sou · H0B352 · 2012-08-24 00:00:00 — Bakgrunden till undantaget är att den som inte har överklagat har möjlighet att vid ändrad praxis få rättelse genom att begära om- prövning, så vida inte tiden för omprövning har gått ut. För den som har överklagat och där domstolens avgörande har fått laga kraft innebär dock bestämmelsen om res judicata att det inte finns någon möjlighet att få en ny prövning. Denna omotiverade skillnad mellan den som har överklagat och fått sin fråga prövad av domstol och den som inte har överklagat var skälet till att gavs be- fogenhet att på begäran ompröva beslut av förvaltningsrätt och kam- marrätt vid ny eller ändrad praxis. Syftet är alltså att den som över- klagar inte ska hamna i ett sämre omprövningsläge än den som inte gör det. Utredningen anser att det i 20 kap. 8 § FTL bör föras in ett andra stycke av motsvarande innebörd som 66 kap. 3 § andra stycket SFL. 4.3.12Tvåmånadersventilerna för omprövning och överklagande Utredningens förslag: Tvåmånadersventilen för omprövning i 20 kap. 9 § FTL utformas så att den överensstämmer med ventilen för överklagande. Detta innebär att även vid fastig- hetstaxering kommer att behöva delge de beslut som fattas efter femte året efter det taxeringsår som beslutet avser. I 20 kap. 9 § första stycket FTL finns en tidsfrist inom vilken fastig- hetsägare har möjlighet att begära omprövning av ett beslut. Begäran om omprövning ska ha kommit in före utgången av det femte året efter taxeringsåret. I bestämmelsens andra stycke finns möjlighet för fastighetsägare som fått kännedom om ett taxeringsbeslut som är till dennes nackdel efter utgången av oktober under femårs- fristen att även efter tidsfristens utgång begära omprövning. Fastig- hetsägaren har då möjlighet att komma in med en begäran om om- prövning från den dag han eller hon fått kännedom om beslutet. Med fastighetsägare bör förstås den eller de som ägde fastigheten då taxeringsbeslutet fattades (se prop. 1993/94:1, s. 109). Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i 4 kap. 9 § andra stycket TL och 21 kap. 4 § andra stycket SBL. I det sammanhanget kallades bestämmelserna för tvåmånadersventilen. Det fanns i TL och SBL även en tvåmånadersventil för överkla- gande (6 kap. 3 § TL och 22 kap. 3 § SBL). På samma sätt finns i 21 kap. 3 § FTL en tvåmånadersventil för fastighetsägare att över- klaga ett beslut om fastighetstaxering. Tvåmånadersventilen i 21 kap. 3 § FTL, som är likartad de som fanns i TL och SBL, anger att om beslutet om fastighetstaxering har meddelats efter femte året efter det taxeringsår som beslutet avser och fastighetsägaren har fått del av beslutet efter utgången av oktober får över- klagandet komma in från den dag då han fick del av beslutet. I andra stycket av den paragrafen anges också att fastig- hetsägare får överklaga ett beslut om fastighetstaxering även om det inte gått honom emot. Även detta stycke hade motsvarigheter i bestämmelserna i och SBL. I förarbetena till SFL förklarades att ett syfte med de långa tiderna för omprövning och överklagande var att inte skulle behöva delge skattskyldiga sina beslut och att tvåmånadersventiler- na för omprövning och överklagande tillkommit för beslut som hade fattats sent för omprövning och överklagande. Det konstaterades vidare att tvåmånadersventilen för att begära ompröv- ning respektive för att överklaga var olika konstruerade. Skillna- derna var att för tillämpning av tvåmånadersventilen vid omprövning krävdes att beslutet var till nackdel för den skattskyldige, vilket inte var något krav för tillämpning av tvåmånadersventilen för överkla- gande. Vidare tog tvåmånadersventilen för omprövning sikte på när den skattskyldige fått kännedom om beslutet medan ventilen för överklagande när denne fått del av beslutet (här föreskrevs i respek- tive taxeringsförordningen [1990:1236] och skattebetalningsförord- ningen [1997:750] att beslut som meddelades efter visst datum inom ordinarie tidsfrist skulle delges) samt att vid begäran om omprövning skulle den skattskyldige göra sannolikt att han eller hon inte fått kännedom om beslutet medan det vid överklagande var som hade bevisbördan för att ett överklagande hade kommit in . Regeringen konstaterade vidare att det fanns en del svårförklarliga skillnader mellan tvåmånadersventilerna och ansåg att regelverket skulle bli både enklare att förstå och att tillämpa om ventilen för att begära omprövning utformades på samma som tvåmånadersventil för överklagande. Regeringen föreslog därför att tvåmånadersventilen för omprövning bara skulle gälla beslut som hade meddelats efter sista åren inom ordinarie tidsfrist för överklagande och att ventilen för omprövning skulle utgå från när den som beslutet gällde fått del av detsamma. Beslut som meddelats skulle därmed inte längre kunna omprövas efter ordi- narie tidsfrists utgång, men den som ville begära omprövning av ett sådant beslut hade dock på sig räknat från den dag då beslutet meddelades, prop. 2010/11:165, s. 603 f. Utredningen föreslår att tvåmånadersventilen för omprövning i 20 kap. 9 § FTL, på motsvarande sätt som gäller i 66 kap. 8 § SFL, utformas så den överensstämmer med ventilen för överklagande. Detta innebär att även vid fastighetstaxering kommer att behöva delge de beslut som fattas efter femte året efter det taxeringsår som beslutet avser. Detta kan föreskrivas i fastighetstaxeringsförordningen (1993:1199), FTF. 4.3.13Tvåmånadersfrist för omprövning och överklagande av vissa beslut I SFL, anges i 66 kap. 7 § andra stycket och 67 kap. 12 § andra stycket en tvåmånadersfrist för att begära omprövning respektive överklaga vissa beslut. I förarbetena till SFL, prop. 2010/11:165, s. 1079 respektive s. 1130, anges att tvåmånadersfristen gäller för beslut där en sexårsfrist, vilket annars är huvudregeln för begäran om omprövning och överklagande, skulle vara meningslös. Enligt 66 kap. 7 § andra stycket SFL gäller en tvåmånadersfrist för att be- gära omprövning av beslut om bl.a. föreläggande, vite och avvisning av en begäran om omprövning eller ett överklagande eller någon annan liknande åtgärd. Enligt 67 kap. 12 § andra stycket SFL gäller tvåmånadersfristen för att överklaga beslut bl.a. om deklarations- ombud, vite och avvisning av en begäran om omprövning eller ett överklagande eller någon annan liknande åtgärd. Att föreläggande inte räknas upp bland de beslut som omfattas av tvåmånadersfristen för överklagande beror på att föreläggande utan vite inte får över- klagas enligt 67 kap. 5 § SFL. Utredningen föreslår en motsvarande bestämmelse i 21 kap. 2 § FTL. När det gäller tvåmånadersfristen för att begära omprövning eller överklaga en avvisning av en begäran om omprövning eller ett överklagande eller någon annan liknande åtgärd anges i förarbetena till SFL, prop. 2010/11:165, s. 1085 och s. 1137, att det avser bl.a. beslut om att skriva av ett omprövnings- ärende på grund av att frågan har förfallit men att dit hör överhuvud- taget beslut som innebär att avslutar ett ärende utan att pröva frågan i ärendet. Tvåmånadersfristen som gäller för att begära omprövning och överklaga vissa beslut enligt SFL bör, en- ligt utredningen, även gälla enligt FTL. Utredningen föreslår därför att 20 kap. 9 § och 21 kap. 3 § ändras i enlighet med vad som gäller enligt SFL. Utredningens förslag: FTL ska vara teknikneutral på motsva- rande sätt som SFL. Uttryck som blankett och sända tas bort och kan genom verkställighetsföreskrifter, inom ramen för lagens formkrav, precisera i vilken utsträckning och på vilket sätt uppgifter kan lämnas elektroniskt. I 18 kap. 3 § FTL anges att allmän och förenklad fastighetsdeklara- tion och förslag till fastighetstaxering ska lämnas på blankett enligt fastställt formulär. Det innebär att den deklarationsskyldige måste använda deklarationsformulär för att fullgöra sin dekla- rationsskyldighet. I 18 kap 3 a § FTL anges att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva eller i enskilda fall medge att allmän och förenklad fastighetsdeklaration får lämnas i form av ett elektroniskt dokument. Med elektroniskt dokument avses en upp- tagning som har gjorts med hjälp av automatiserad databehandling och vars innehåll och utställare kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande. I 6 kap. 3 § fastighetstaxeringsförordningen (1993:1199), FTF, finns en bestämmelse enligt vilken får föreskriva att allmän och förenklad fastighetsdeklaration får lämnas i form av ett elektroniskt dokument. I 38 kap. 1 § SFL anges på motsvarande sätt som i 18 kap. 3 § FTL, att fastställda formulär ska användas för att lämna bl.a. deklara- tioner. I SFL finns dock inte några bestämmelser om elektroniskt uppgiftslämnande motsvarande bestämmelsen i 18 kap. 3 a § FTL. Sådana bestämmelser fanns tidigare i 4 kap. 4 § LSK och i flera be- stämmelser i 10 kap. SBL. Vid införandet av SFL ansåg man att lagen borde vara teknik- neutral. Lagen skulle på så sätt vara flexibel och ge utrymme för en successiv utveckling av formerna för elektroniskt uppgiftslämnande, prop. 2010/11:165, s. 343–348. Även om regeringen i förarbetena inte kunde påstå att den rådande regleringen förhindrat utvecklingen av elektroniskt uppgiftslämnande fann de den ändå problematisk ur två aspekter. Det var dels att regleringen gav uttryck för att upp- giftslämnande på papper var huvudregeln, dels att den praktiska ut- vecklingen av förfarandet kunde leda till att lagstiftningen inte längre gav ett tydligt stöd för förfarandet. Som exempel på det sistnämnda hänvisades i förarbetena till att det inte framstod som helt självklart att förhållandet att deklaration lämnades via telefon kunde beskrivas som att den deklarationsskyldige lämnade uppgifter i form av ett elektroniskt dokument. Regeringen fann att den bästa lösningen var en teknikneutral lag utan bestämmelser om förutsättningarna för elektroniskt uppgiftslämnande. En reglering som var flexibel och gav utrymme för successiv utveckling av formerna för uppgiftsläm- nande ansågs viktigt med hänsyn till den snabba tekniska utveck- lingen. En på detta sätt teknikneutral lagstiftning förutsatte, enligt regeringen, att de formkrav som ställdes upp var utformade så att de tillät såväl elektronisk som pappersbaserad kommunikation. Bestäm- melsen om att deklaration skulle lämnas på fastställt formulär ansågs inte begränsa möjligheterna att använda elektronisk kommunikation. I förarbetena angavs vidare att genom verkställighets- föreskrifter inom ramen för lagens formkrav kunde precisera i vilken utsträckning och på vilket sätt uppgifter kunde lämnas elektroniskt. I SFL formulerades bestämmelserna dessutom så att uttryck som blankett och sända inte användes. Enligt utredningen bör FTL, på motsvarande sätt som SFL, vara teknikneutral. Utredningen föreslår därför att formuleringarna i 18 kap. 3 § och 28 kap. 4 § ändras samt att 18 kap. 3 a § FTL utgår. bör genom verkställighetsföreskrifter, inom ramen för lagens formkrav precisera, i vilken utsträckning och på vilket sätt uppgifter kan lämnas elektroniskt. I 20 kap. 2 a § FTL finns en bestämmelse om att grundläggande beslut om taxering av en fastighet får fattas genom automatisk data- behandling i det fall skälen för beslutet enligt 20 § första stycket 1 förvaltningslagen (1986:223) får utelämnas. I 4 kap. 3 § FTF finns en bestämmelse om att beslut om fastighetstaxering, föreläggande och förseningsavgift får sättas upp i form av ett elektro- niskt dokument. Vidare anges att med ett elektroniskt dokument avses en upptagning som har gjorts med hjälp av automatiserad be- handling och vars innehåll och utställare kan verifieras genom ett visst tekniskt förfarande. I 4 kap. 2 a § TL fanns en motsvarande bestämmelse som i 20 kap. 2 a § FTL. I SFL togs dock inte in någon sådan bestämmel- se. Det fanns två anledningar till detta, dels att bestämmelser om på vilket sätt fick fatta beslut var föreskrifter om förfa- randet hos myndighet som fick ges i förordning, prop. 2010/11:165, s. 504, dels att lagstiftningen inte skulle hindra teknikutvecklingen. Regeringen gjorde bedömningen att om kan leverera en teknisk lösning som tillgodoser kraven på beslutsmotivering och förser beslutshandlingen med uppgift som identifierar beslutsfat- taren bör s.k. elektroniska beslut kunna sättas upp i form av ett elektroniskt dokument även i de fall beslutet går den enskilde emot, prop. 2010/11:165, s. 494. Regeringen ansåg sammanfattningsvis att det fanns utrymme för ökad användning av beslut med ett IT-system som beslutsbärare. Hur besluten sattes upp var inte av avgörande betydelse. Det avgörande var i stället att beslutet uppfyllde de krav som enskilda, domstolar och myndigheter har rätt att ställa på de beslut som meddelar. Utgångspunkten borde, enligt regeringen, vara att beslut fick sättas upp i form av ett elektroniskt dokument om kunde leverera en teknisk lösning som tillgodosåg kraven på beslutsmotivering och identifierade besluts- fattare. Det behövdes enligt regeringens bedömning inte några be- stämmelser i SFL om beslut med ett IT-system som beslutsbärare. Den reglering som kunde behövas borde utgå från de utgångspunk- ter som regeringen angav, prop. 2010/11:165, s. 494–497, och ges i förordning eller myndighetsföreskrifter. Enligt utredningen bör det inte vara någon skillnad i hur beslut får fattas enligt FTL och SFL. Den teknikutveckling som sker inom bör kunna tas till vara även inom fastighetstaxeringen. Utredningen föreslår därför att bestämmelser om hur beslut ska fattas tas bort från lagstiftningen, på motsvarande sätt som skett i SFL. Utredningens förslag: Förseningsavgiften ändras från tidigare två till en nivå, , om deklaration inte lämnas in . Fastighetsägare som äger del av en fastighet ansvarar solidariskt med övriga delägare för förseningsavgiften. I 18 kap. 42 § första stycket FTL anges att om en deklarationsskyl- dig inte har kommit in med allmän eller förenklad fastighetsdekla- ration inom föreskriven tid eller endast har lämnat en deklaration med så bristfälligt innehåll att den uppenbarligen inte är ägnad att ligga till grund för taxering ska en särskild avgift (förseningsavgift) om påföras honom. I paragrafens andra stycke föreskrivs en förhöjd avgift om om förseningen är betydande. Som en för- enkling föreslår utredningen att förseningsavgift i en nivå ska på- föras, med , om deklaration inte lämnas in , oavsett graden av försening. Av 18 kap. 42 § tredje stycket framgår att förseningsavgift med anledning av att deklaration inte är behörigen undertecknad endast tas ut om deklarationen inte undertecknats inom den tid som före- skrivs i ett föreläggande. I 18 kap. 43 § FTL finns bestämmelser om eftergift av försenings- avgift och i 18 kap. 44 § FTL anges att bestämmelserna om eftergift ska beaktas, i den mån det föranleds av vad som förekommit i ären- det eller målet om förseningsavgift, även om något yrkande om detta inte har framställts. Enligt 18 kap. 45 § FTL får förseningsavgift inte påföras sedan den deklarationsskyldige avlidit. Av 18 kap. 46 § första stycket FTL framgår att för beslut om förseningsavgift gäller i tillämpliga delar bestämmelserna om omprövning och överklagande som finns i 20–24 kap. FTL. Vidare framgår av andra stycket att även bestämmelserna om betalning och återbetalning i 61–65 kap. SFL gäller i fråga om förseningsavgift. Förseningsavgift kan också påföras den som förelagts att lämna särskild fastighetstaxering enligt 26 kap. 4 § FTL. Bestämmelserna i 18 kap. 43–46 §§ FTL är då tillämpliga enligt 26 kap. 4 § tredje stycket FTL. Bestämmelserna om förseningsavgift infördes i FTL med TL som förebild och tillämpades första gången vid fastighetstaxering . Innan förseningsavgift infördes fanns i 18 kap. 41 § FTL endast straffrättsliga påföljdsbestämmelser som sanktion mot bl.a. utebliven deklaration. När det gällde frågan om vem som skulle påföras för- seningsavgiften anfördes i förarbetena till bestämmelsen om för- seningsavgift, prop. 1993/94:1, s. 70, att denna påförs den som är deklarationsskyldig samt att den med hänsyn till att avgiftens främsta syfte var att utgöra ett påtryckningsmedel borde den utgå med fullt belopp, det vill säga för var och en av delägarna till en fastig- het även då samtliga påförs avgiften. För en fastighet som ägs av flera personer är normalt samtliga ägare deklarationsskyldiga och i princip bör samtliga ägare påföras förseningsavgift. Förseningsavgift ska inte bara kunna påföras den av delägarna som fått deklarations- blankett. Att påföra förseningsavgift om skattemyndigheten hade godtagit en deklaration som inte hade undertecknats av samtliga delägare borde emellertid underlåtas. Det kunde också finnas skäl att efterge förseningsavgiften i vissa situationer, till exempel om den faktiska förvaltningen handhades av en delägare borde den kunna efterges för de övriga delägarna. , dåvarande , har lämnat rekommen- dationer m.m. om förseningsavgift enligt FTL att tillämpas års fastighetstaxering (RSV S 1996:24). I dessa anges i punk- ten 3.1 bl.a. följande. Ägs taxeringsenheten av flera personer åvilar deklarationsskyldigheten normalt samtliga delägare. I princip ska samtliga ägare påföras förseningsavgift. Inte endast den som till- ställts deklarationsblanketter ska kunna påföras förseningsavgift. När en fastighetsägare förelagts att lämna särskild fastighets- deklaration framgår det av 26 kap. 4 § FTL att det endast är den fastighetsägare som har förelagts som kan påföras förseningsavgift om en deklaration inte kommer in inom föreskriven tid eller om deklarationen är så bristfällig att den uppenbarligen inte kan ligga till grund för taxering. Som angetts ovan infördes bestämmelserna om förseningsavgift i FTL med TL som förebild. Dessa bestämmelser i ändrades i stora delar redaktionellt och språkligt genom SFS 2003:211, med tillämpning års taxering. Vissa nyheter infördes dock. Bl.a. ändrades beloppen och förseningsavgiften kunde tas ut i tre steg. Vidare utökades möjligheterna att medge befrielse. Dessa ändringar har inte införts i FTL. I SFL har bl.a. beloppen åter ändrats och i 52 kap. 2 § SFL finns en bestämmelse som anger att beslut om förseningsavgift ska meddelas från den dag då uppgifts- skyldigheten skulle ha fullgjorts. Motsvarande tidsfrist gäller för omprövning av beslut om förseningsavgift enligt 66 kap. 23 § SFL. I SFL anges även att förseningsavgiften ska tillfalla staten (52 kap. Som framgått är ett särskiljande drag för fastighetstaxering jäm- fört med till exempel inkomstbeskattning att det inte är ovanligt att det är flera personer som är deklarationsskyldiga för samma fastig- het. Det finns t.ex. extrema fall med över 300 delägare till en fastighet. Inför allmän och förenklad fastighetstaxering skickas deklarations- blankett endast till en av delägarna till en fastighet, normalt den del- ägare som står först på lagfarten. Anledningen till att det bara skickas ut en deklarationsblankett är att inte ska få flera dekla- rationer avseende samma fastighet med olika innehåll. Med hänsyn till att det bara är en av delägarna som får en blankett för att lämna deklaration och att det inte heller är lämpligt att samt- liga delägare ska få en deklarationsblankett, är utredningens upp- fattning att det i fråga om förseningsavgift är befogat att inte följa vad som gäller för förseningsavgift enligt SFL. Utredningen föreslår därför att bara en förseningsavgift ska få påföras i de fall deklara- tion lämnas . Förseningsavgift med anledning av för sent in- lämnad fastighetsdeklaration kan därmed bara utgå en gång per deklaration. För fastigheter med flera delägare behövs därmed en särskild bestämmelse enligt vilken samtliga delägare svarar solida- riskt för att betala avgiften. I praktiken innebär det att i första hand ska vända sig till den som verket har registrerad som mottagare av deklarationsblanketten och att inte ska behöva utreda vem av delägarna som haft ansvar för att lämna deklara- tion. Någon motsvarighet till vad som anges i 18 kap. 44 § FTL om att bestämmelserna om eftergift från förseningsavgift ska beaktas även om något yrkande om detta inte har framställts och som tidi- gare hade en motsvarighet i 5 kap. 15 § TL har inte införts i SFL. Anledningen till det är att bestämmelsen inte bedömdes tillföra något i sak. I förarbeten till SFL (prop. 2010/11:165, s. 970) hänvisas i denna del till SOU 2009:58, s. 1290 ff. Där anförs bl.a. att skyldig- heten att utan yrkande beakta befrielsebestämmelserna är kopplad till ett utredningsansvar. I SFL regleras utrednings- ansvar i 40 kap. 1 § enligt vilken ska se till att ärendena blir tillräckligt utredda. För domstolarna finns en motsvarande be- stämmelse i 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). En av grund- principerna i omprövningsförfarandet är att ärendena ska utredas hos och därmed vara i princip färdigutredda innan de når domstol. Mot den bakgrunden kan bestämmelsen för domstols del inte ha någon praktisk betydelse vid sidan av den generella ut- redningsskyldigheten i 8 § förvaltningsprocesslagen. I många fall är det bara den uppgiftsskyldige själv som har möjlighet att bidra med utredning om förhållanden som kan leda till befrielse. Det är då i praktiken viktigt att informerar om vilka omständig- heter som kan leda till befrielse och uppmanar den uppgiftsskyldige att redogöra för de förhållanden som kan ha betydelse. Det bör ske även om det inte finns något i ärendet som talar för befrielse. Det konstateras vidare att det inte finns någon bestämmelse enligt vilken befrielse förutsätter en ansökan eller ett yrkande. Befrielsebestäm- melserna är också formulerade som ska-bestämmelser. Att Skatte- verket ska beakta befrielsebestämmelserna är självklart och det till- för inte något att särskilt ange att domstol ska beakta dem om vad som förekommer i målet ger anledning till det. De skäl som anförts för att i SFL inte ta med någon bestämmelse om att eftergiftsgrun- derna ska beaktas utan yrkande gör sig även gällande vid förfarandet vid fastighetstaxering. Därför ska 18 kap. 44 § FTL utgå. Utredningens förlag: Bestämmelserna i 17 kap. 4–7 §§ FTL om konsulenter för fastighetstaxering och ersättning för kostnader för tolk ska tas bort. Bestämmelserna i 18 kap. 9 § tredje stycket FTL om särskilda insamlingsställen för deklarationer och påpekanden, i 18 kap. 12 § FTL om skyldighet för brandförsäkringsanstalt, i 18 kap, 29–40 §§ FTL om tvångsbesiktning efter domstolsbeslut i sam- band med fastighetstaxering tas bort. Nämndemän i förvaltningsrätten behöver inte längre utses sär- skilt utan de nämndemän som i övrigt ingår i förvaltningsrätternas avgöranden kan delta även i fastighetstaxeringsmålen. Privatbostadsfastigheters andelar av vissa samfälligheter ska inte längre räknas in i underlaget för fastighetsavgiften/skatten om samfälligheten utgör en särskild taxeringsenhet. Konsulent för fastighetstaxering m.m. Avdelning 2 i FTL har rubriken förfarandet m.m. vid allmän och förenklad fastighetstaxering. Det första kapitlet i avdelningen är 17 kap. taxeringsorganisationen m.m. I 17 kap. 1 § FTL stadgas att ansvarar för det allmännas beskattningsverksamhet en- ligt denna lag. I 2 § första stycket anges att beslut i taxeringsärende fattas av . I andra stycket samma lagrum i de följande bestämmelserna, 3–§§, finns regler om skattenämnd. Utredningen föreslår i avsnitt 4.2.2 att skattenämnderna ska avskaffas inom fastighetstaxeringen. Härutöver finns i 17 kap. 4–7 §§ FTL bestäm- melser om konsulenter för fastighetstaxering och ersättning för kost- nader för ombud, biträde eller utredning samt ersättning för tolk. Enligt 17 kap. 4 § första stycket FTL får förordna det antal personer med sakkunskap i fråga om fastighetsvärdering (konsulenter för fastighetstaxering) som behövs för att biträda vid den allmänna och förenklade fastighetstaxeringen. De uppgifter som en konsulent för fastighetstaxering kan få anges i 17 kap. 5 §.