sou · H0B334 · 2012-06-05 00:00:00 — I första stycket har brottslighetens art utgått ut lagtexten. Gällande detta hänvisas till kommentaren till 3 § andra stycket. Vidare har som en ny förstärkningspåföljd till ungdomsvård i första stycket, andra punkten, angetts kontaktskyldighet för unga. Ungdomsvård kan sålunda förenas med kontaktskyldighet för unga , om det behövs för att påföljden ska vara tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straff- värde eller den unges tidigare brottslighet. Ändringen behandlas i avsnitt 27.7.3.4. har ungdomsvård kunnat kombineras med ung- domstjänst eller böter. Om det behövs en förstärkningspåföljd ska valet mellan ungdomstjänst och kontaktskyldighet för unga ske på samma sätt som gäller för dessa som självständiga påföljder. I andra stycket anges att kontaktskyldighet för unga ska väljas endast om det inte finns förutsättningar för ungdomstjänst. I likhet med ung- domstjänst ska kontaktskyldighet för unga dock ha försteg framför böter som förstärkningspåföljd, förutsatt att den inte är alltför in- gripande. Kontaktskyldighet för unga som förstärkningspåföljd kan bestäm- mas till , på samma sätt som när den utgör en självständig påföljd. Vid bestämmande av kontaktskyldig- hetens längd ska innehållet i ungdomsvården beaktas, så att det sammantaget blir en proportionerlig påföljd. Kontaktskyldighet för unga som förstärkningspåföljd är främst avsedd för det fall ett förslag till ungdomskontrakt endast inne- fattar deltagande i något mindre omfattande program eller dylikt och det är tydligt att det behövs en förstärkningspåföljd för att göra ungdomsvården tillräckligt ingripande. I de fall ungdomskontraktet eller vårdplanen i sig innehåller ett omfattande kontaktmannaskap bör inte i första hand kontaktskyldighet för unga användas som för- stärkningspåföljd, eftersom gränsdragningen mellan de olika in- slagen då kan bli alltför otydlig. I bestämmelsen, som är ny, regleras förutsättningarna för att döma till den nya påföljden ungdomsövervakning. Motiveringen och den närmare beskrivningen av ungdomsövervakning återfinns i avsnitt 27.7.4 och 27.7.5. I den för alla ungdomspåföljder generella 1 § anges för vilka ålders- grupper påföljden kan tillämpas. I första stycket anges att rätten får döma till ungdomsövervak- ning om vare sig ungdomsvård, ungdomstjänst eller kontaktskyl- dighet för unga kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet. Ungdomsövervakning ska sålunda tillämpas i de fall inte någon av dessa ungdomspåföljder är tillräckligt ingripande. Vad gäller brotts- lighetens straffvärde som ensam faktor innebär det att ungdoms- övervakning som en ungefärlig utgångspunkt kan komma i fråga om det fängelsestraff som skulle ha kunnat dömas ut – med beakt- ande av såväl billighetsskäl som ungdomsreduktionen – överstiger omkring (jfr kommentaren till 6 och 7 §§). Med tillämpning av den ungdomsreduktion som ska göras enligt 29 kap. 7 § BrB innebär det – enligt den etablerade praxis som gäller vid tillämpningen av den regeln – att ungdomsövervakning som utgångspunkt bör tillämpas för brott med ett oreducerat straff- värde överstigande omkring för en femtonåring, för en sextonåring och för en sjutton- åring. Vid sådana straffvärden ska ungdomstjänst och kontaktskyl- dighet för unga i princip alltid vara uteslutna som påföljd. Huruvida ungdomsvård kan anses tillräckligt ingripande får däremot bedömas i varje fall för sig, beroende på dels hur ingripande de insatser är som föreskrivs i ungdomskontraktet och vårdplanen, dels om ungdoms- vården kan kombineras med en förstärkningspåföljd (se 8 §). Även då straffvärdet är lägre än vad som angetts kan situa- tionen vara sådan att vare sig ungdomsvård, ungdomstjänst eller kontaktskyldighet för unga kan anses tillräckligt ingripande. Det kan då handla om att den unge tidigare gjort sig skyldig till brott. Ungdomsövervakning bör dock inte vara tillämplig i varje åter- fallssituation eftersom den i vissa fall skulle bli en alltför ingripande påföljd. Endast om det är fråga om ett flertal återfall och övriga alternativ bland ungdomspåföljderna måste anses i stort sett uttömda eller om det är fråga om återfall i allvarlig brottslighet (exempelvis rån eller grov misshandel) bör ungdomsvård, ungdomstjänst och kontaktskyldighet för unga i de flesta fall vara uteslutna på den grun- den att de inte är tillräckligt ingripande. Det torde sammantaget ofta handla om sådana fall där påföljden hitintills bestämts till exempelvis skyddstillsyn, villkorlig dom med samhällstjänst eller en kortare tids sluten ungdomsvård. I första stycket anges vidare att rätten får bestämma tiden för ungdomsövervakning till lägst och högst . Dom- stolen har endast att bestämma att den unge ska dömas till ung- domsövervakning och hur den ska fortgå, inom spannet till och med . I de fall det s.k. straffmätningsvärdet understiger – vilket främst torde bli aktuellt när inte endast straffvärdet utan även återfallssituationen motiverar ungdomsövervakning – bör tiden be- stämmas . Antalet månader ska därutöver bestäm- mas med beaktande av brottslighetens allvar. I de fall det s.k. straff- mätningsvärdet överstiger fängelse bör som utgångspunkt inte ungdomsövervakning – ens om den bestäms till – anses tillräckligt ingripande. Att det fängelsestraff som hade bestämts i det enskilda fallet ska vara avgörande för påföljdens tillämpnings- område, innebär att det s.k. oreducerade straffvärdet – som anges ovan – kan vara olika högt för lagöverträdare i olika åldersgrupper och att tillämpningsområdet för ungdomsövervakning (såvitt avser brottslighetens straffvärde) blir högre ju yngre lagöverträdaren är. I andra stycket anges att bestämmelser om verkställigheten av påföljden finns i lagen om verkställighet av ungdomsövervakning. Den närmare utformningen av påföljden bestäms av såsom huvudman, i enlighet med vad som följer av verkställighetslagstiftningen. Valet av ungdomsövervakning be- höver inte föregås av något förslag från socialnämnden eller SiS. Det ska inte göras någon behovsbedömning på det sätt som förut- sätts för att bestämma påföljden till ungdomsvård. ungdomstjänst behöver det inte heller göras någon lämplighets- prövning. Avsikten är att ungdomsövervakning ska vara tillämpbart oberoende av den unges personliga förutsättningar – på samma sätt som gäller för sluten ungdomsvård. I likhet med vad som gäller för sluten ungdomsvård är det helt avgörande för valet av ungdoms- övervakning som påföljd, att brottslighetens straffvärde eller den tidigare brottsligheten påkallar en ingripande påföljd. Som framgår av verkställighetsregleringen har SiS stora möjlig- heter att anpassa innehållet i påföljden utifrån den unges förutsätt- ningar. Det finns därtill möjligheter att delvis driva igenom verk- ställigheten genom polishämtning. För det fall den unge genom sitt beteende omöjliggör verkställigheten eller om verkställigheten av andra skäl inte går att genomföra får det hanteras enligt vad som föreskrivs i 10 §, dvs. genom en talan om undanröjande och be- stämmande av ny påföljd. Bristande verkställighet av ungdomsvård, ungdomstjänst, kontaktskyldighet för unga och ungdomsövervakning I bestämmelsen regleras vad som gäller om den unge i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne enligt någon av de särskilda ungdomspåföljderna ungdomsvård, ungdoms- tjänst, kontaktskyldighet för unga eller ungdomsövervakning. Vidare regleras vad som ska göras om bl.a. en dom på ungdomstjänst inte kan fullgöras inom skälig tid. I sådana situationer får rätten på talan av åklagare undanröja annan påföljd än böter som dömts ut för brottet och bestämma ny påföljd för detta. Regleringen återfanns tidigare i 4 § och gällde då ungdomsvård och ungdomstjänst. Änd- ringarna motiveras i avsnitt 27.7.3.3 och 27.7.5.16. Enligt första stycket kan påföljden undanröjas om den unge i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne. Det innebär att endast allvarlig misskötsamhet ska leda till en så ingripande åtgärd som undanröjande (jfr prop. 2005/06:165 s. 134). En talan om undanröjande förutsätter att åklagare underrättas om den bristande verkställigheten. I 12 kap. 8 § SoL föreskrivs att socialnämnden har en sådan underrättelseskyldighet gällande ung- domsvård, ungdomstjänst eller kontaktskyldighet för unga. Vid kon- taktskyldighet för unga bör det endast vid allvarlig misskötsamhet bli fråga om ett undanröjande. I många fall bör den dömdes under- låtenhet att medverka kunna mötas med motiverande samtal och anpassning av innehåll och form på verkställigheten genom ändringar i verkställighetsplanen. Det bör primärt komma i fråga att undan- röja påföljden endast om den dömde vid upprepade tillfällen vägrar att efterkomma skyldigheten att träffa kontaktpersonen eller utan godtagbara skäl vägrar att medverka i den verksamhet som påföljden innefattar. Det finns dock en tydlig gräns när kontakt- skyldighet för unga måste undanröjas, eftersom det är fråga om en straffrättslig påföljd och inte något som bygger på frivillighet. Beträffande ungdomsövervakning anges i 34 § lagen (20:xx:xxx) om verkställighet av ungdomsövervakning att SiS har en under- rättelseskyldighet. I sistnämnda bestämmelse anges särskilt under vilka förutsättningar en sådan underrättelse ska ske, se närmare i kommentaren till den bestämmelsen angående detta. En anmälan om bristande verkställighet ska bara ske om den unge inte med- verkar vid de obligatoriska inslagen; upprättande av verkställighets- plan, drogförbud, sammanträffande med koordinatorn och inskränk- ningar i rörelsefriheten. Även vad gäller ungdomsövervakning ska undanröjande endast ske om den unge i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne – och då alltså bara gällande de obligatoriska inslagen. Det kan gälla att den unge inte medverkar till att det kan upprättas någon meningsfull verkställig- hetsplan, vid upprepade tillfällen underlåter att komma till samman- träffanden med koordinatorn eller bryter mot de före- skrifter om inskränkningar i rörelsefriheten som angetts i verk- ställighetsplanen. I stället för att föra en talan om undanröjande av en ungdoms- påföljd på den grunden att den unge underlåter att göra vad som ankommer honom eller henne har åklagaren, som föreskrivs i 30 b § LUL, en möjlighet att besluta om varning, om det bedöms vara en tillräcklig åtgärd. Enligt andra stycket kan en ungdomstjänst undan- röjas om den av andra orsaker än den unges bristande medverkan inte kan fullgöras inom skälig tid. Enligt den nya lydelsen finns samma möjlighet att undanröja kontaktskyldighet för unga och ung- domsövervakning. Eftersom påföljderna ska anpassas till den unges personliga förutsättningar bör det mycket sällan kunna bli aktuellt att undanröja kontaktskyldighet för unga eller ungdomsövervak- ning på denna grund. Det kan ske i undantagsfall och gälla mycket speciella omständigheter knutna till den unges person men som inte har att göra med medveten bristande medverkan vid verk- ställigheten. Enligt ett nytt tredje stycke får rätten bestämma en gemensam påföljd för den samlade brottsligheten om mer än en påföljd undanröjs. Ändringen behandlas i avsnitt 28.5. I vissa fall kan det förekomma att det förs två (eller i undantagsfall möjligen fler) olika talan om undanröjande av ungdomspåföljder mot samma person. Enligt en ny bestämmelse i 38 kap. 3 § kan ett mål om undanröjande av en ungdomspåföljd tas upp av en domstol på den grunden att det redan pågår ett annat sådant mål mot den unge vid den domstolen. Genom denna bestämmelse kan domstolen – om den hanterar flera mål om undanröjande av olika ungdomspåföljder mot samma person – ersätta dessa med en gemensam påföljd. Den nya påföljden bör i första hand vara en ny ungdomspåföljd. Om övriga förutsättningar är uppfyllda kan det också bli fråga om annan påföljd än en ungdomspåföljd. Ett undanröjande enligt denna paragraf innebär inte att den straffrättsliga reaktionen kan efterges. Med beaktande av vad den dömde undergått till följd av de undan- röjda påföljderna (se fjärde stycket) ska det bestämmas en ny på- följd som är tillräckligt ingripande för den samlade brottsligheten. Det tidigare tredje stycket i 4 § har blivit ett nytt fjärde stycke. Det har ändrats som en konsekvens av att det enligt tredje stycket är möjligt att behandla fler än en påföljd vid ett undanröjande. I bestämmelsen, som tidigare återfanns i 5 §, regleras förutsätt- ningarna för att döma till sluten ungdomsvård. Bestämmelsen har ändrats i vissa avseenden, vilket behandlas i avsnitt 23.2.6 och 26.2.2. I den nya lydelsen anges inte längre vilken åldersgrupp lagöver- trädaren ska tillhöra för att kunna dömas till sluten ungdomsvård. Detta regleras istället i den för hela kapitlet gemensamma bestäm- melsen i 1 §. Enligt den tidigare lydelsen skulle påföljden bestämmas till sluten ungdomsvård , om någon begått brott innan han eller hon fyllt och rätten med tillämpning av 30 kap. fann att på- följden borde bestämmas till fängelse. Genom att det tidigare före- skrevs i 30 kap. 5 § att rätten endast fick döma den som begått brott innan han eller hon fyllt till fängelse om det förelåg synnerliga skäl, förutsattes det att sådana skäl förelåg även för att kunna döma till sluten ungdomsvård. I de fall det förelåg synnerliga skäl skulle sålunda påföljden som huvudregel bestämmas till sluten ungdomsvård i stället för fängelse. Med anledning av de ändringar som görs i bl.a. 30 och 31 kap., varvid de särskilda icke frihetsberövande påföljderna för vuxna lagöverträdare avskaffas och det i stället ges möjlighet att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt, har den särskilda regleringen i 30 kap. 5 § ändrats. Där anges i stället att påföljden ska bestämmas till en ungdomspåföljd enligt detta kapitel, om lagöverträdaren var för brottet. Med anledning av fängelse- straffets förändrade ställning i påföljdssystemet, anknyts enligt den nya lydelsen av denna bestämmelse inte längre förutsättningarna för sluten ungdomsvård till att fängelse hade kunnat dömas ut. I stället anges i första stycket att rätten får döma till sluten ungdoms- vård om det finns synnerliga skäl med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller den unges tidigare brottslighet. Genom den nya lydelsen upprätthålls således kravet på synnerliga skäl, dock att det anges uttryckligen i kapitlet om de särskilda ung- domspåföljderna. Någon ändring i sak i vad som enligt praxis anses utgöra synnerliga skäl är inte åsyftad genom ändringen. I första hand kan ett mycket högt straffvärde innebära att det föreligger synnerliga skäl för en frihetsberövande påföljd. Även den unges tidigare brottslighet kan dock i vissa fall tillmätas betydelse, särskilt om det är fråga om återfall i förhållandevis allvarlig brottslighet. Enligt den nya utformningen av 30 och 31 kap. ska inte längre brottslighetens art beaktas vid påföljdsvalet. Att denna bedömnings- grund har utmönstrats innebär att den heller inte ska vägas in vid bedömningen om det finns synnerliga skäl för sluten ungdomsvård (jfr kommentaren till 3 §). Enligt den tidigare lydelsen – där förutsättningarna för sluten ungdomsvård var kopplade till förutsättningarna för fängelse – blev förbudet i (dåvarande) 30 kap. 6 § att döma den som begått ett brott under påverkan av allvarlig psykisk störning tillämpligt även gällande sluten ungdomsvård. Någon sådan koppling till fängelse- förbudet finns inte med den nya lydelsen.8 I de fall det visserligen finns synnerliga skäl för en frihets- berövande påföljd kan – som anges i kommentaren till 9 § – påföljden 8 Det förutsätts att förslagen i betänkande Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17) genomförs. Annars måste kom- pletteringar utarbetas i detta avseende. bestämmas till ungdomsövervakning om straffvärdet inte är för högt. Behovet av att döma ut sluten ungdomsvård på kortare tider (främst när de inte överstiger 3–4 månader) minskar därigenom. Om den unge missköter verkställigheten och det blir aktuellt att undanröja ungdomsövervakningen enligt vad som föreskrivs i 10 §, torde det emellertid ofta komma i fråga att döma ut sluten ungdomsvård. angavs i bestämmelsen att rätten inte skulle bestämma påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse om, med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller annan omstän- dighet, det fanns särskilda skäl däremot. Med särskilda skäl åsyftades bl.a. att det förflutit mellan brottet och lagföringen och att den tilltalade inte skulle passa in åldersmässigt på ett särskilt ung- domshem.9 Denna situation regleras nu gemensamt för alla ung- domspåföljder i 1 § andra stycket. Om den tilltalade ska lagföras för omfattande brottslighet som begåtts såväl före som efter kunde enligt den tidigare lydelsen det utgöra särskilda skäl att välja fängelse som påföljd. Det anfördes i förarbetena att sluten ungdomsvård inte borde komma i fråga om huvuddelen av brotts- ligheten begåtts ålder.10 anges alltså i den för alla ungdomspåföljder gemensamma regeln i 1 § att påföljden ska bestämmas till fängelse om den tilltalade för domen är och det skulle vara olämpligt att bestämma påföljden till en ungdomspåföljd. Som anges i kommentaren till 1 § är en situation där det kan vara olämpligt med en ungdomspåföljd då den unge lagförs för brottslighet som begåtts såväl före som efter och huvuddelen av brottsligheten begåtts efter det att den unge fyllt . Någon ändring i detta avseende är därför inte åsyftad. I andra stycket föreskrivs att rätten får bestämma tiden för sluten ungdomsvård till lägst och högst . Någon ändring har inte gjort av detta stycke. Vad gäller bestämmande av tiden för sluten ungdomsvård angavs i förarbetena till den reform då påföljden infördes, att utgångspunkten ska vara den bedömning rätten gjort när den funnit att påföljden bör bestämmas till fängelse av viss längd.11 Detta innebär, enligt vad regeringen då anförde, att rätten ska ha tagit hänsyn till samtliga bestämmelser som är relevanta vid bestämmandet av ett fängelsestraffs längd och att det härutöver ska 1997/98:96 s.195. beaktas att den som döms till sluten ungdomsvård inte blir föremål för villkorlig frigivning. Att den formella kopplingen mellan förutsättningarna för att döma till sluten ungdomsvård och förutsättningarna för att döma till fängelse har tagits bort, vilket berörs ovan, innebär inte något ändrat synsätt vad gäller bestämmandet av tiden för sluten ung- domsvård. Tiden för sluten ungdomsvård ska sålunda bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet – mätt fängelse – och med beaktande av förekomsten av eventuella billighetsskäl en- ligt 29 kap. 5 § och med tillämpning av ungdomsreduktionen i 29 kap. 7 §. Att det ska gälla även framöver förtydligas i den nya lydelsen av 30 kap. 5 §, där det anges att bestämmelserna i 29 kap. om straffmätning ska tillämpas även om påföljden bestäms enligt 32 kap. För att det faktiska frihetsberövandet inte ska bli längre än vad det skulle ha blivit vid en dom på fängelse, ska det – såsom gällt – beaktas att den som döms till sluten ungdomsvård inte blir föremål för villkorlig frigivning. Om rätten finner att straffvärdet avseende den aktuella brottslig- heten är så högt att tiden för frihetsberövandet inte kan bestämmas till eller utgör denna omständighet skäl enligt första stycket mot att välja sluten ungdomsvård och i stället välja fängelse. Det angavs i den tidigare lydelsen av bestämmelsen att detta kunde utgöra särskilda skäl att välja fängelse i stället för sluten ungdomsvård. 12 Enligt den nya lydelsen (andra meningen i första stycket) får påföljden bestämmas till fängelse om sluten ungdoms- vård inte är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde. Någon ändring i förhållande till tidigare för sådana situationer är inte åsyftad. Denna fråga behandlas i avsnitt 26.2.2. Ny påföljdsbestämning efter tidigare ungdomspåföljd I 12–16 §§ finns bestämmelser om ny påföljdsbestämning efter en tidigare dom till en ungdomspåföljd. Regleringen ger enligt 13– 15 §§ vissa möjligheter att antingen låta en tidigare dom omfatta tillkommande brottslighet eller att undanröja tidigare utdömd på- följd och döma till gemensam påföljd för den samlade brottslig- heten. Bestämmelserna har sin förebild i vad som tidigare gällt – och delvis fortfarande – gäller för vuxna lagöverträdare enligt 34 kap. Några sådana möjligheter har dock inte tidigare funnits beträffande 12 A. prop. andra ungdomspåföljder än sluten ungdomsvård. Förordnande be- träffande en tidigare utdömd ungdomspåföljd kan bara beslutas en- ligt de särskilda förutsättningar som anges i bestämmelserna i 32 kap. I 16 § regleras hur ändrade förhållanden efter en tidigare utdömd påföljd ska hanteras i vissa fall. Bestämmelserna motiveras i kapitel 28. Paragrafen är ny. Den behandlas i avsnitt 28.1–28.3. I bestämmelsen anges grundregeln vid ny påföljdsbestämning efter en tidigare ungdomspåföljd. Har den som dömts till en ung- domspåföljd enligt 3–9 eller 11 §§ (dvs. ungdomsvård, ungdoms- tjänst, kontaktskyldighet för unga, ungdomsvård med förstärk- ningspåföljd, ungdomsövervakning eller sluten ungdomsvård) be- gått annat brott innan ungdomspåföljden helt har verkställts, ska som huvudregel rätten bestämma en ny påföljd för den tillkom- mande brottsligheten. Detta gäller oavsett om det tillkommande brottet skett innan den tidigare domen (nyupptäckt brottslighet) eller efter domen men innan den är helt verkställd (ny brottslig- het). Förutsättningarna för ett förordnande gällande en tidigare ut- dömd ungdomspåföljd – dvs. att göra något annat än att döma sär- skilt till en ny påföljd – anges i 13–15 §§. Paragrafen är ny. Den behandlas i avsnitt 28.1–28.3. I paragrafen anges att rätten under vissa förutsättningar får från- gå huvudregeln att döma ut en ny påföljd när någon begått ett brott innan en tidigare utdömd ungdomspåföljd enligt 3–9 eller 11 § är helt verkställd och vilka förordnanden som rätten då kan besluta om. Enligt första punkten kan rätten (under de närmare förutsätt- ningar som anges i 14 §) besluta att den tidigare utdömda påföljden ska avse även det brott som är föremål för åtal i en senare process. Enligt andra punkten kan rätten (under de närmare förutsätt- ningar som anges i 15 §) undanröja den tidigare utdömda påföljden och döma till en gemensam påföljd för den samlade brottsligheten. I andra punkten anges som en grundläggande förutsättning att den tidigare utdömda påföljden (som ska bli föremål för undanröjande) måste ha vunnit laga kraft. Paragrafen är ny. Den behandlas i avsnitt 28.1–28.2. I paragrafen regleras förutsättningarna för att, i stället för att bestämma ny påföljd för brottslighet som är föremål för prövning i en senare process (tillkommande brottslighet), besluta att en tidigare utdömd ungdomspåföljd ska avse också den brottsligheten (s.k. konsumtions- dom). Hitintills har det enligt 34 kap. 1 och 7 §§ funnits möjlighet att besluta att en tidigare utdömd sluten ungdomsvård ska avse även ett tillkommande brott. Hanteringen av tidigare utdömd sluten ungdomsvård regleras genom ändringen i stället tillsammans med de övriga ungdomspåföljderna enligt denna bestämmelse. En första grundläggande förutsättning för att paragrafen ska vara tillämplig är att den tilltalade tidigare dömts till ungdomsvård, ungdomstjänst, kontaktskyldighet för unga, ungdomsövervakning eller sluten ungdomsvård. En ytterligare förutsättning är att det tillkommande brottet begåtts innan den tidigare utdömda påföljden var helt verkställd. Detta följer av att denna bestämmelse och 13 § anger ett undantag från den huvudregel som föreskrivs i 12 § gäll- ande brott som begåtts innan en tidigare utdömd ungdomspåföljd helt är verkställd. den tidigare påföljden har verkställts fullt ut beror på vilken påföljden är och även omständigheterna i det en- skilda fallet. I vissa fall är det uppenbart för rätten att brottet begåtts innan den tidigare påföljden var helt verkställd.