeln i 93– av de fall som inte ledde till åtal. I promemorian ges också viss vägledning till åklagare om när ett åtal för ärekränkningsbrott ska anses av särskilda skäl påkallat från allmän synpunkt. Utan att vi går in närmare på vad som sägs kan det konstateras att innehållet inte förmedlar en riktigt lika restriktiv syn på allmänt åtal som har kommit till uttryck i för- arbetena. utredningar som behandlat frågan om förutsättningarna för allmänt åtal vid ärekränkningsbrott föreslog i sitt betänkande Tystnadsplikt och yttrandefrihet (SOU 1975:102) att allmänt åtal för ärekränkningsbrott skulle gälla som huvudregel men att sådant åtal skulle kunna underlåtas om åtal inte var påkallat från allmän synpunkt. Förslaget ledde inte till någon åtgärd från lagstiftaren. Vidare behandlade frågan i sitt betänkande yttrandefriheten (SOU 1983:70 s. 256 f.). Också föreslog en förändring av den särskilda åtalsprövningsregeln men gick inte lika långt i sitt förslag som Enskildas processuella skydd vid brott i medierna En lämplig avvägning mellan de intressen som berördes nådde man enligt utredningen om man slopade kravet på särskilda skäl. Allmänt åtal för förtal och grovt förtal samt för förolämpning mot någon i eller för hans myndighetsutövning borde enligt utredningen – om gärningen hade förövats genom en sådan offentlig framställning som omfattas av grundlagsskydd – väckas när målsäganden anger brottet till åtal och åtal är påkallat från allmän synpunkt. Enligt utredningen måste detta krav oftast räcka som grund för omedelbar avskrivning av obefogade angivelser och bagatellartade övertramp. Det kan vara intressant att framhålla att det var utredningens avsikt att inte endast enstaka undantagsfall skulle gå vidare till förundersökning. Från allmän synpunkt var det enligt utredningen påkallat att inte bara innehavare av allmänna befattningar fick stöd och hjälp av det allmännas rättsmaskineri för att kunna behålla sitt anseende och sin personliga värdighet. Eftersom förtal kan hota en persons hela sociala existens, ansåg utredningen att det allmänna borde gå den enskilde till handa i både materiellt och ideellt hänseende oavsett vilken ställning personen har i samhället. gjorde också bedömningen att åklagaruppgiften med den föreslagna utformningen av åtalsregeln inte borde bli mer betungande än att den också i fortsättningen kunde vila på JK ensam. Regeringen behandlade förslag i prop. 1986/87:151 s. 44 f. Departementschefen konstaterade att han för egen del hade svårt att bilda sig en klar uppfattning om vad den föreslagna ändringen skulle innebära i praktiken. Med hänvisning till ett uttalande av Riksåklagaren anförde han att det endast sällan torde vara påkallat av allmänna skäl att väcka åtal i de fall som det gällde. Det var därför tvivelaktigt om ett borttagande av kravet på särskilda skäl skulle innebära någon markant förändring av åtalspraxis; kvar stod ju kravet på att åtal ska vara påkallat från allmän synpunkt, vilket i flertalet fall torde kunna åberopas för att underlåta åtal. Departementschefen uttalade förståelse för de synpunkter som låg bakom förslaget. Men det bedömdes alltför ovisst om det skulle medföra några påtagliga effekter. Han ansåg därför att förslaget inte borde genomföras. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Målsägandens ansvar för rättegångskostnader vid enskilt åtal Vid enskilt åtal tillämpas reglerna om rättegångskostnader i 18 kap. i tillämpliga delar (31 kap. 11 § första stycket ). För ett enskilt åtal gäller alltså i princip samma regler för fördelning av rättegångskostnader som i ett tvistemål. Det betyder att det i första hand är huvudregeln i 18 kap. 1 § som är tillämplig. Det innebär att den som förlorar ett mål ska ersätta motparten dennes rättegångskostnader. Tanken med bestämmelsen är att den som blir stämd vid en domstol ska gå skadelös ur processen om han vinner målet. Den ska också verka handlingsdirigerande genom att avhålla enskilda från att väcka talan i de fall där talan framstår som obefogad. Huvudregeln kan frångås i vissa fall, t.ex. om den vinnande parten inte får fullt bifall till sin talan eller om han eller hon genom försumlig processföring har orsakat onödiga kostnader (18 kap. 4 och 6 §§ ). I 31 kap. 11 § tredje stycket finns en bestämmelse som i vissa fall begränsar målsägandens rättegångskostnadsansvar vid enskilt åtal. Om den tilltalade frikänns ska målsäganden ersätta staten vad som enligt rättens beslut betalas av allmänna medel i ersättning till försvarare, om det finns särskilda skäl för det. Regeln gäller alltså statens kostnader för offentlig försvarare. Målsäganden har enligt paragrafens första stycke ett i princip fullständigt ansvar för den tilltalades eventuella kostnader för privat försvarare. Om en målsägande förlorar ett förtalsmål mot en ansvarig utgivare som har privat försvarare är utgångspunkten alltså att målsäganden får betala försvararkostnaderna. Det finns i gällande rätt flera exempel på särskilda bestämmelser om rättegångskostnader som motiveras av att det har ansetts finnas ett behov av att mera allmänt kunna frångå huvudregeln. Ett sådant exempel är den särskilda bestämmelse som finns i 18 kap. 8 a § . Den är tillämplig i s.k. småmål, dvs. tvistemål där förlikning om saken är tillåten och där värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet. I likhet med vad som gäller enligt huvudregeln är förlorande part skyldig Enskildas processuella skydd vid brott i medierna att ersätta vinnande parts rättegångskostnader. Bestämmelsen skiljer sig dock från huvudregeln på så sätt att endast vissa närmare angivna kostnader är ersättningsgilla. Den mest betydelsefulla skillnaden är att en parts kostnad för arvode till biträde eller ombud i princip inte ersätts. Ersättning för sådan rättegångskostnad får nämligen inte avse annat än kostnad för rättslig rådgivning för varje instans. Beloppet är dessutom begränsat och får motsvara högst den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen. En annan särskild kostnadsregel finns i 6 kap. 6 § skadestånds- lagen (1972:207). Enligt paragrafens första stycke ska en skade- lidande som har tillerkänts skadestånd för kränkning inte förpliktas ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål där skadestånd på grund av brottet prövas. Detta gäller dock inte om särskilda skäl föranleder annat. Paragrafen innebär en begränsning i den skadelidandes skyldighet att ersätta motpartens kostnader i förhållande till regler. En skadelidande som har slutligt tillerkänts skadestånd för kränkning undgår ersättningsskyldighet för rättegångskostnad, även om processen i det väsentliga har förlorats (det yrkade skadeståndet har satts ned i första instans eller efter överklagande). I detta fall är alltså kvittning av kostnaderna huvudregel när den skadelidande har förlorat processen. Om den skadelidande har föranlett en onödig rättegång eller gjort sig skyldig till försumlig processföring kan den skadelidande enligt bestämmelsens tredje stycke förpliktas ersätta merkostnader som har uppstått härigenom. Ytterligare en kostnadsregel som avviker från huvudregeln finns i 5 kap. 2 § första stycket lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (LRA). Enligt denna bestämmelse kan rätten i mål som handläggs enligt den lagen besluta att vardera parten ska bära sin rättegångskostnad, om den part som förlorat målet hade skälig anledning att få tvisten prövad. Kvittning kan äga rum oavsett om det är arbetstagaren eller arbetsgivaren som har förlorat. Förutom denna bestämmelse i LRA finns andra bestämmelser där ansvaret för rättegångskostnader kan fördelas utifrån en prövning av om den som har väckt talan har haft skälig anledning att få sin talan prövad eller har inlett rättegång utan tillräckliga skäl. Sådana bestämmelser finns i bl.a. 25 kap. 6 § , 3 kap. 13 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. och 15 kap. 8 § (2010:900). Enskildas processuella skydd vid brott i medierna 20.5Närmare om tillämpningslagens kvittningsregel Den särskilda kvittningsregeln i 10 kap. 4 § tillämpningslagen (se sist i avsnitt 20.1.2) utgör ett undantag från vad som annars gäller vid enskilt åtal. Av 14 kap. 5 § första stycket TF och 11 kap. 1 § andra stycket YGL samt 11 kap. 3 § tillämpningslagen följer att den ska tillämpas före bestämmelser. Vid enskilt åtal i tryck- och yttrandefrihetsmål finns det alltså en möjlighet att fördela rättegångskostnaderna utifrån en annan grund än målets utgång. Det är normalt inte möjligt i ett brottmål. I bestämmelsen anges inte uttryckligen vilka skäl som kan föranleda kvittning. Uttalandena i förarbetena är dessutom mycket kortfattade. I fråga om bestämmelsens närmare tillämpning ges där ingen annan vägledning än att med stadgandet avses sådana fall då rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn, vare sig juryns utlåtande är friande eller fällande (se betänkandet Förslag till tryckfrihetsförordning, SOU 1947:60 s. 297 f.). Vid bedömningen av rättegångskostnadsfrågan tycks rätten enligt denna bestämmelse alltså inte vara bunden av juryns friande utslag utan kan lägga en egen bedömning i skuldfrågan till grund för sitt beslut. Enligt bestämmelsens ordalydelse har den ett vitt tillämpnings- område. Ordalydelsen utesluter inte ens att kvittning sker åt båda hållen. I praktiken torde dock kvittning inte kunna ske till nackdel för målsäganden, dvs. när målsäganden vinner målet. En förutsätt- ning för kvittning är ju, enligt förarbetena, att rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn. För att någon ska kunna dömas för exempelvis tryck- eller yttrandefrihetsbrottet förtal krävs att såväl juryn som rätten har ansett att ett yttrande är brottsligt. En tillämpning av kvittningsregeln i en situation där målsäganden vinner målet skulle därför stå i strid med förarbets- uttalandena. Det finns i refererad rättspraxis bara några enstaka fall där kvittningsregeln har tillämpats. I rättsfallet NJA 1976 s. 150 befriade målsäganden från att ersätta den tilltalade för hans rättegångskostnader i hovrätten. Målet gällde grovt förtal. Målsäganden överklagade hovrättens friande dom till som fastställde hovrättens domslut i ansvarsfrågan. I fråga om rättegångskostnaderna tillämpade kvittningsregeln i den då gällande 10 § lagen (1949:164) med vissa Enskildas processuella skydd vid brott i medierna bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål. ansåg att målsäganden med hänsyn till omständigheterna borde befrias från ersättningsskyldighet. motiverade inte sitt ställningstagande ytterligare. I rättsfallet RH 124:84 kvittade hovrätten rättegångskostnaderna vid tingsrätten sedan målsäganden hade överklagat tingsrättens dom. Målet gällde grovt förtal. Vid tingsrätten hade juryn svarat nej på samtliga frågor om huruvida vissa uttalanden var brottsliga. Tingsrätten ogillade åtalet och lämnade skadeståndstalan utan bifall samt förpliktade målsäganden att ersätta de tilltalades rättegångs- kostnader. Hovrätten hänvisade i sin dom till förarbetsuttalandena till kvittningsregeln och anförde därefter att den fann omständlig- heterna i detta mål vara sådana att rättegångskostnaderna skäligen bör kvittas. Det kan vara så att hovrätten överprövade juryns ställnings- tagande och gjorde en annan bedömning i brottslighetsfrågan. Men anledningen till kvittningen kan också vara en annan, motiveringen ger ingen ledning. Trots att det finns få refererade rättsfall tycks kvittningsregeln – enligt vad vi har erfarit – inte sakna betydelse i rättstillämpningen. Den synes framför allt komma till användning i sådana fall då rätten har haft en annan uppfattning än juryn i fråga om målets utgång. I artikel 6.2 i anges följande. Var och en som blivit anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts. I ett beslut av Hovrätten över och har ifrågasatts om inte en tillämpning av kvittningsregeln i enlighet med vad som har angetts i förarbetena står i strid med den s.k. oskulds- presumtionen i artikel 6.2 (se Hovrätten över och beslut i mål Ö 704-10). Omständigheterna i målet var i korthet följande. efter mordet på utrikesminister blev en 35-årig man misstänkt för brottet. Till följd av brottsmisstankarna kom han att bli frihetsberövad . Det konstaterades senare att han var oskyldig. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Händelsen och brottsmisstankarna mot 35-åringen ägnades stor uppmärksamhet i medierna.