sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — kan t.ex. ha svårt att endast utifrån den skadelidandes uppgifter bedöma om det har förelegat en nödvärns- situation (då utgår inte någon brottsskadeersättning). Om ersättning betalas ut snabbt och det visar sig att det inte är något brott begånget, måste ersättningen rimligtvis återkrävas. Om staten går in och betalar ut brottsskadeersättning i ett tidigt skede, uppstår också komplikationer i förhållande till en efter- följande skadeståndstalan mot skadevållaren. Ska det ställas krav på att den skadelidande fullföljer talan mot skadevållaren? Det skulle innebära att det ställs högre krav på den skadelidande än vad som är fallet (se vidare nedan avsnitt 7.4.4). Om man i stället skulle tänka sig att regelmässigt ska träda in i den skadelidandes ställe, måste bestämmelserna om att åklagaren ska föra målsägandens talan, att domen ska skickas direkt till Krono- fogdemyndigheten och att förfarandet där ska vara kostnadsfritt, revideras. Även målsägandebiträdets roll skulle förändras.13 Det anförda visar enligt utredningens uppfattning att en lösning som innebär att den skadelidande ska kunna söka och få brotts- skadeersättning direkt i anslutning till att brottet begås inte är förenlig med det nuvarande systemets uppbyggnad. Brottsskade- ersättning skulle inte längre vara en sista ersättningsmöjlighet och lösningen skulle få stora praktiska konsekvenser. 12Och ytterligare med anledning av överfall och rån i företags- och fastighetsförsäkringar. 13Det förekommer att i samband med brottmålsrättegången för talan som målsägande mot gärningsmannen beträffande ett belopp som redan utbetalats till den skadelidande, t.ex. vid bankrån eller våldtäkt som upp i ett senare skede. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning sådan radikal omläggning av regelsystemet har knappast stöd i direktiven och är enligt utredningens mening inte heller motiverad. En lösning som den skisserade kan passa länder som har en mindre omfattande rätt till ersättning, t.ex. om ersättning bara ges vid grova uppsåtliga våldsbrott, eller om ersättningen vilar helt på social grund och saknar koppling till skadevållaren. 7.4.3Brottsskadeersättning direkt efter lagakraftägande dom? Bedömning: Brottsskadeersättning bör inte betalas ut direkt efter lagakraftägande dom. En tanke som har framförts i den allmänna debatten och i motioner till riksdagen14 är att av domstol beslutat skadestånd ska betalas ut av staten efter lagakraftägande dom. Utredningen har i avsnitt 5.6.2 bedömt att som utgångspunkt ska betala ut brottsskadeersättning med det belopp som domstolen har för- ordnat efter prövning i sak av ett yrkande om skadestånd på grund av brott (dock med tillämpning av de särskilda bestämmelserna i brottsskadelagen). Frågan som utredningen i detta sammanhang har att ta ställning till är om bör betala ut brottsskadeersättning direkt efter lagakraftägande dom, och där- efter träda in i den skadelidandes ställe och kräva gärningsmannen på utgivet belopp. Det tas upp i direktiven som ett exempel på en åtgärd som skulle underlätta för den skadelidande. De domar som rimligtvis får anses omfattade av en sådan lösning är de domar som innefattar sakprövade skadestånd (jfr avsnitt 5.6.2). tillämpar direkt- regress, vilket innebär att myndigheten direkt i samband med utbetalning av brottsskadeersättning ställer regresskrav på gärnings- mannen upp till det utbetalade beloppet. Skillnaden gentemot gällande ordning skulle alltså vara att ärendet inte skulle handläggas av innan det kommer till Brottsoffer- myndigheten. 14 Se t.ex. 2010/11:Ju209 (KD), 2010/11:Ju274 (M) och 2010/11:Ju420 (SD), avslagna av bl.a. med hänvisning till utredningens översyn (bet. 2010/11:JuU11). Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning En regel om att brottsskadeersättning ska betalas ut i enlighet med ett av domstol sakprövat förordnande om skadestånd omedel- bart när domen har vunnit laga kraft innebär en principiell ändring i den nuvarande ordningen. I det närmast följande ska diskuteras vilka verkningar en sådan ändring skulle få i olika hänseenden. Om Brottsoffermyndigheten ska betala ut brottsskadeersättning direkt efter lagakraftvunnen dom innebär det att försäkringsfrågan inte kommer att vara utredd innan utbetalning sker. Vid utred- ningens möte med brottsofferorganisationer m.fl. framfördes detta som en önskvärd lösning, det ansågs vara bättre att staten sköter kontakterna med försäkringsbolaget än att brottsoffret ska behöva göra det. Om Brottsoffermyndigheten efter utbetalad brottsskade- ersättning ställer krav på ersättning från försäkringsbolaget innebär det emellertid enligt utredningens mening en stor risk för att över- fallsskyddet kommer att tas bort ur försäkringarna. Eftersom det inte finns någon direktkontakt med kunden (dvs. brottsoffret) minskar incitamentet för försäkringsbolagen att erbjuda denna förmån i kundens försäkringsskydd. Det tillför inte något mervärde för försäkringskunden brottsoffret (som ju får sin ersättning ändå) och många försäkringsbolag kommer sannolikt att ställa sig frågan varför de ska betala för en kostnad som staten har. Om försäkrings- bolagen tar bort överfallsskyddet kommer det samspel som be- skrivits i avsnitt 2.3.6 mellan försäkringsbolagens skadeprövnings- nämnder, domstolarna och att förändras. Det skulle också få statsfinansiella konsekvenser. betalar försäkringsbolagen ut försäkringsersättning i samma storleksordning som det samlade belopp som betalar ut i brottsskadeersättning. Frågor som måste ställas är om det är rimligt att staten ska betala allt och hur det i så fall ska finansieras. Om man i stället tänker sig att försäkringsfrågan ska vara ut- redd innan utbetalningen av brottsskadeersättning sker, uppstår komplikationer i förhållande till försäkringsbolaget. I vart fall de försäkringsbolag som har en skadeståndsrättslig bedömning betalar ut ersättning om gärningsmannen inte kan betala skadeståndet. Den frågan är inte utredd i detta skede. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning Det finns inte något som talar för att en möjlighet att gå direkt till med en lagakraftvunnen dom skulle med- föra att i högre utsträckning än skulle komma att få in ansökningar som inte kvalificerar till brottsskade- ersättning. Däremot skulle få ta emot och behandla även de ärenden som enligt gällande ordning hade stannat hos . Enligt de uppgifter som Kronofogde- myndigheten har tagit fram (se avsnitt 7.2.1) var det cirka en fjärde- del av de inkomna målen till avseende brottsskadestånd som betalades inom avitiden. Alla brott som ger skadestånd kan inte ge brottsskadeersättning, varför det inte går att säga att alla de ärenden som ingår i de skulle komma direkt till , men det skulle i vart fall innebära en kraftig ärendeökning hos . Även i alla de fall där den skadelidande får full betalning (där det som huvudregel inte betalas ut brottsskadeersättning) skulle få betala ut brottsskadeersättning och påbörja kravärenden. Utöver en ökad ärendemängd skulle regressarbete förändras. Det skulle inte finnas någon grund- läggande utredning om skadevållarens betalningsförmåga. Det är okänt av vilken anledning gärningsmannen inte betalar sitt skadestånd och skulle inte, som , kunna skicka ärenden direkt till efter beslut om brottsskadeersättning. I stället skulle Brottsoffer- myndigheten få börja med att skicka brev till gäldenären om betalning. Detta skulle, om förslaget i betänkandet Lätt att göra rätt (SOU 2010:1) genomförs, få ske sedan tidsfristen för frivillig betalning gått ut.15 Förslaget i det nämnda betänkandet är ju att ska vara ett betalningsförmedlande organ. Antalet ansökningar till var 10 684. Ansökningarna kan även gälla fall där gärningsmannen är okänd (omkring hälften av besluten). Inom ramen för serviceskyldigheten enligt förvaltningslagen skulle också få hänvisa brottsoffret till för att få hjälp med att driva in den fordran som kvarstår efter grundavdraget (se vidare avsnitt 10.6.3). 15 Förslaget bereds inom . Remissinstanserna var positiva till ett system med frivillig betalning men det fanns en del invändningar mot utformningen. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning Expediering av domar till eller till ? Som har framgått i avsnitt 3.2.5 skickar domstolarna lagakraftvunna domar, i vilka fysiska målsägande har tillerkänts skadestånd, direkt till . Om det ska vara möjligt att vända sig direkt till , uppkommer frågan om domarna ändå ska skickas direkt till eller om alla domar i stället ska skickas till . Om domar skickas direkt till , kan skade- vållaren komma att få krav på betalning både från Kronofogde- myndigheten (avseende hela skadeståndskravet) och från Brotts- offermyndigheten (avseende utbetalad brottsskadeersättning). Den risken är dock minimerad genom att nu- mera meddelar när brottsskadeersättning beslutats, varvid sätter ned brottsoffrets krav med motsvarande belopp. är det inte alla brott som kan ge brottsskadeersättning. Det går inte att ge domstolarna i uppdrag att bedöma i varje enskilt fall om brottet kan tänkas ge brottsskadeersättning eller inte. Antingen får, som , alla domar med skadestånd till fysiska personer skickas eller så får skyldig- heten att expediera till tas bort. Om skyldigheten tas bort skulle det medföra en försämrad service för alla de målsägande som inte kan komma i fråga för brottsskade- ersättning. Det är för övrigt inte säkert att det alltid är ekonomiskt mer gynnsamt för den skadelidande att få brottsskadeersättning än att få skadestånd. I brottsskadelagen finns ju bestämmelser om jämkning, självriskavdrag och takbelopp som saknar motsvarighet i skadeståndslagen. Om det i stället är som får ta emot alla domar med skadeståndsförordnanden, blir det Brottsoffermyndig- heten som får gå igenom domarna och bedöma om aktuella brott kan ge brottsskadeersättning. I de fall där brotten inte (helt eller delvis) kan ge brottsskadeersättning, får domen vidarebefordras till . Enligt uppgift från ägnar myndigheten mellan tre och fyra årsarbetskrafter åt att hantera domar med skadeståndsförordnanden från domstol. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning diarieförs och förvaras hos oavsett om det blir aktuellt med indrivningsåtgärder. En ökad arbetsbelastning för skulle innebära en arbetsbesparing hos . Men även om skulle komma fram till samma belopp i brottsskadeersättning som domstolen har gjort i skadeståndsfrågan, ska brottsskadeersätt- ningen i nästan alla fall minskas med en självrisk om (se vidare avsnitt 10.6.3 om grundavdrag). Dessutom är en skadeståndsfordran regelmässigt förenad med ränta, något som inte är fallet med brottsskadeersättningen enligt Brotts- offermyndighetens praxis (se vidare avsnitt 8.6.3). Detta talar för att den skadelidande regelmässigt kommer att ha en kvarstående fordran som kan vara behjälplig med att kräva in (givetvis under förutsättning att skadevållaren inte betalar frivilligt). skulle därför få hantera en del av ärendena i alla fall, fast i ett senare skede i processen. Det nuvarande systemet bygger på en samverkan mellan skade- ståndsrätten (skadevållaren ska betala för vållad skada), försäkrings- bolagens försäkringsersättningar och den statliga brottsskadeersätt- ningen. Om man ändrar i någon av systemets delar får det åter- verkningar i hela systemet. Bestämmelserna om direkt expediering av lagakraftvunna domar till och Krono- fogdemyndighetens hjälp och kostnadsfria förfarande har tillkommit i syfte att vara till hjälp för brottsoffret. Frågan är om möjligheten att vända sig direkt till med en lagakraft- vunnen dom ger sådana fördelar att det uppväger de nackdelar som uppstår genom att systemet som helhet rubbas. Fördelarna är att det bör gå åtskilligt fortare att få ersättning. Den skadelidande slipper också svara på förfrågan om den skadelidande vill ha hjälp. Nackdelarna är till viss del desamma som har redovisats i av- snitt 7.4.2. Det nu gällande systemet är uppbyggt utifrån den skadeståndsrättsliga grundtanken att den som har vållat skadan ska ersätta den. Först om det inte är möjligt, och skadan inte heller ersätts på annat sätt (främst genom försäkring), träder staten in och betalar brottsskadeersättning. Skadevållaren bör alltså ha haft möjlighet att betala frivilligt, i annat fall bör det vara utrett att Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning skadevållaren inte har möjlighet att betala. Om dessa grundtankar ska behållas, får det bli som sköter den utredning som nu gör. En sådan ordning är inte rimlig. Lösningen skulle innebära ett kraftigt ökat antal ärenden hos (en ökning med alla de ärenden som tidigare stannat hos ) och en utökad och förändrad regressverksamhet. I nästan samtliga fall kommer det ändå att kvarstå en fordran som inte kan täckas av brottsskade- ersättningen (självrisk och upplupen ränta). Om den skadelidande vill ha hjälp med att driva in den fordringen, måste han eller hon ändå vända sig till . Jämför vidare resone- manget om försäkringsersättningen i avsnitt 7.4.2. Om den skade- lidande i alla fall får ersättning från staten finns liten anledning för försäkringsbolagen att ha kvar ett sådant försäkringsskydd. I och ser, såvitt utredningen har kunnat bedöma, samspelet mellan försäkringssystemet och den statliga brottsskade- ersättningen annorlunda ut. Alla de skador som i ersätts genom överfallsskyddet i hemförsäkringen (som av befolkningen har), ersätts inte i de danska och norska motsvarig- heterna. Där täcks sakskada men inte personskada, och i är utrymmet för att ersätta sakskador med voldsoffererstatning ytterst begränsat (endast skador på kläder och dylikt ersätts). Det finns visserligen andra försäkringar som kan täcka personskador, men dessa tycks inte ha en så allmän utbredning som den svenska hemförsäkringen har. Det ska också märkas att motsvarigheten till den svenska kränkningsersättningen inte ersätts av någon försäkring i och normalt inte heller i . I är utbetalningarna av försäkringsersättning (avseende rån- och överfallsskyddet i hem- och villaförsäkringar) och av brottsskade- ersättning ungefär lika stora. Konsekvenserna av att ändra systemet framstår därför som långtgående. Det kan också noteras att framhålls som föredömligt när det gäller handläggningstiderna hos , kontrollen av om det finns försäkringar samt utfallet av regress- verksamheten. Just när det gäller handläggningstiden kan följande jämförelse göras med och . Enligt Kronofogde- myndighetens undersökning (se avsnitt 7.2.1) uppgick den genom- snittliga tiden från det att den skadelidande accepterat hjälp till det att den skade- lidande fick en redovisning från (oavsett Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning resultat).16 Handläggningstiden hos var . Det skulle innebära en genomsnittstid , eller knappt . (I vissa fall går det dock innan den skadelidande svarar på förfrågan, jfr vidare nedan i avsnitt 7.4.6). Den genomsnittliga handläggnings- tiden hos Kontoret for voldsoffererstatning i är 10 månader, och om ärendet överklagas tar det i genomsnitt ytterligare 4– 7 månader. I var den genomsnittliga handläggningstiden cirka . Även i och ska försäkrings- frågan vara utredd innan det blir aktuellt med brottsskadeersättning. Det tycks därmed som att det tidsmässigt inte är någon större skillnad i praktiken om ersättningen kan betalas ut direkt eller inte. Utredningen anser sammantaget att vinsterna med att ändra systemet framstår som små. Något förslag om att brottsskadeersätt- ning ska betalas ut direkt efter lagakraftägande dom läggs därför inte fram. Det kan dock finnas andra förenklingar och förbättringar som kan göras i förhållande till brottsoffren (se avsnitt 7.4.6). 7.4.4Krav på skadeståndstalan? Bedömning: Liksom tidigare ska det inte ställas något absolut krav på den skadelidande att väcka talan om skadestånd mot skadevållaren för att brottsskadeersättning ska kunna utgå. Det är dock utredningsmässigt till fördel för den skadelidande om talan förs. Även fortsättningsvis bör alltså utgångspunkten vara att det i första hand är gärningsmannen som ska ersätta den skadelidande för skadan. krävs inte att den skadelidande väcker talan mot skade- vållaren, om det är möjligt att på annat sätt visa att gärningsmannen saknar förmåga att betala skadeståndet. Om det finns en exekutionstitel, kräver att den skadelidande visar att skadevållaren inte kan betala den fordran som avses med exekutionstiteln. Den skadelidande har oftast inga svårigheter att uppfylla dessa krav. Systemet, med expediering av domar direkt till och det kostnadsfria förfarandet där, är nämligen uppbyggt för att underlätta för den skadelidande. 16 Tiden beräknades i undersökningen , men redovisning hade inte skett i alla målen varför ett antagande gjordes om ytterligare tre dagars handläggningstid. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning däremot inte finns någon exekutionstitel, ställs kraven något lägre. Då kan det räcka att det framgår att skadevållaren har stora skulder och inga betalningsmöjligheter. Utredningen konstaterar att det utredningsmässigt är till fördel för målsäganden om han eller hon för talan mot gärningsmannen. Om det görs i brottmålet är förfarandet som sådant smidigt (åklagaren biträder oftast) och kostnadsfritt. Detsamma gäller det efterföljande förfarandet hos . Hand- läggningen hos är dock inte beroende av att det finns en exekutionstitel och något absolut krav på skade- ståndstalan bör inte ställas. 7.4.5Krav mot vårdnadshavare (principalansvar) Bedömning: Möjligheterna att få ut skadestånd från skade- vållaren och från en principalansvarig vårdnadshavare ska även fortsättningsvis vara uttömda innan det blir aktuellt att betala ut brottsskadeersättning. Samma krav gäller därvid i förhållande till skadevållaren som till den principalansvarige vårdnadshavaren. Principalansvaret ställer dock högre administrativa krav på den skadelidande i förfarandet hos , jämfört med hur situationen såg ut före lagändringen. I samband med att målsäganden under förundersökningen får frågan om han eller hon yrkar skadestånd, ska det klargöras om skade- ståndsyrkandet även riktar sig mot den misstänktes vårdnadshavare.17 Som regel kan målsäganden få hjälp av åklagaren eller målsägande- biträdet med att utföra sin talan. Vid den efterföljande indrivningen hos måste den skadelidande dock – för att senare kunna ansöka om brottsskadeersättning – få utrett att det vid sidan av den skadeståndsskyldige finns en eller flera vård- nadshavare som inte heller har några tillgångar att betala skade- ståndet med. Det handlar i de flesta fall om två vårdnadshavare, men det kan vara ännu fler om skadeståndet är solidariskt utdömt. Nackdelen i detta avseende för den skadelidande är att han eller hon måste söka verkställighet mot flera personer (en ansökan per person), vilket ställer högre administrativa krav på den skade- lidande. En annan nackdel skulle möjligen kunna vara att det kan ta 17 Se RättsPM 2010:6, s. 6. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning hos när flera personers betalningsförmåga ska utredas – något som dock motsägs av undersökning, se vidare nedan. Möjligheten att få skadestånd även av gärningsmannens vårdnads- havare ställer vidare större krav på den skadelidande i två situationer. Den första situationen är när skadeståndstalan avskiljs från brott- målet. Då biträder åklagaren inte längre den skadelidande. Det gör inte heller målsägandebiträdet – vid en strikt tolkning av lagtexten i vart fall inte i förhållande till vårdnadshavaren, eftersom beloppet är för lågt (jfr avsnitt 3.2.2). Den andra situationen är när gärnings- mannen är underårig och det inte är aktuellt med någon ansvarstalan i brottmål. I den situationen får den skadelidande inte någon hjälp av åklagare eller målsägandebiträde i en process mot skadevållarens vårdnadshavare. I båda dessa situationer får den skadelidande ofta själv föra sin talan även mot skadevållaren. Om den skadelidande inte lyckas visa (i samband med en talan mot skadevållaren eller på annat sätt) att vårdnadshavaren inte kan utge skadestånd, kan dagens regler medföra att ett belopp () kan komma att avräknas från brottsskadeersättningen. Kraven på den skadelidande i förhållande till vårdnadshavarna är alltså desamma som i förhållande till skadevållaren. Vid tiden för utredningens möte med brottsofferorganisationer m.fl. hade deltagarna inte någon erfarenhet av principalansvaret. har Kronofogdemyndig- heten tagit emot en del ansökningar där barn och föräldrar varit solidariskt skadeståndsskyldiga. rörde det sig om 80 föräldrar18 som var solidariskt skadeståndsskyldiga med 55–60 barn. av föräldrarna, dvs. 40 föräldrar, hade betalat skulden vid tiden för under- sökning . I samtliga dessa fall hade också barnets överskjutande skuld betalats. I resterande fall hade föräldrarna oftast haft skulder , och då skickades oftast en utredningsrapport tillbaka direkt när den skadelidande ansökte om verkställighet mot både barn och föräldrar. Kronofogdemyndig- hetens initiala bedömning vid tiden för undersökningen var därför att det inte tar för den skadelidande att få en utrednings- rapport i dessa fall, trots att verkställighet måste sökas mot flera personer. För att undersöka om införandet av föräldrars principal- ansvar har påverkat betalningsfrekvensen avseende skadestånd som minderåriga dömts att betala, genomförde Kronofogdemyndig- 18 Varav 30 föräldrar var ensamma vårdnadshavare. Brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning heten en motsvarande undersökning för (dvs. året innan principalansvaret infördes). hade de skadelidande fått full betalning i 297 av 821 mål () vid ansökan om verkställighet för obetalt skadestånd där skadevållaren var . Kronofogde- myndighetens initiala bedömning utifrån undersökningen var att införandet av föräldrars principalansvar har ökat betalnings- frekvensen avseende minderårigas skadestånd. Myndigheten har dock betonat att det är en tidig, preliminär bedömning utifrån ett tämligen begränsat underlag. undersökningar och slutsatserna av dem utgår från lagakraftvunnen dom. Vilken påverkan principal- ansvaret har haft på processen fram till domen, t.ex. i form av delgivningsproblem och avskilda skadeståndsanspråk, är okänt. Som har nämnts i det föregående kompliceras situationen för en skade- lidande som vill ha ersättning av en vårdnadshavare när skade- ståndstalan avskiljs från brottmålet. Det har inte varit möjligt att få fram någon statistik om hur ofta skadeståndsanspråk avskiljs från brottmål,19 och än mindre något om skälen för avskiljande. De eventuella problemen torde inte vara förknippade specifikt med frågan om brottsskadeersättning utan vara en följd av hur avskilda ersättningsanspråk handläggs. Utredningen har inte heller kunnat utröna om situationer där gärningsmannen är underårig, och det inte är aktuellt med någon ansvarstalan i brottmål, medför några särskilda problem beträffande principalansvaret. Problemen hänger snarare samman med att handläggningen sker i den förhållandevis komplicerade ordningen för tvistemål och de får ses i detta större sammanhang. Vilka effekter principalansvaret har haft för t.ex. åklagarnas arbete har inte heller gått att utröna. har påbörjat ett internt arbete där frågan ska undersökas genom seminarium med erfarenhetsutbyte. Det som utredningen har att utgå från är således Kronofogde- myndighetens begränsade undersökningar med preliminära resultat. Därav framgår att det inte tar att få en utredningsrapport från samt att betalningsfrekvensen tycks vara högre vid principalansvar. Eftersom det inte har gått att få fram några uppgifter om andra eventuella effekter, t.ex. i form av 19 Enligt uppgift från syns inte i statistiken om ett enskilt anspråk avskilts från ett brottmål, utan sådana mål ser ut som vanliga tvistemål. Det kan, hos den enskilda domstolen, synas som en dagboksanteckning men det kan också vara så att det endast har noterats i protokollet från huvudförhandlingen i brottmålet.