sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — Beviset ska ha utfärdats av försäkringsgivaren eller den som ställt ut säkerheten. Utredningen föreslår, med hänsyn till uppgifternas detaljerade karaktär, att de föreskrivna uppgifterna kan anges i förordningsform. Eftersom direktivet öppnar för andra sätt att försäkra sig än genom en ansvarsförsäkring måste andra handlingar än traditionella försäkringsbrev accepteras som bevis om försäkring eller finansiell säkerhet. För att beviset eller bevisen ska kunna godkännas av till- synsmyndigheten är emellertid det avgörande, enligt utredningens uppfattning, att dokumentationen verkligen innehåller samtliga de föreskrivna uppgifterna Beviset eller bevisen ska enligt direktivet medföras ombord på fartyget. Det bör enligt utredningens mening vara upp till fartygets redare att avgöra på vilket sätt beviset ska medföras ombord på far- tyget. Enligt utredningens uppfattning måste lagstiftningen lämna utrymme för en utveckling i riktning mot ökad användning av elek- troniska dokument. Det ytterst avgörande är dock att inspektions- myndigheten kan genomföra sin kontroll. Krav direkt mot försäkringsgivaren En möjligheten för den skadelidande att rikta sitt krav på skade- stånd direkt mot försäkringsgivaren finns i 9 kap. 7 § första stycket försäkringsavtalslagen (2005:104) (FAL). En av förutsättningarna är att den försäkrade enligt lag eller annan författning är skyldig att ha ansvarsförsäkring som omfattar skadan. FAL tillämpas endast då den försäkrade tecknat en försäkring hos ett försäkringsbolag. Efter att försäkringsdirektivet genomförts i svensk rätt kommer det att finnas en skyldighet för redaren att enligt lag ha en ansvarsförsäk- ring. Utredningen gör därmed bedömningen att en skadelidande vid sjötransporter har en direktkravsrätt enligt FAL efter det att direktivet genomförts i svensk rätt vad gäller ansvarsförsäkringar som tecknats hos en eller ett försäkringsbolag. I de fall en redare ställt finansiell säkerhet eller självförsäkrat genom ett captivebolag omfattas inte den skadelidande av direktkravsrätten i FAL. Utredningens utgångspunkt är att det ska uppnås ett så starkt och effektivt skydd som möjligt för de skadelidande. Utredningen är således av den uppfattningen att den skadelidande vid sjötrans- porter bör ha en möjlighet att vända sig direkt mot försäkrings- givaren. Detta gäller även då redaren försäkrat sitt ansvar genom en finansiell säkerhet eller självförsäkrat genom ett captivebolag. Ut- redningen föreslår således en kompletterande bestämmelser till för- säkringsdirektivet om direktkrav i en sådan situation. En förenkling av tillämpningen, sammantaget med att det avse- ende de finansiella säkerheterna och självförsäkring måste införas en direktkravsrätt gör att utredningen föreslår att det bör införas en ny särskild bestämmelse om direktkrav i sjölagen. , genom antagandet av den nya FAL, tagit ställning till hur en direktkravsrätt bör utformas. I lagstiftningsarbetet har en avväg- ning gjorts mellan å ena sidan den skadelidandes ställning och å andra sidan försäkringsbolagets och den försäkrades intressen. Utred- ningen föreslår därför att det i en särskild bestämmelse i sjölagen anges att när det finns en försäkring, vilket inkluderar viss form av självförsäkring, eller finansiell säkerhet får den skadelidande rikta krav direkt mot försäkringsgivaren eller utställaren av säkerheten i enlighet med bestämmelserna om direktkrav i FAL. Varje medlemsstat ska enligt försäkringsdirektivet se till att det vid varje inspektion av ett fartyg i en hamn under dess jurisdiktion i en- lighet med hamnstatskontrolldirektivet kontrolleras att ett försäk- ringsbevis medförs ombord. Direktivets krav på en kontroll av bevis om försäkring eller finansiell säkerhet innebär, enligt utredningens mening, indirekt också en kontroll av försäkringsskyldigheten. Hamnstatskontroll genomförs i form av en inspektion. I är Transportstyrelsen hamnstatskontrollmyndighet. För att uppfylla direktivets krav föreslår utredningen att det vid en inspektion i form av en hamnstatskontroll undantagslöst ska kontrolleras att ett fartyg har en försäkring eller en finansiell säkerhet och att ett bevis därom medförs ombord på fartyget. Försäkringsdirektivet uppställer endast krav på att försäkrings- bevis på utländska fartyg ska kontrolleras i hamn. Det förhållande att utredningen har föreslagit att försäkringsplikten ska omfatta svenska fartyg samt utländska fartyg som angör en tilläggs- eller ankarplats eller som är verksamma på svenskt sjöterritorium innebär dock, enligt utredningens mening, att det måste finnas en möjlighet till inspektion av dessa fartyg i syfte att kontrollera att de har för- säkring, finansiell säkerhet och ett bevis som visar att skyldigheten fullgjorts. Utredningen föreslår därför att det även vid andra inspek- tioner än vid hamnstatskontroll ska undersökas om dessa skyldig- heter fullgörs. har dock avseende dessa inspek- tioner i vissa fall möjlighet att underlåta en sådan kontroll. Utvisning och förbud att anlöpa hamn m.m. Om ett giltigt försäkringsbevis inte medförs ombord får den behö- riga myndigheten enligt försäkringsdirektivet utfärda ett utvisnings- beslut till fartyget. I svensk rätt finns det inte några regler om ut- visning. Utredningen föreslår därför att utvisning ska kunna ske av utländska fartyg från svenskt sjöterritorium. Ett sådant beslut ska grundas på att fartyget inte har en tillräcklig försäkringen eller finansiell säkerhet. Utvisningsbeslutet kan även grundas på att ett fartyg inte medför ett bevis om att skyldigheterna i fråga om för- säkring eller säkerhet fullgjorts samt att ett sådant bevis inte inne- håller erforderliga uppgifter. Ett utvisningsbeslut får inte enligt försäkringsdirektivet påver- ka tillämpningen av hamnstatskontrolldirektivet1 som föreskriver kvarhållande av fartyg av säkerhetsskäl. Bestämmelserna i hamnstats- kontrolldirektivet om förbud mot resa har genomförts genom regler- na i 6 kap. FSL. Utredningen föreslår därför att ett beslut om utvis- ning inte får meddelas om det för fartyget finns ett gällande förbud mot resa enligt 6 kap. 1–3 §§ FSL. Ett beslut om utvisning ska enligt direktivet anmälas till kommis- sionen, övriga medlemsstater och den berörda flaggstaten. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i svensk rätt och utredningen föreslår därför att en sådan bestämmelse ska intas i FSF. I försäkringsdirektivet kopplas ett nekat tillträde till hamn på beslutet om utvisning. Detta görs genom att medlemsstaterna efter att ett utvisningsbeslut utfärdats i ett land som är medlem i EU ska neka det fartyg som utvisats tillträde till hamn fram till dess att fartygsägaren visar upp ett giltigt försäkringsbevis. Kravet på för- säkring eller finansiell säkerhet gäller enligt utredningens förslag även utländska fartyg som anlöper svensk tilläggs- eller ankarplats eller utövar verksamhet på svenskt sjöterritorium. Utredningen föreslår därför att tillsynsmyndigheten ska förbjuda ett fartyg att anlöpa svensk hamn, tilläggs- eller ankarplats eller användas för verksam- het på svenskt sjöterritorium om beslut om utvisning på grund av avsaknad av försäkring, finansiell säkerhet eller bevis om försäkring eller säkerhet fattats mot fartyget i ett land som är medlem i EU. 1Europaparlamentets och rådets direktiv /16/EG av om hamnstats- kontroll (EUT L 131, 28.5.2009, s. 57, Celex 32009L0016). Medlemsstaterna ska enligt försäkringsdirektivet fastställa ett sank- tionssystem för överträdelser av de nationella bestämmelser som antas i enlighet med direktivet. För att inskärpa vikten av att redaren har en försäkring eller finansiell säkerhet samt att förekomsten av en försäkring eller finansiell säkerhet ska kunna kontrolleras genom att ett bevis medförs ombord på fartyget bör dessa skyldigheter sank- tioneras genom straffansvar. Utredningen föreslår att en redare som uppsåtligen eller av oakt- samhet åsidosätter sin skyldighet att ha en försäkring eller en finan- siell säkerhet döms till böter eller fängelse . Utredningen föreslår att en befälhavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter skyldigheten att ombord på fartyget medföra ett bevis om försäkring eller finansiell säkerhet döms till böter. Befälhavaren är den högsta ansvariga personen på ett fartyg. Det är befälhavarens ansvar att känna till de påbud och föreskrifter om sjöfarten som gäller för de farvatten som fartyget ska trafikera och på de orter som det ska anlöpa. En försummelse att inte medföra ett sådant bevis får enligt utredningens mening anses utgöra en ord- ningsförseelse, varför endast böter bör ingå i straffskalan. Enligt 8 kap. 1 § FSL döms den som uppsåtligen eller av oakt- samhet bryter mot ett förbud enligt en föreskrift som har med- delats med stöd av 7 kap. 7 § FSL mot tillträde till hamn till böter eller fängelse i högst . Denna ansvarbestämmelse kommer, en- ligt utredningens bedömningen, att omfatta även den situation att det uppsåtligen eller av oaktsamhet sker ett åsidosättande av Trans- portstyrelsens förbud att anlöpa en hamn på grund av ett tidigare fattat utvisningsbeslut. Det bör enligt utredningens uppfattning även vara straffsanktionerat att bryta mot ett tillträdsförbud som avser tilläggs- och ankarplats samt ett förbud mot att bedriva verksamhet på svenskt sjöterritorium. lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Härigenom föreskrivs2 i fråga om sjölagen (1994:1009) dels att rubriken till 7 kap. ska ha följande lydelse, dels att det ska införas fem nya paragrafer, 7 kap. 2–5 §§ och 20 kap. 16 §, dels att rubriken närmast före 7 kap. 1 § ska lyda Redarens ansvar, dels att det ska införas nya rubriker närmast före 7 kap. 2 §, 3 §, 4 § och 5 § av följande lydelse. 7 kap. Allmänna bestämmelser 7 kap. Allmänna bestämmelser om ansvar och försäkringsplikt Redaren för ett svenskt fartyg, vilket har en bruttodräktighet av minst 300, ska ha en försäkring eller en finansiell säkerhet med liknande skyddsvillkor som täcker sådana krav som anges i 9 kap. 2 och 5 §§. Vad som sägs i första stycket 2 Jämför och rådets direktiv /20/EG av om far- tygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk (EUT L 131, 28.5.2009, s. 128–131, Celex 32009L0020). gäller även redaren för ett utländskt fartyg, vilket har en bruttodräktig- het av minst 300, om fartyget på svenskt sjöterritorium 1. används för verksamhet, 2. anlöper eller lämnar hamn, eller 3. anlöper eller lämnar tilläggs- eller ankarplats. Detta gäller dock inte om kravet på försäkring eller finansiell säker- het strider mot internationell rätt. Vad som sägs i första och andra styckena gäller inte fartyg som ägs eller brukas av en stat och som används uteslutande för statsända- mål och inte för affärsdrift. För- säkringsplikten enligt första och andra styckena omfattar inte så- dana krav som anges i 10 kap. Befälhavaren på ett fartyg, vilket omfattas av skyldigheten att ha en försäkring eller finansiell säkerhet enligt 2 §, ska ombord medföra ett bevis om försäkring eller finansiell säkerhet som visar att skyldigheten fullgjorts. Beviset ska vara utfärdat av försäkrings- givaren eller den som ställt ut säkerheten. Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om innehållet i beviset. Direktkrav mot försäkrings- givaren När det finns en sådan försäk- ring som avses i 2 §, får den skade- lidande rikta krav direkt mot försäkringsgivaren i enlighet med bestämmelserna om direktkrav i försäkringsavtalslagen (2005:104). Vad som föreskrivs i försäk- ringsavtalslagen om direktkrav tillämpas också i fråga om sådan finansiell säkerhet som avses i 2 §. Bestämmelser om sanktioner och tillsyn avseende skyldigheter- na enligt 2 och 3 §§ finns i 20 kap. 16 § och i fartygssäkerhetslagen (2003:364). En redare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter skyldig- heten att ha en försäkring eller en finansiell säkerhet med liknande skyddsvillkor enligt 7 kap. 2 §, döms till böter eller fängelse . En befälhavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter skyldigheten att ombord på fartyget medföra ett bevis om försäkring eller finansiell säkerhet enlig 7 kap. 3 §, döms till böter. Denna lag träder i kraft . lag om ändring i fartygssäkerhetslagen (2003:364) Härigenom föreskrivs3 i fråga om fartygssäkerhetslagen (2003:364) dels att 7 kap. 7 § och 8 kap. 1 § ska ha följande lydelse, dels att det ska införas en ny paragraf, 5 kap. 8 a §, dels att rubriken närmast före 7 kap. 7 § ska ha följande lydelse. Vid en inspektion ska det, om förhållandena inte föranleder annat, undersökas 1. om skyldigheten att ha en försäkring eller en finansiell säker- het enligt 7 kap. 2 § sjölagen (1994:1009) fullgörs, 2. om bevis om försäkring eller finansiell säkerhet medförs ombord på fartyg enligt 7 kap 3 § sjölagen. Vid en inspektion i enlighet med och rådets direktiv /16/EG av om hamnstats- kontroll4 gäller, i stället för bestäm- melserna i första stycket, att det ska undersökas om skyldigheterna enligt 7 kap. 2 och 3 §§ sjölagen fullgörs. 3Jämför och rådets direktiv /20/EG av om far- tygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk (EUT L 131, 28.5.2009, s. 128–131, Celex 32009L0020). 4EUT L 131, 28.5.2009, s. 57, Celex 32009L0016. Till böter eller fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot1. ett förbud enligt 6 kap. 1–3 §§ mot ett fartygs resa eller mot användning av en anord- ning för arbetet eller annat som anges i 6 kap. 1 § andra eller tredje stycket,2. ett förbud enligt 6 kap. 6 § mot användning av fartyg i reguljär trafik,3. ett förbud enligt en före- skrift som har meddelats med stöd av 7 kap. 7 § mot tillträde till hamn, tilläggs- eller ankarplats eller mot användning för verk- samhet på svenskt sjöterritorium,4. ett föreläggande som har meddelats med stöd av 6 kap. 1121 SOU 2012:8 Bilaga 5 Utvisning och förbud att anlöpa svensk hamn m.m. Regeringen får meddela så- Regeringen eller den myndig- dana föreskrifter om förbud för het som regeringen bestämmer får fartyg att anlöpa svensk hamn meddela sådana föreskrifter om som följer av ett direktiv eller en utvisning och förbud för fartyg förordning som antagits inom att anlöpa svensk hamn, tilläggs- Europeiska unionen eller av något eller ankarplats eller användas för verksamhet på svenskt sjöterrito- Ett sådant förbud får rium som följer av ett direktiv förenas med vite. eller en förordning som antagits inom Europeiska unionen eller som har ingått. med internationell rätt. dant förbud får förenas med vite. Till böter eller fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1. ett förbud enligt 6 kap. 1– 3 §§ mot ett fartygs resa eller mot användning av en anord- ning för arbetet eller annat som anges i 6 kap. 1 § andra eller tredje stycket, 2. ett förbud enligt 6 kap. 6 § mot användning av fartyg i re- guljär trafik, 3. ett förbud enligt en före- skrift som har meddelats med stöd av 7 kap. 7 § mot tillträde till hamn, 4. ett föreläggande som har meddelats med stöd av 6 kap. 11 eller 12 §. Om ett förbud eller föreläg- gande som avses i första stycket är förenat med vite, skall den som bryter mot det inte dömas till ansvar. eller 12 §. Om ett förbud eller föreläg- gande som avses i första stycket är förenat med vite, ska den som bryter mot det inte dömas till ansvar. Denna lag träder i kraft . förordning om föreskrifter till 7 kap. sjölagen (1994:1009) Härigenom föreskrivs5 följande. 1 § Det bevis om försäkring eller finansiell säkerhet som avses i 7 kap. 3 § sjölagen (1994:1009) och som utfärdas av försäkrings- givaren eller den som ställt ut säkerheten ska innehålla uppgift om 1.fartygets namn, IMO-nummer och registreringshamn, 2.redarens namn och huvudsakliga verksamhetsställe, 3.försäkringens eller säkerhetens art och varaktighet och 4.försäkringsgivarens eller utställarens namn och huvudsakliga verksamhetsställe samt, i förekommande fall, verksamhetsstället där försäkringen har tecknats eller säkerheten har ställts. 2 § Om det språk som används i beviset om försäkring eller finan- siell säkerhet varken är engelska, franska eller spanska, ska texten innehålla en översättning till något av dessa språk. Denna förordning träder i kraft . 5 Jämför och rådets direktiv /20/EG av om far- tygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk (EUT L 131, 28.5.2009, s. 128–131, Celex 32009L0020). förordning om ändring i fartygssäkerhetsförordningen (2003:438) Härigenom föreskrivs6 i fråga om fartygssäkerhetsförordningen (2003:438), dels att 7 kap. 2 § ska ha följande lydelse, dels att det ska införas två nya paragrafer, 7 kap. 1 c § och 1 d §, med följande lydelse. Om ett utländskt fartyg inte har försäkring eller finansiell säker- het eller om det ombord på far- tyget inte medförs något bevis om försäkring eller finansiell säkerhet enligt 7 kap. 2 och 3 §§ sjölagen (1994:1009), ska Transportstyrel- sen utvisa fartyget från svenskt sjö- territorium. Ett beslut om utvis- ning får inte meddelas om det för fartyget finns ett gällande förbud mot resa enligt 6 kap. 1–3 §§ far- tygssäkerhetslagen (2003:364). Transportstyrelsen ska anmäla ett sådant beslut till Europeiska kommissionen, övriga medlems- stater inom Europeiska unionen och den berörda flaggstaten. Transportstyrelsen ska förbjuda ett utländskt fartyg att anlöpa svensk hamn eller svensk tilläggs- 6 Jämför och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk (EUT L 131, 28.5.2009, s. 128– 131, Celex 32009L0020). eller ankarplats eller förbjuda att fartyget används för verksamhet på svenskt sjöterritorium, om det i ett land som är medlem i Euro- peiska unionen har fattats ett beslut om utvisning av fartyget, därför att det saknas försäkring, finansiell säkerhet eller bevis om försäkring eller finansiell säkerhet enligt de bestämmelser som innebär ett genomförande av Europaparla- mentets och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk7. Ett förbud som har meddelats Ett förbud som har meddelats med stöd av 1 § första stycket 1, med stöd av 1 § första stycket 1, 2, 3 eller 4 ska bestå till dess att 2, 3 eller 4 eller 1 d § ska bestå redaren, fartygets ägare eller den till dess att redaren, fartygets som är ansvarig för fartygstrans- ägare eller den som är ansvarig porten har visat den myndighet för fartygstransporten har visat som förbjudit fartygets resa att den myndighet som förbjudit far- bristen är avhjälpt. tygets resa att bristen är avhjälpt. Ett förbud som har meddelats enligt 1 b § ska bestå till dess att den myndighet som har utfärdat förbudet häver det i enlighet med artikel 16.2 och 3 i och rådets direktiv /16/EG om hamnstatskontroll. Denna förordning träder i kraft . 7 EUT L 131, 28.5.2009, s. 128–131, Celex 32009L0020. Utredningens uppdrag kan delas in i tre delar. Utredningen ska för det första lämna förslag till de författningsändringar och andra åtgärder som behövs med anledning av att Atenförordningen8 blir tillämplig i och för det andra ta fram ett underlag rörande tillträde till Atenkonventionen9. Den tredje delen, som denna promemoria behandlar, rör försäk- ringsdirektivet10. Promemorian innehåller utredningens förslag till hur direktivet ska genomföras i svensk rätt. En av huvudfrågorna i uppdraget är att utreda hur en obligatorisk ansvarsförsäkring bör reg- leras, liksom att överväga hur direktivets krav på försäkringsbevis bör uppfyllas. Uppdraget innefattar även att överväga om bör kräva att fartyg som inte för svensk flagg och som utövar verk- samhet på svenskt farvatten är försäkrade. Utredningen ska också analysera i vilken mån redan gällande svensk rätt på försäkringsom- rådet bör vara tillämplig på sådana försäkringar som avses i direk- tivet. Enligt direktiven ska även övervägas om bestämmelserna i fartygssäkerhetslagen (2003:364) och fartygssäkerhetsförordningen (2003:438) är tillräckliga för att genomföra direktivets krav på in- spektion, efterlevnad, utvisning med mera. Utgångspunkten för utredningen ska genomgående vara ett så starkt och effektivt skydd för de skadelidande som möjligt. Betänkandet ska enligt kommittédirektivet redovisas . 8Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om trans- portörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss, EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods i den lydelse som konventionen har genom ett tilläggsprotokoll av . 10Europaparlamentets och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk, EUT L 131, 28.5.2009, s. 128–131. Utredningen påbörjade arbetet och har haft 5 sammanträden som experterna har deltagit i. Arbetet har bedri- vits i nära samråd med våra experter. har utredaren och sekreteraren deltagit i det Nordiska sjörättsmötet som anordnades av . I mötet deltog delegater från , , och . Under mötet fördes diskussioner rörande frågor som uppkommit i anledning av Atenförordningen, Atenkonventionen och försäkrings- direktivet. Författningsförslagen finns längst fram i promemorian. Kapitel 2 och 3 innehåller beskrivningar av bakgrund och allmänna utgångs- punkter avseende försäkringsdirektivet. I kapitel 4 finns våra bedöm- ningar och förslag. I kapitel 5 beskrivs förslagens konsekvenser och i kapitel 6 förslag gällande ikraftträdande. Promemorian avslutas i kapitel 7 med en författningskommentar. Ett av syftena med gemenskapens sjöfartspolitik är att höja kvali- teten på handelsflottan och därmed öka säkerheten till sjöss. EU har valt att göra detta främst genom att betona och lyfta fram de ekonomiska operatörernas ansvar. Det är som en del av detta arbete som försäkringsdirektivet har antagits av EU. Försäkringsdirektivet anknyter i vissa avseenden till begränsnings- konventionen. Direktivet och konventionen bör ses i ett samman- hang. Försäkringsdirektivet garanterar ersättning till den skadelidande och begränsningskonventionen skyddar redaren mot exceptionellt omfattande skador. Oljetankern förliste utanför 1999 med olje- utsläpp som följd. Förlisningen ledde till ett intensivt sjösäkerhets- arbete inom EU och det så kallade antogs. Det omfattade rättsakter om utvidgad hamnstatskontroll11, skärpt kontroll av klassificeringssällskap12 samt påskyndad utfasning av tankfartyg med enkelskrov13. 11Europaparlamentets och rådets direktiv /106/EG av om ändring av rådets direktiv /21/EG om tillämpning av internationella normer för säkerhet på fartyg, förhindrande av förorening samt boende- och arbetsförhållanden ombord på fartyg som an- löper gemenskapens hamnar och framförs i medlemsstaternas territorialvatten (hamnstats- kontroll), EGT L 19, 22.1.2002, s. 19, Celex 32002L0106. 12Europaparlamentets och rådets direktiv /105/EG av om änd- ring av rådets direktiv /57/EG om gemensamma regler och standarder för organisationer som utför inspektioner och utövar tillsyn av fartyg och för sjöfartsadministrationernas verk- samhet i förbindelse därmed (EGT L 19, 22.1.2002, s. 9, Celex 32001L0105). 13Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 417/2002 av om ett påskyndat införande av krav på dubbelskrov eller likvärdig konstruktion för oljetankfartyg med enkelskrov och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 2978/94 (EGT L 64, , s. 1, Celex 32002R0417). Det andra åtgärdspaketet, , presenterades . Avsikten var att få till stånd en varaktig förbättring av skyddet av europeiska vatten mot riskerna för olyckor och föroreningar till sjöss. Arbetet mynnade ut i ett direktiv om inrättande av ett över- vaknings- och informationssystem för sjötrafik i gemenskapen14 och en förordning om inrättande av en europeisk sjösäkerhetsbyrå15. Ytterligare en svår fartygsolycka av betydelse i detta sammanhang inträffade då oljetankern sjönk utanför den spanska kusten. Olyckan drev sjösäkerhetsarbetet framåt och kommissio- nen föreslog att fler områden skulle regleras och att tidigare antagna rättsakter skulle ändras i , eller det så kallade Tredje sjösäkerhetspaketet.