sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Detta gäller särskilt i fall då en utvisning innebär risk för att den berörde personen skall ut- sättas för behandling i strid med artikel 3 i konventionen. Det är dock inte uteslutet att en utlämning kan anses stå i strid med andra bestäm- melser i konventionen som exempelvis, vilket domstolen erinrat om vid åtskilliga tillfällen, bestämmelserna om rätt till en rättvis rättegång i artikel 6. Att numera gäller som svensk lag innebär att det också vid sidan av utlämningslagen finns lagliga hinder mot utläm- ning. Hur förhållandet mellan dessa och bestämmelserna i utlämnings- lagen, som inte minst när det gäller 7 och 8 §§ syftar till att bereda skydd av liknande slag som konventionen, bör uppfattas kan var föremål för olika bedömningar. Klart är emellertid att vid bedömningen av om det föreligger hinder mot utlämning enligt bestäm- melser kan, i motsats till vad antagit när det gäller tillämpningen av utlämningslagens bestämmelser, uppgifter om de all- männa förhållandena inom rättsskipningen och fängelserna i en stat vara av helt avgörande betydelse. berördes i NJA 2002 s. 624 där , trots att utlämningslagen inte ger någon anvisning därom, i ett yttrande till regeringen, med hänvisning till i ärendet lämnade uppgifter om allmänna förhållanden i den ansökande staten, berörde frågan i vad mån en utlämning skulle stå i strid med artikel 3 i . tog emellertid inte klar ställning till i vad mån artikel 3 utgjorde hinder mot utlämning utan uttalade endast att utredningen inte gav underlag för en bedömning att sådant hinder förelåg. Avsikten härmed var uppenbarligen att, i över- ensstämmelse med NJA 1993 s. 242, markera att det närmast fick anses vara en uppgift för regeringen att bedöma i vad mån de allmänna för- hållandena i en stat var sådana att de utgjorde ett mer generellt skäl för att inte bevilja utlämning. I linje härmed ligger också NJA 2007 N 36 där , med hänvisning till i ärendet lämnade uppgifter om allmänna förhål- landen i den ansökande staten, visserligen behandlade frågan om en ut- lämning var förenlig med artiklarna 3 och 6 i men fann att utredningen, även om den gav anledning till tvekan, inte gav tillräckligt underlag för bedömningen att det förelåg generella hinder mot utlämning. Enligt fick det emellertid förutsättas att frågan beaktades ytterligare vid ärendets fortsatta beredning (inom ). återkom till frågeställningarna i NJA 2007 s. 574. konstaterade där att såväl artikel 3 i Europakonven- tionen som 8 § i utlämningslagen syftar till att tillgodose humanitetens krav. En fråga som enligt domstolen då uppkom var om bedömningen av om en utlämning var oförenlig med artikel 3 i skulle ske som ett led i prövningen av om utlämningen skulle strida mot 8 § utlämningslagen eller om den skulle ske fristående från prövningen enligt utlämningslagen. pekade på att det är den be- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning rördes personliga förhållanden som enligt 8 § utlämningslagen är utgångs- punkten för prövningen och att den paragrafen därför inte gav under- lag för en prövning som avsåg allmänna förhållanden inom exempelvis fängelseväsendet i den anmodande staten, en prövning som kunde be- höva göras enligt artikel 3 i . Till detta kom enligt domstolen att den avvägning mot den främmande statens intresse som paragrafen förutsätter var främmande vid en prövning enligt artikel 3 (jfr härtill exempelvis dom i målet Saadi mot , no 37201/06, § 127). fann mot den bakgrunden att bedömningen enligt artikel 3 i Europakon- ventionen borde göras vid sidan av prövningen enligt utlämningslagen. Med denna tolkning fann att det inte förelåg något hinder mot utlämning enligt 8 § utlämningslagen och övergick där- efter till en prövning enligt artikel 3 i . I motsats till de ställningstaganden som gjordes i rättsfallen NJA 2002 s. 624 och NJA 2007 N 36 ansåg att utredningen i detta fall gav tillräckligt stöd för bedömningen att det förelåg hinder mot utläm- ning enligt artikel 3 i . Av de redovisade avgörandena framgår att det, trots formuleringen i 18 § utlämningslagen, ansetts ankomma på att i ut- lämningsärenden, vid sidan av om det föreligger hinder enligt bestäm- melserna i utlämningslagen, även pröva frågan om den i ärendet före- liggande utredningen ger underlag för bedömningen att det finns lagliga hinder mot utlämning enligt bestämmelserna i . Vad avsåg frågan om hinder mot utlämning förelåg enligt 7 § Utläm- ningsL anförde att varken det beslut om den rwandiske mannens flyktingstatus som meddelats i eller den utredning som legat till grund för detta beslut hade förebragts i utlämningsärendet. Det stod emellertid klart, anförde domstolen vidare, att detta beslut meddelats , medan det i ut- lämningsärendet gällde att pröva om det nu fanns en sådan risk för förföljelse som avses i 7 § UtlämningsL. Enbart den omständigheten att mannen var hutu kunde inte, enligt , mot bak- grund av den utredning som förelåg angående förhållandena i anses vara tillräcklig för att han skulle kunna anses riskera i 7 § Ut- lämningsL avsedd förföljelse. Inte heller i övrigt, slog domstolen fast, gav utredningen stöd för bedömningen att det förelåg någon sådan risk. (behandlade sedan i vad mån hinder mot utlämning förelåg enligt 8 § UtlämningsL och ; se närmare avsnitt 5.3.) Utlämningslagens förutsättningar för utlämning 3.7Förbudet mot utlämning vid uppenbar oförenlighet med humanitetens krav utlämningskonvention finns inte någon vägransgrund hän- förlig till humanitära skäl. Vid tillträdet till konventionen förbehöll sig emellertid rätten att av humanitära skäl vägra utlämning. Reservationen är formulerad helt i enlighet med UtlämningsL:s 8 §. Enligt 8 § UtlämningsL får utlämning inte beviljas, om den i sär- skilt fall på grund av den avsedda personens ungdom, hälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt, med beaktande jämväl av gär- ningens beskaffenhet och den främmande statens intresse, finnes uppen- bart oförenlig med humanitetens krav. Någon bestämmelse om förbud mot utlämning vid uppenbar oförenlighet med humanitetens krav fanns inte lag utan bestämmelsen infördes, liksom bestämmelsen om förbud mot utläm- ning vid risk för svår förföljelse, genom UtlämningsL. Lagrådet ut- talade i sitt yttrande över förslaget till ny utlämningslag att bestäm- melsen kunde sägas ge uttryck för sådana synpunkter som innefattas i lordre public (prop. 1957:156 s. 118). Som skäl för att uppta en bestämmelse om hinder mot sådan utlämning, som är oförenlig med humanitära grundsatser anförde departementschefen i specialmotiveringen till bestämmelsen (prop. 1957:156 s. 61 f.), att utlämning ofta är en i hög grad ingripande åtgärd för den person som avses, speciellt om den ansökande staten inte är personens hemland. Är personen underårig eller om fråga är om t.ex. en åldrig eller sjuk människa, kan det, enligt departements- chefen, framstå som föga rimligt att utlämna honom med anledning av brott, som visserligen formellt kan möjliggöra utlämning men som kanske är av förhållandevis mindre allvarlig natur eller ligger långt tillbaka i tiden. Enligt departementschefen borde det exempelvis inte komma i fråga att sända en underårig person till ett avlägset främ- mande land, som inte är hans hemland, för att undergå straff för ett brott, vilket är av mindre grov beskaffenhet, fastän det i och för sig kan föranleda utlämning. Ett skydd mot utlämning i detta avseende borde därför, menade departementschefen, skrivas in i lagen. Enligt departementschefen var det emellertid givet att en utlämning fram- står som ett mera motiverat ingripande när det är fråga om ett brott av allvarlig beskaffenhet och ibland, menade han, kunde den an- sökande staten ha ett särskilt intresse av att få utlämningen till stånd, även om det var fråga om ett mindre grovt brott, t.ex. för att kunna utreda brottslighet med flera medverkande, bland vilka den ifråga- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning varande personen ingår. Departementschefen menade därför att vid prövningen hänsyn skulle tas till brottets beskaffenhet och den an- sökande statens intresse. Som sådana personliga förhållanden som ska beaktas anges i be- stämmelsen uttryckligen en persons ungdom och hälsotillstånd. Av det refererade uttalandet i specialmotiveringen till bestämmelsen fram- går att under personliga förhållanden i övrigt kan inrymmas en per- sons höga ålder. Annan omständighet som kan tänkas inrymmas i begreppet är personens anknytning till (se bl.a. NJA 1992 s. 621, nedan). Enligt Lagrådets förmenande torde i tillämpningen av bestämmelsen främst sådana omständigheter som att den som ska utlämnas är mycket ung och outvecklad, kanske ännu i skolåldern, eller svårt sjuk komma ifråga och sådana omständigheter som är hänförliga till personliga förhållanden i övrigt vara alldeles särskilt kvalificerade för att hindra utlämning (prop. 1957:156 s. 118). Regeringen har i propositionen till EAOL (prop. 2003/04:07 s. 81) angående 8 § UtlämningsL uttalat att det inte råder något tvivel om att bestämmelsen innebär att en person som inte är straff- myndig enligt svensk lag inte skulle utlämnas. För att beaktas enligt 8 § ska de humanitära skälen vara att hän- föra till den för utlämning avsedda personen själv och inte till någon honom eller henne närstående (se exempelvis NJA 1993 s. 242, nedan). I åtminstone två fall där de humanitära skälen främst var att hänföra till den avsedda personens barn (barn som av sjukdom eller handikapp var i behov av särskild vård eller av sina föräldrar i större utsträckning än andra barn) och där där- för funnit att det inte förelåg hinder mot utlämning har regeringen, under hänvisning till humanitära skäl, avslagit utlämningsframställ- ningarna.32 I det i avsnitt 3.6 refererade rättsfallet NJA 2009 s. 280, har klargjort sitt ställningstagande i vissa tidigare rättsfall (bl.a. NJA 1993 s. 242 och 2002 s. 624). Av dessa tidigare fall kunde man få intrycket att uppgifter om de allmänna förhållandena inom rättskipningen och fängelserna i den ansökande staten inte alls kunde beaktas inom ramen för den prövning som skulle göras enligt 8 § UtlämningsL, utan att sådana uppgifter endast kunde beaktas av rege- ringen vid det slutliga ställningstagandet till om utlämning skulle beviljas. Regeringen skulle då, framgick det av Högsta domstolens skäl, inom ramen för sin fria prövningsrätt, kunna ta ställning till 32 Se 1982, s. 623 f. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning om de allmänna förhållandena i den ansökande staten utgjorde ett mer generellt skäl för att inte bevilja utlämning. Efter dessa tidigare rättsfall har i doktrinen den åsikten förts fram att vid tillämpningen av 8 § måste de subjektiva och objektiva förhållandena tillåtas sam- verka med varandra; generella förhållanden i den ansökande staten kan för en person – med den personens unika förutsättningar – inne- bära att en utlämning uppenbart skulle strida mot humanitetens krav, medan så inte skulle vara fallet för en annan.33 Högsta domstolens klargörande i NJA 2009 s. 280 ligger i linje med denna åsikt. Enligt domstolens resonemang i rättsfallet kan uppgifter om de allmänna förhållandena i den ansökande staten uppenbart vara av betydelse för bedömningen av om det föreligger hinder mot utlämning enligt 8 § UtlämningsL i ett enskilt fall. Bestämmelserna i (7 och 8 §§) är dock inte, enligt domstolen, avsedda att tillämpas så, att uppgifter om de allmänna förhållandena i en stat läggs till grund för en bedömning att det föreligger hinder mot utlämning helt obe- roende av omständigheterna i det enskilda fallet. har, trots formuleringen i 18 § UtlämningsL med dess hänvisning enbart till förutsättningar enligt 1–10 §§, kommit fram till att det ankommer på domstolen att i utlämningsärenden, vid sidan av om det föreligger hinder mot utlämning enligt bestämmelserna i ningsL, även pröva frågan om den i ärendet föreliggande utredning- en ger underlag för bedömningen att det finns lagliga hinder mot utlämning enligt bestämmelserna i (se NJA 2002 s. 624, 2007 N 36, 2007 s. 574 och 2009 s. 280). Vid denna prövning kan de allmänna förhållandena inom rättskipningen och fängelserna i den ansökande staten enligt tillåtas vara av helt avgörande betydelse för om hinder mot utlämning före- ligger. Vidare får, vid en sådan prövning, inte göras någon avvägning mot den ansökande statens intresse, som 8 § UtlämningsL förut- sätter. har, vid prövningen av om hinder mot utläm- ning föreligger enligt 8 § UtlämningsL, i några fall beaktat att den gärning som utlämning begärts för legat tillbaka i tiden (se bl.a. NJA 1992 s. 621 och 2004 s. 264, nedan). Denna omständighet kan anses ha betydelse för den ansökande statens intresse av lag- föring på så sätt att detta intresse förmodas avta . Om lagföring kan och kommer att äga rum i i stället för i den ansökande staten, är detta en annan omständighet som kan läg- 33 Påle 2003, s. 201 f. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning gas till grund för ett antagande om att den ansökande staten har ett mindre intresse av utlämning (se NJA 1990 s. 484 III, nedan). har i något fall (se NJA 1992 s. 621, nedan) ansett, att det förhållandet att det straff som utmätts i det ansökan- de landet med svenska mått mätt är att anse som oproportionerligt långt i förhållande till de begångna brotten, kunnat vägas in i bedöm- ningen av om en utlämning för straffverkställighet är uppenbart oför- enlig med humanitetens krav. Det är möjligt att frågan om utlämning ska vägras, på grund av att det utdömda straffet är en oproportioner- lig reaktion på det begångna brottet, kan få beaktas inom ramen för en prövning av utlämningens förenlighet med . Det finns visserligen inte någon särskild artikel i tionen som behandlar oproportionerligt långa frihetsstraff, men ett straffs längd skulle under mycket speciella förhållanden kunna tänkas strida mot artikel 3 och en utlämning för ett sådant straff skulle därmed också kunna strida mot samma artikel (se bl.a. fallet Soering mot Förenade , dom ).34 Enbart det förhållandet att en person efter en utlämning skulle dömas till en påföljd som är strängare än i de flesta euro- peiska länder torde emellertid inte i sig innebära att utlämningen strider mot artikel 3.35 Även de bilaterala utlämningsavtal som ingått innehåller möjlighet att vägra utlämning av hänsyn till humanitära skäl. Föl- jande gäller enligt dessa avtal. -Avtalet med : Enligt artikel V a) (SÖ 1974:3) får utläm- ning vägras när den anmodade staten finner det, med beaktande även av brottets art och den ansökande statens intressen, vara oförenligt med humanitetens krav att utlämna den person vars utlämning begärs med hänsyn till hans ålder eller hälsotillstånd eller av annan liknande anledning. -Avtalet med : Enligt artikel 4 d) (SÖ 2001:42) får utläm- ning vägras om, i undantagsfall, den anmodade staten med be- aktande även av brottets svårhetsgrad och den ansökande statens intressen finner att utlämning på grund av den eftersöktes per- sonliga förhållanden, i synnerhet med hänsyn till hans ålder eller hälsotillstånd, skulle vara oförenlig med humanitära hänsyn. 34Se 2007, s. 80 f. 35Påle 2003, s. 222 f. som hänvisar till fallet C mot FRG och Emmerson & Ashworth 2001, s. 482. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning -Avtalet med och : Avtalet innehåller inte någon särskild bestämmelse om förbud mot utlämning vid sådana förhållanden som avses i 8 § UtlämningsL. Enligt artikel 8 (2) (SÖ 1965:19–20) får emellertid den anmodade parten vägra utlämning på varje vägransgrund som finns i denna parts lag- stiftning. -Avtalet med : Enligt artikel V p. 6 (SÖ 1963:17, artikel IV p. 6 i den konsoliderade versionen) ska utlämning inte medges om utlämning i särskilt fall finnes uppenbart oförenlig med huma- nitetens krav på grund av, exempelvis, den avsedda personens ungdom eller hälsotillstånd, med beaktande jämväl av brottets beskaffenhet och den ansökande statens intressen. Som framgått har förbudet mot utlämning vid uppenbar oförenlig- het med humanitetens krav i ett antal fall varit föremål för Högsta domstolens bedömning. Flera av dessa fall har refererats i avsnitt 3.6. NJA 1990 s. 484 I, II och III (se beträffande II och III även avsnitt 3.6) gällde utlämning till av sovjetiska med- borgare som, enligt sovjetiska häktningsbeslut, var misstänkta för kapning av luftfartyg och olaglig utresa ur . I I var den misstänkte mannen endast . Han gjorde gällande att han i skulle komma att ådömas ett långt fängelse- straff som han fick svårt att klara av då hans fysiska hälsa var bräck- lig, han var deprimerad och psykiskt instabil. an- förde att 8 §, enligt sin ordalydelse och UtlämningsL:s förarbeten, ska tillämpas endast i sådana undantagsfall, där hänsyn till personen väger ojämförligt tyngre än intresset av ett utlämnande. Även om mannen endast var kunde, enligt domstolen, vad som fram- kommit om hans hälsotillstånd och personliga förhållanden i övrigt inte anses utgöra sådana speciella omständigheter som åsyftas i 8 §. Till detta kom enligt domstolen det allvarliga i den begångna gär- ningen. En utlämning kunde därför, menade , inte anses strida mot 8 §. I II gjorde den för utlämning aktuelle mannen, som var , gällande att en utlämning av honom skulle strida mot 8 § eftersom inte var en rättsstat där han kunde påräkna en rättvis behandling och det frihetsstraff som där skulle ådömas honom skulle komma att verkställas under så svåra och in- humana förhållanden att det skulle föreligga fara för hans liv. anförde, att vid den intresseavvägning som ska göras en- ligt 8 § var i det aktuella fallet särskilt att beakta att kapning av Utlämningslagens förutsättningar för utlämning luftfartyg är ett allvarligt brott som har ansetts särskilt angeläget att motverka genom internationellt samarbete. Med hänsyn till detta kunde, enligt domstolen, varken mannens ålder eller hans personliga förhållanden i övrigt anses utgöra hinder mot utlämning. I III gjorde den eftersökte, som också han var , gällande att en utlämning av honom med hänsyn till hans ungdom och hälsotillstånd samt då han riskerade att utsättas för grym, omänsklig eller förnedrande be- handling under en straffverkställighet i skulle strida mot såväl 8 § UtlämningsL som . Av beslutet framgår att tvingats ställa in en förhandling i ären- det på grund av att mannen skurit sig i armarna med en sönder- skuren glödlampa, något han själv förklarat med att han försökt ta sitt liv efter att ha fått höra att den beslutat att utlämna en annan ung man till för kapning av luftfartyg. Av ett i målet inhämtat s.k. § 7-yttrande framgick att det var ytterst osannolikt att mannen, på grund av sin personlighets- struktur, skulle klara av ett långvarigt fängelsestraff utan en allvarlig och bestående försämring av sin psykiska hälsa och detta även om straffet verkställdes under relativt humana former. Av utredningen framgick emellertid att det vid en kriminalvård i fanns betydande möjligheter att anpassa behandlingen till vad som var känt om mannens speciella läggning. Vidare framgick att risken för fortsatta suicidalhandlingar var stor samt att mannen vägrat att äta och även att dricka. Högsta dom- stolen uttalade att vid den bedömning som ska göras enligt 8 § måste hänsyn tas till – förutom mannens ungdom – vad som fram- kommit om de särpräglade dragen i hans personlighet och den doku- menterade risken för suicidalhandlingar. Även i betraktande av det allvarliga brott som kapning av luftfartyg utgör och av angelägen- heten att motverka gärningar av detta slag, fann – som beaktade att lagföring för det aktuella brottet kunde ske i – att en utlämning av mannen skulle vara uppenbart oför- enlig med humanitetens krav. Hinder mot utlämning förelåg således enligt 8 §. I NJA 1991 s. 572 var fråga om utlämning till av en turkisk medborgare som enligt ett turkiskt häktningsbeslut var misstänkt för mord på sin hustru 1976. Den turkiske mannen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt 8 § Utläm- ningsL. Av läkarintyg i ärendet framgick att mannen vid upprepade tillfällen hade vårdats under diagnosen schizofreni, att han troligtvis haft hörselhallucinos och att det inte fanns Utlämningslagens förutsättningar för utlämning något i sjukhistorien som motsade att hans sjukdom hade debu- terat redan då, samt att han inte klarat av att arbeta . Enligt intyg hade mannen en kronisk psykisk sjukdom vars art och grad var av den naturen att han hade ett oundgängligt behov av regelbunden kvalificerad psykiatrisk kontakt och behandling. Enligt ett i ärendet inhämtat s.k. § 7-intyg anfördes att, om en vanlig rättspsykiatrisk undersökning med anledning av det aktuella brot- tet hade gjorts, skulle slutsatsen utan tvekan ha blivit att gärningen hade begåtts under inflytande av sinnessjukdom och att det fanns ett oundgängligt behov av sluten psykiatrisk vård. Angående man- nens familjesituation var i ärendet upplyst att mannen gift sig med en kusin från och att makarna hade två barn, fyra och gamla. Enligt ett intyg från barn- och familjesektionen i makarnas kommun, skulle hustrun och barnen få svårt att klara sig i fall man- nen utlämnades. uttalade att , med hänsyn till den påstådda gärningens allvarliga karaktär, fick anses ha ett betydande intresse av att mannen utlämnades för lagföring dit. Emellertid fick enligt domstolen beaktas att efter den utredning som skedde 1976–77, frågan om lagföring, såvitt framgick av hand- lingarna, på nytt aktualiserats först , att begäran om utlämning därefter inte gjordes och att det alltså förflutit händelsen. Vid en avvägning av de nämnda omständigheterna mot varandra ansåg domstolen att mannens psykiska ohälsa fick anses väga så tungt att en utlämning av honom skulle vara uppen- bart oförenlig med humanitetens krav. Ett justitieråd () var skiljaktigt och fann att hinder mot utlämning enligt 1–10 §§ UtlämningsL inte mötte mot den begärda utlämningen. NJA 1992 s. 621 gällde utlämning till av en amerikansk med- borgare som 1977 genom två amerikanska domar dömts för sexual- brott till fängelse sammanlagt (för två fall av sodomy av första graden och sju fall av sexual abuse av första graden till fängelse i sammanlagt samt för tre fall av indecent and immoral practices med barn till fängelse i sammanlagt ). hade först begärt mannen utlämnad för brotten 1978 (se när- mare i avsnitt 3.8). hade då, med tillämpning av utlämningsavtalet mellan och , kommit fram till att bundenhet som avsågs i 9 § tredje stycket UtlämningsL (dvs. att fällande dom i det ansökande landet i princip ska godtas) inte kunde anses föreligga och att förutsättningarna för utlämning som behand- lades i 9 § UtlämningsL skulle bedömas enligt bestämmelsens första stycke. Vid denna bedömning fann att domarna Utlämningslagens förutsättningar för utlämning föranledde sådan erinran som enligt 9 § första stycket UtlämningsL utgjorde hinder mot utlämning av mannen för de gärningar som domarna avsåg. Efter att och 1983 slutit ett tilläggs- avtal, enligt vilket en i meddelad dom generellt ska godtas som grund för utlämning om det inte i särskilt fall framgår att dom- slutet är uppenbart oriktigt (jfr 9 § tredje stycket UtlämningsL) an- sökte på nytt om utlämning. Mannen hade 1992 även dömts av svensk domstol för sexuellt umgänge med barn och sexuellt ofred- ande till sex månaders fängelse. Han gjorde gällande att en utläm- ning av honom skulle strida mot 8 § UtlämningsL. Som skäl härför anförde han att det amerikanska straffet – jämfört med ett svenskt för samma brott – var oproportionerligt långt, att ett svenskt fäng- elsestraff sannolikt inte hade överstigit och därmed skulle ha preskriberats , dvs. 1982 eller tidigare.