sou · H0B337 · 2012-06-07 00:00:00 — lämnar förslag till nya nationella mål för arbetet med kulturmiljön samt ett flertal förslag till förändringar i kulturminneslagen, som enligt utredningens bedömning sammantaget kommer att ge en positiv effekt på kulturmiljöarbetet. Kulturmiljöarbetet med nya mål och moderniserad lagstiftning kan utvecklas och anpassas till föreliggande behov på ett bättre sätt än . Effekterna av detta kan, om möjligheterna tas tillvara, bli bättre och ge tydligare processer i kulturmiljöarbetet. Både enskilda och företag berörs direkt eller indirekt av att utredningens förslag genom att bestämmelserna i kulturminneslagen blir tydligare och tillämpningen mer förutsägbar. Förslagen berör också enskilda och företag som har en vilja att påverka samhällsutvecklingen i allmänhet eller som sakägare i olika beslutsprocesser. Den av utredningen föreslagna regleringen av användningen av metallsökare innebär att kan medge tillstånd i de fall avsikten är att söka efter annat än fornfynd och i de fall metallsökaren inte ska användas på en fornlämning. Utredningens förslag kan medföra en marginell ökning av antalet metallsökare som tillståndsförfarandet tydliggörs. Utredningens förslag till ändrade bestämmelser i kulturminneslagen berör de myndigheter som ansvarar för tillämpningen av gällande bestämmelser, i första hand länsstyrelserna och . Länsstyrelserna får nya typer av ärenden enlig kulturminneslagen att hantera bl.a. ärenden om fornlämningsförklaring och skydd av yngre kyrkor. Genom utredningens förslag måste arbeta mer med föreskrifter och vägledning. Utredningen bedömer att de tillkommande uppgifterna för de statliga myndigheterna mer än väl uppvägs av de möjligheter till tydligare ansvarsfördelning och ökad effektivitet som förslagen innebär. Genom att fornlämningsbegreppet avgränsas och förtydligas kommer myndighetsarbetet inom området att förenklas. Kommunerna berörs av förslagen genom sitt övergripande ansvar för miljö- och markanvändningsfrågor. Kommunerna kan även beröras som byggherrar eller förvaltare av mark och byggnader. lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 7 kap. 9 § ska ha följande lydelse. Ett mark- eller vattenområde Ett mark- eller vattenområde får förklaras som kulturreservat får förklaras som kulturreservat i syfte att bevara värdefulla kul- i syfte att bevara värdefulla kul- dant område skall bestämmel- dant område ska bestämmel- serna i 4–6 §§ tillämpas. serna i 4–6 §§ tillämpas. inom ett område finns en bygg- inom ett område finns en bygg- nad eller anläggning som är nad eller anläggning som är skyddad som byggnadsminne, kyrkligt kulturminne eller forn- lämning enligt lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. hindrar m.m. hindrar inte att området inte att området förklaras som förklaras som kulturreservat. I fråga om beslut enligt denna paragraf gäller också 7 och 8 §§. Denna lag träder i kraft . lag om ändring i expropriationslagen (1972:719) Härigenom föreskrivs att 2 kap. 8 § expropriationslagen (1972:719) ska ha följande lydelse. Expropriation får ske för att bevara historiskt eller kulturhistoriskt märklig bebyggelse eller märklig fast fornlämning eller bereda erforderligt utrymme däromkring. Expropriation får ske för att bevara historiskt eller kulturhistoriskt märklig bebyggelse eller märklig fornlämning eller bereda erforderligt utrymme däromkring. Denna lag träder i kraft . lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Härigenom förskrivs i fråga om lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. dels att nuvarande 2 kap. ska upphöra att gälla, dels att orden fast fornlämning ska bytas mot fornlämning, dels att 1 kap. 1–4 §§, 3 kap. 1–8, 11, 12, 14, 15, 17, 18, 20 och 21 §§, 4 kap. 2–11 och 14–16§§, 5 kap. 2 och 7–12 §§ samt 6 kap. 1, 8, 9, 11, 12 och 17 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas ett nytt kapitel, 2 kap. av följande lydelse. Det är en nationell angelägenhet att skydda och vårda vår kulturmiljö. Ansvaret för detta delas av alla. Såväl enskilda som myndigheter skall visa hänsyn och aktsamhet mot kulturmiljön. Den som planerar eller utför ett arbete skall se till att skador på kulturmiljön såvitt möjligt undviks eller begränsas. Ansvaret för kulturmiljön delas av alla. Såväl enskilda som myndigheter ska visa hänsyn och aktsamhet mot kulturmiljön. Den som planerar eller utför ett arbete ska se till att skador på kulturmiljön såvitt möjligt undviks eller begränsas. I denna lag finns bestämmelser om ortnamn, fornminnen, byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen samt om utförsel och återlämnande av kulturföremål. Bestämmelserna syftar till att främja en hållbar utveckling och att tillförsäkra nuvarande och kommande generationer tillgång till en mångfald av kulturmiljöer som är av betydelse för att förstå såväl samtiden som historiska finns också i , plan- skogsvårdslagen (1979:429). kulturminnesvården i länet. kulturmiljöarbetet i länet. vården i landet. arbetet i landet. ämbetet får överklaga beslut av ämbetet får överklaga beslut av domstol eller annan myndighet domstol eller annan myndighet enligt 1–5 kap. enligt 1–5 kap. Vad som föreskrivs i denna Vad som föreskrivs i denna lag om ägare av fastighet eller lag om ägare av fastighet eller byggnad ska, då fastigheten eller byggnaden innehas som fidei- fideikommiss eller under där- jämförliga förhållanden eller med eller med ständig besittnings- ständig besittningsrätt, gälla inne- rätt, gälla innehavaren. verksamhet skall god ortnamns- verksamhet ska god ortnamns- -hävdvunna ortnamn inte ändras utan starka skäl, -ortnamn i övrigt stavas enligt vedertagna regler för språkriktighet, om inte hävdvunna stavningsformer talar för annat, -påverkan på hävdvunna namn beaktas vid nybildning av ortnamn, och -svenska, samiska och finska namn så långt möjligt används på kartor samt vid skyltning och övrig utmärkning i flerspråkiga områden. Namn som godkänts för offentlig kartproduktion skall även i andra sammanhang användas i sin godkända form. Namn som godkänts för offentlig kartproduktion ska även i andra sammanhang användas i sin godkända form. 1 § Fornlämningar är skyddade enligt denna lag, vilket innebär att det är förbjudet att utan tillstånd enligt 22 § vidta en åtgärd som kan ändra eller skada en fornlämning. 2 § Fornlämningar är 1.fasta lämningar efter människors verksamhet, som kan antas ha tillkommit och som är varaktigt övergivna, 2.gravar, gravbyggnader och gravfält samt kyrkogårdar och andra begravningsplatser, som är varaktigt övergivna, 3.skeppsvrak, om det kan antas att skeppet förlist , 4.naturbildningar till vilka ålderdomliga bruk, sägner eller märkliga historiska minnen är knutna liksom fasta lämningar efter äldre folklig kult, som är varaktigt övergivna. En fast lämning som inte omfattas av första stycket får av förklaras för fornlämning om den är varaktigt övergiven och har ett högt kulturhistoriskt värde (fornlämningsförklaring). I fråga om sådant beslut gäller också 3 § andra stycket och 5–12 §§. 3 § Till en fornlämning hör ett så stort område på marken, sjö- eller havsbotten som behövs för att bevara fornlämningen och ge den ett tillräckligt utrymme med hänsyn till dess art och betydelse (fornlämningsområde). När en fråga uppkommer om gränserna för ett fornlämningsområde eller vid fornlämningsförklaring enligt 2 § andra stycket, ska fastställa gränserna för fornlämningsområdet. 4 § En fråga om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde kan väckas av var och en genom en ansökan hos eller tas upp av på eget initiativ. dock inte prövas om det är uppenbart att frågan saknar betydelse för sökanden. Innan fattar ett beslut enligt 3 § andra stycket ska ägare och innehavare av särskild rätt till mark- eller vattenområdet ges tillfälle att yttra sig i saken. Underrättelsen ska delges. får i ett ärende enligt 3 § andra stycket meddela beslut att gälla tills vidare i avvaktan på att ärendet avgörs slutligt. 5 § En fråga om fornlämningsförklaring kan väckas av var och en genom en ansökan hos eller tas upp av på eget initiativ. En ansökan om fornlämningsförklaring ska innehålla uppgifter om vilken fastighet lämningen ligger på och om fastighetens ägare samt en beskrivning av lämningen. I ansökningen bör även anges vilka omständigheter som åberopas för att lämningen ska fornlämningsförklaras. Innan fattar ett beslut som enligt bestämmelserna om fornlämningsförklaring kan medföra rätt till ersättning för ägare eller någon annan, ska undersöka om medel för detta finns tillgängliga. 6 § Innan fattar ett beslut enligt 2 § andra stycket ska ägare och innehavare av särskild rätt till mark- eller vattenområdet ges tillfälle att yttra sig i saken. Underrättelsen ska delges. 7 § Vid prövning av en fråga om fornlämningsförklaring enligt 2 § andra stycket ska hänsyn även tas till enskilda intressen. En inskränkning i enskilds rätt att använda mark eller vatten till följd av fornlämningsförklaringen får därför inte gå längre än som krävs för att syftet med skyddet ska tillgodoses. 8 § När en fråga om fornlämningsförklaring enligt 2 § andra stycket har väckts eller tagits upp är det i avvaktan på att ärendet avgörs slutligt förbjudet att utan tillstånd enligt 22 § vidta en åtgärd som kan ändra eller skada lämningen. Förbudet gäller från det att ägare och innehavare av särskild rätt till mark- eller vattenområdet har delgetts information om att frågan har väckts eller tagits upp och för av . Om det finns synnerliga skäl får läns- styrelsen besluta att förbudet ska förlängas, dock högst för varje gång. 9 § I ett beslut om fornlämningsförklaring ska skälen för beslutet anges. 10 § Beslut enligt 2 § andra stycket eller 8 § ska gälla även om beslutet överklagas. 11 § Ägare och innehavare av särskild rätt till fastighet har rätt till ersättning av allmänna medel om ett beslut om fornlämningsförklaring enligt 2 § andra stycket innebär att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras. Beslut om ersättning fattas av . Har en fråga om fornlämningsförklaring väckts eller tagits upp, får förelägga den som vill göra anspråk på ersättning att , från det han eller hon fått del av föreläggandet, anmäla detta till . Den som inte anmäler sina anspråk inom den utsatta tiden har förlorat sin rätt till ersättning. 12 § I fråga om ersättning enligt 11 § första stycket ska expropriationslagen (1972:719) tillämpas i den mån avvikande bestämmelser inte meddelas i denna lag. Ersättning för minskning av fastighetens marknadsvärde i fall som avses i 11 § första stycket ska bestämmas som skillnaden mellan fastighetens marknadsvärde före och efter beslutet. Därvid ska bortses från förväntningar om ändring av markanvändningen. Vid bestämmande av ersättningen ska 4 kap. 1 § andra stycket expropriationslagen tillämpas. 13 § Fornfynd är föremål som saknar ägare när de hittas och som 1.påträffas i eller vid en fornlämning och har samband med denna 2.påträffas under andra omständigheter och kan antas vara från tiden . 14 § Sådant fornfynd som avses i 13 § 1 tillfaller staten. Sådant fornfynd som avses i 13 § 2 tillfaller upphittaren. Han eller hon är dock skyldig att erbjuda staten att få lösa in det mot betalning (hembud) 1.om fornfyndet innehåller föremål som helt eller delvis består av guld, silver, koppar, brons eller annan legering med koppar, eller 2.om fornfyndet består av två eller flera föremål, som kan antas ha blivit nedlagda tillsammans. Fornfynd som påträffas på havsbotten eller dess underlag utanför gränserna för nationell jurisdiktion och som bärgats av ett svenskt fartyg eller förts till tillfaller staten. Ett skeppsvrak som påträffas på havsbotten eller dess underlag utanför gränserna för nationell jurisdiktion och som bärgats av ett svenskt fartyg eller förts till tillfaller staten, om det utgör en fornlämning enligt 2 § första stycket 3. 15 § Den som påträffar ett fornfynd, som ska tillfalla eller hembjudas staten, ska anmäla fornfyndet hos , länsstyrelse, länsmuseum eller polismyndighet. Fornfynd som hör till skeppsvrak kan även anmälas till . Upphittaren är skyldig att på begäran lämna ut fornfyndet mot kvitto samt uppge var, när och hur fornfyndet påträffades. Skydd, vård och undersökning av fornlämning och plats där fornfynd påträffats 16 § och får vidta de åtgärder som behövs för att skydda och vårda en fornlämning. Åtgärderna får avse exempelvis flyttning, iordningställande och inhägnad av fornlämningen eller röjning. Åtgärden får avse även en fornlämning som infogats i ett byggnadsverk. får uppdra åt annan att vidta åtgärder som avses i första stycket under de villkor som bestämmer. Åt- gärd som innebär att fornlämningen rubbas eller förändras får dock inte vidtas utan att uppdrag uttryckligen gäller en sådan åtgärd. Innan någon åtgärd vidtas ska den som äger eller har särskild rätt till marken eller byggnadsverket underrättas genom delgivning. Detsamma ska gälla i fråga om vattenområde. Om åtgärderna medför kostnader eller skada för ägaren eller någon annan, har han eller hon rätt till skälig ersättning av allmänna medel. Beslut om ersättning fattas av och delges den som berörs av beslutet. 17 § och får utan hinder av 1 § undersöka en fornlämning, bärga ett skeppsvrak som är en fornlämning samt undersöka en plats där fornfynd påträffats. får lämna tillstånd till annan att göra en sådan undersökning eller bärgning under de villkor som bestämmer. Vid undersökningen eller bärgningen gäller bestämmelserna om underrättelse och ersättning enligt 16 § tredje och fjärde styckena. Bärgas ett skeppsvrak som är en fornlämning, ska det tillfalla staten, om det saknar ägare. 18 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad allmänheten ska iaktta inom och i närheten av fornlämningsområden enligt 3 § första stycket. Föreskrifter som avses i första stycket får även meddelas för en plats där fornfynd har påträffats, om det kan ske utan att någon väsentlig olägenhet uppstår. Sådana föreskrifter får gälla längst till dess att platsen har undersökts enligt 17 §. får i det enskilda fallet besluta om användningen av mark i närheten av ett fornlämningsområde enligt 3 § första stycket under förutsättning att den pågående användningen inte avsevärt försvåras. får i ett ärende enligt tredje stycket meddela beslut att gälla tills vidare i avvaktan på att ärendet avgörs slutligt. Ett beslut om föreskrifter ska kungöras på lämpligt sätt. 19 § får i det enskilda fallet förklara att en lämning enligt 2 § inte är fornlämning om den saknar eller endast har ringa kulturhistoriskt värde (upphävande av fornlämningsskydd). En fråga om upphävande av fornlämningsskydd tas upp efter anmälan av eller av på eget initiativ. Innan fattar ett beslut om upphävande av fornlämningsskydd ska ägare och innehavare av särskild rätt till mark- eller vattenområdet ges tillfälle att yttra sig i saken. Underrättelsen ska delges. I ett beslut om upphävande av fornlämningsskydd ska skälen för beslutet anges. Skyldighet att samråda och anmäla 20 § Den som avser att uppföra en byggnad eller en anläggning eller genomföra ett annat arbetsföretag bör genom information från eller ta reda på om någon fornlämning kan beröras av företaget och i så fall samråda med . Efterforskning av fornlämningsförekomst ska alltid ske när platsen för arbetsföretaget ligger i närheten av en fornlämning eller i ett område med tät fornlämningsförekomst. Om en fornlämning påträffas under grävning eller annat arbete, ska arbetet avbrytas till den del fornlämningen berörs. Den som leder arbetet ska anmäla förhållandet hos . 21 § får besluta om en arkeologisk utredning för att ta reda på om en fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag. Om arbetsföretaget innebär att ett större markområde tas i anspråk, ska kostnaden för utredningen betalas av företagaren. Som sådan exploatering räknas t.ex. anläggande av allmän väg, större enskild väg, järnväg, flygfält, anläggning för energiförsörjning, större vattenverksamhet och mer omfattande byggande för bostads-, industri- eller handelsändamål. ska i beslutet ange vem som ska utföra utredningen. Då gäller inte lagen (2007:1091) om offentlig upphandling och lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. ska beakta att utredningen ska vara av vetenskapligt god kvalitet och genomföras till en kostnad som inte är högre än vad som är motiverat med hänsyn till omständigheterna. 22 § Den som vill rubba, ändra eller ta bort en fornlämning ska ansöka om tillstånd hos . får lämna sådant tillstånd endast om fornlämningen medför hinder eller olägenhet som inte står i rimligt förhållande till fornlämningens betydelse. Såvitt gäller ägaren av skeppsvrak eller fornfynd som hör till skeppsvrak får tillstånd lämnas, om inte särskilda skäl talar emot det. Om någon annan än ägaren av marken eller vattenområdet eller ägaren av skeppsvraket ansöker om tillstånd, ska ansökningen avslås om ägaren motsätter sig åtgärden och det inte finns några synnerliga skäl att bifalla ansökningen. Arkeologisk förundersökning och arkeologisk slutundersökning 23 § Som villkor för tillstånd enligt 22 § får ställa skäliga krav på arkeologisk slutundersökning för att dokumentera fornlämningen och ta till vara fornfynd eller på särskilda åtgärder för att bevara fornlämningen. I beslutet om tillstånd ska såvitt möjligt anges den kostnad som åtgärderna beräknas medföra. Innan prövar en ansökan enligt 22 §, får den besluta om en arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att få ett tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma behovet av att ställa krav på arkeologisk slutundersökning. ska i beslutet om arkeologisk förundersökning eller arkeologisk slutundersökning ange vem som ska utföra undersökningen. Då gäller inte lagen (2007:1091) om offentlig upphandling och lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. ska beakta att undersökningen ska vara av vetenskapligt god kvalitet och genomföras till en kostnad som inte är högre än vad som är motiverat med hänsyn till omständigheterna. 24 § Den som utför ett arbetsföretag som berör en fornlämning svarar för kostnaden för åtgärder enligt 23 §. Företagaren svarar dock inte för kostnad som 1.hänför sig till en fornlämning som inte förut varit känd, 2.väsentligt överstiger vad angett i beslut om tillstånd enligt 23 § första stycket, 3.hänför sig till arkeologisk förundersökning enligt 23 § andra stycket, om inte lämnar tillstånd till ingrepp i fornlämningen enligt 22 § andra stycket, eller 4.hänför sig till arkeologisk förundersökning eller arkeologisk slutundersökning enligt 23 §, om det visar sig att någon fornlämning inte berörs av arbetsföretaget. Beslut enligt denna paragraf fattas av och delges företagaren. 25 § Vägras någon tillstånd enligt 22 § beträffande fornlämning som när den påträffas var helt okänd och utan synligt märke ovan jord, är han eller hon berättigad till skälig ersättning av allmänna medel, om fornlämningen vållar honom eller henne betydande hinder eller olägenhet. Ansökan om sådan ersättning görs hos . Ansökningen ska ha kommit in till från det att fornlämningen påträffades genom grävning eller annat arbete, annars är rätten till ersättning förlorad. Vad som sagts om ersättning ska inte tillämpas om marken exproprieras. Ersättning för hinder eller olägenhet ska deponeras hos . I fråga om fördelning och utbetalning av deponerade belopp samt rättsverkan av fördelning och utbetalning gäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet för det fall att nyttjanderätt eller servitutsrätt upplåts enligt expropriationslagen (1972:719). Beloppet utbetalas dock direkt till sökanden om det är väsentligen utan betydelse för annan rättsinnehavare än sökanden. Inlösen och hittelön vid fornfynd 26 § Vid inlösen av fornfynd som enligt 14 § är hembudspliktigt ska ersättning utgå med ett belopp som är skäligt med hänsyn till fyndets beskaffenhet, för föremål av ädelmetall dock minst motsvarande metallvärdet efter vikt, uppräknat med en åttondel. För fornfynd får även särskild hittelön lämnas. Frågor om inlösen, ersättning och hittelön prövas av . 27 § får genom fyndfördelning överlåta statens rätt till fornfynd på museum som åtar sig att vårda det på ett tillfredsställande sätt. Detta gäller även skeppsvrak som avses i 14 § fjärde stycket. 28 § Tillstånd krävs för användning av apparat som kan användas för att på elektronisk väg spåra metallföremål under mark- eller vattenytan (metallsökare) och för att medföra metallsökare på fornlämning. Tillstånd krävs inte för 2.den som efter medgivande av enligt 17 § andra stycket, 21 § andra stycket eller 23 § tredje stycket utför sådana undersökningar av fornlämningar eller platser där fornfynd har påträffats, 3.medförande eller användning i militär verksamhet för att söka efter annat än fornfynd, 4.medförande eller användning i myndighets verksamhet för att söka efter annat än fornfynd, och 5.medförande vid färd på sådan väg som är upplåten för allmänheten. 29 § prövar frågor om tillstånd att använda och medföra metallsökare. 30 § Tillstånd att medföra och använda metallsökare får lämnas endast för verksamhet som avser sökning efter annat än fornfynd. Tillstånd får inte lämnas när det finns anledning att anta att metallsökaren kan komma att användas för att söka efter fornfynd. 31 § Ett beslut om tillstånd ska innehålla uppgift om 1.det ändamål för vilket användning får ske, 2.den person som tillståndet gäller för, 3.den tid för vilket tillståndet gäller, och 4.det geografiska område inom vilket medförande och användning får ske. Ett tillstånd får förenas med de villkor som behövs för att säkerställa att metallsökare inte används i strid med denna lag. 32 § Till böter eller fängelse döms för fornminnesbrott den som av uppsåt eller oaktsamhet 1.tillägnar sig eller på annat sätt förvärvar, gömmer, skadar, ändrar eller avyttrar föremål som enligt 14 § ska tillfalla staten eller hembjudas till staten, eller 2.olovligen rubbar, tar bort, gräver ut, täcker över eller genom bebyggelse, plantering eller på annat sätt ändrar eller skadar en fornlämning. Om brott som avses i första stycket har begåtts uppsåtligen och är att anse som grovt döms för grovt fornminnesbrott till fängelse i högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningsmannen har använt särskild utrustning eller annars visat särskild förslagenhet, om gärningen utförts vanemässigt, avsett fornfynd av större värde eller omfattning eller medfört en omfattande förstörelse av ett fornminne. För försök eller förberedelse till grovt fornminnesbrott döms till ansvar enligt 23 kap. . 33 § Till böter eller fängelse döms den som av uppsåt eller oaktsamhet 1.inte anmäler fornfynd enligt 15 §, 2.bryter mot föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av 18 §, 3.inte gör anmälan enligt 20 § andra stycket eller 4. bryter mot 28 §. 34 § Vid överträdelse av beslut eller föreskrift enligt detta kapitel får kronofogdemyndigheten meddela särskild handräckning för att åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckning får göras av och . I fråga om sådan handräckning som avses i första stycket finns bestämmelser i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. 35 § Fornfynd som varit föremål för brott enligt detta kapitel, och som inte enligt 14 § första stycket ändå ska tillfalla staten, ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för fornfyndet får dess värde förklaras förverkat. Även annat utbyte av ett sådant brott ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett sådant brott, eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott enligt detta kapitel. Metallsökare som har använts vid brott enligt detta kapitel ska förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt.