sou · GZB38 · 2012-01-01 00:00:00 — Det finns hos vissa, visst gör det det, men det kanske skulle vara mer tydligt uppifrån högsta ledningen (Skolledare 4) Samverkan mellan gymnasiesärskolan och gymnasieskolan kan ses på flera nivåer. Det handlar om samarbete på elevnivå, personalnivå, ledningsnivå och organisationsnivå. Skolledarna gör i intervjuerna ingen tydlig skillnad mellan de olika nivåerna. Däremot utvecklar de resonemangen kring samarbetet mellan de olika programmen, inom gymnasiesärskolan. Det råder en del funderingar kring det som en skolledare kallar den interna inkluderingsproblematiken, det vill säga ambitionen att elever från gymnasiesärskolans olika program ska mötas. Ett utökat samarbetet mellan de olika pro- grammen och inriktningarna inom gymnasiesärskolan skapar inte enbart möjligheter för enskilda elever utan också problem mellan olika elevgrupper. Detta eftersom det finns elever inom de natio- nella och specialutformade programmen som motsätter sig ett samarbete med elever på de individuella programmen och därmed de elever som har större svårigheter än vad de själva har. Tanken har varit; är det lättare för dom med grava funktionshinder att finnas i en miljö där man inte några funktionshinder, inne på gymnasieskolan för att acceptansen är så mycket större? Än att dom eleverna finns i vår verksamhet där acceptansen för funktionshinder är mycket mindre? (Skolledare 6) En del skolledare menar att det finns en logik i att det faktiskt är på det viset, det vill säga att elever med lindrigare funktionsnedsättningar inte vill umgås med de med mer omfattande funktionsnedsättningar, men ett par av skolledarna menar att så länge man inte löst det här internt kan man heller inte kräva att övriga gymnasieskolan ska vara bra på samverkan. En annan av skolledarna ger uttryck för att det är elever inom gymnasiesärskolans nationella program som har svårt med acceptansen av sitt eget funktionshinder, som också har svårt att acceptera eleverna inom individuella programmet medan gymnasieskolans elever kan visa omsorg om de elever som har stora uttalade svårigheter. Därmed inte sagt, enligt skolledaren, att de här eleverna enbart skapar relationer som är kamratliga och omsorgs- tagande. Erfarenheten är, som framgår i citatet nedan, att det behövs en viss distansering eller ett visst avstånd i grad av svårigheter för att det ska förekomma denna typ av relation. De 3-åriga nationella programmen tar hand om yrkesträningseleverna. Det är positivt, de vill hjälpa dem på alla sätt. Där går det bra för de kan i sin tur slå på de 4-åriga nationella. Det är ju tyvärr så (Skolledare 1) En skolledare menar att eleverna inom gymnasiesärskolans nationella program strävar mot vanliga gymnasieskolan och har svårt för att sammanblandas med elever från exempelvis yrkesträningen. Men hon menar att det också har visat sig åt andra hållet då man försökt sig på samarbete mellan elever på gymnasieskolans individuella pro- gram och gymnasiesärskolans nationella program. Eleverna i privgruppen (gymnasieskolans programinriktat individuellt val), dom som inte är inskrivna i särskolan, har haft stora svårigheter att hantera våra elever, därför att det är för nära. Dom är ju livrädda för att det ska visa sig att dom har en utvecklingsstörningoch så går jag i samma klass somja det finns flera som har det (en utvecklingsstörning). Det blir jobbigt för dem. Alltså det handlar om deras identitet och hur ska de hantera det? (Skolledare 4) Ytterligare en skolledare ger uttryck för att de här elevgrupperna ligger väldigt nära varandra på ett flertal olika sätt. Om du blandar det 3-åriga (på gymnasieskolan) och nationella särskolan och så låter du de eleverna vara så här (tillsammans) ett tag, så har jag känslan av när man grupperar dem sen så skulle hälften av dem komma dit och tvärtom (Skolledare 1) En av skolledarna menar att problemet i hög grad hänger samman med den identitetsproblematik som särskoletillhörigheten i en del fall leder till för elever i särskolan men hon tror inte att det är ett problem som kommer att vara lika utbrett när man väl har rätt elever i särskolan. Alltså nu är det inget vetenskapligt men det är den gruppen som har absolut svårast att hantera när det blir alltför avvikande. Men det ska jag säga att de som upplever detta som identitetskränkande det är flickor, alltså och dom kommer inte att återfinnas i särskolan framöverjag tror inte att man kommer att jobba för att dom eleverna ska tillhöra den här skolformen (Skolledare 5) En annan av skolledarna menar att hela den här problematiken kräver attitydförändringar från i första hand de vuxnas sida efter- som det inte går att ställa de kraven på ungdomarna om det inte genomsyrar hela verksamheten, inklusive övriga gymnasieskolan, uppifrån och ner, då det handlar om trovärdigheten i den kultur som råder på skolan. När det gäller möjligheterna för eleverna att ingå i olika sociala sammanhang ser de organisatoriska förutsättningarna olika ut. I en av kommunerna är gymnasiesärskolans individuella program lokal- mässigt förlagd på en grundskola vilket skolledaren själv är mycket kritisk mot. Det har gjorts utredningar för att finna möjligheter till att flytta verksamheten eftersom eleverna anses behöva ingå i ett mer vuxet sammanhang, dock utan framgång. Det jag kan säga som jag direkt kan se att man identifierar sig med vuxenskapet på ett annat sätt tror jag om man omges av vuxna elever, så att jag är inte stolt över denna placering (Skolledare 5) Det finns dock tillfällen då gymnasiesärskolan samverkar med genom exempelvis läsecirklar. På flera av skolorna är det gymnasiesärskolans elever som ansvarar för hela skolans cafe- teria, vilket innebär att det sker möten mellan eleverna från de olika skolformerna där. Vad mötena har för innehåll och kvalitet framgår dock inte. Flera av skolledarna lyfter fram de här elevmötena i cafeterian, i matsalen eller i , men huruvida det är fråga om social interaktion eller om det snarare handlar om att man passerar varandra funderar en av skolledarna över. där är ju ett socialt möte, är ju också ett, men jag skulle vilja ha det mer organiserat så man verkligen fick någon man kunde prata med för det gör man inte. Man ser, men man kommer inte så långt och det tycker jag är synd (Skolledare 2) På flera av skolorna har eleverna från gymnasiesärskolans nationella och individuella program sina egna, från gymnasieskolan avskilda, lokaler. I flera fall är gymnasiesärskolan belägen i en egen skol- byggnad, dock i anslutning till övriga gymnasiet. Att vara i en egen skolbyggnad har enligt skolledarna effekter på möjligheterna till socialt samspel mellan gymnasiesärskolans och gymnasieskolans elever, men också särskolepersonalens inställning spelar roll. Alltså, vi måste våga släppa eleverna. Vi måste våga tro att de kan mer än vi tror att de kan. Då tror jag inte att det är några problem. Då tar de för sig men vi måste ge dom förutsättningarna, ge dom möjligheterna, stötta dom i början kanske (Skolledare 1) I en kommun är verksamhetsträningen belägen i lokaler som delvis delas med daglig verksamhet, flera kilometer från gymnasieskolans lokaler, vilket skolledaren är mycket kritisk mot. Kritiken handlar inte om lokalerna i sig, som är väl anpassade efter de behov som eleverna har, utan just placeringen som innebär att verksamhets- träningens elever inte ingår i något större skolsammanhang. Övriga elever inom gymnasiesärskolan i samma kommun har också egna lokaler, dock i direkt anslutning till övriga gymnasieskolan. Mest missnöjd är jag med placeringen av verksamhetsträningen, absolut (Skolledare 6) På en av skolorna, där gymnasiesärskolan finns i samma skol- byggnader som gymnasieskolan, äter inte eleverna som tillhör gym- nasiesärskolans individuella program tillsammans med övriga elever på skolan. Skolledaren menar att individuella programmets elever behöver lugn och ro varför de sitter i cafeterian som är belägen vägg i vägg (med glasfönster som avskiljer) med matsalen. Att eleverna behöver lugn och ro i matsituationen visar sig emellertid inte vara den enda anledningen till avskiljandet. Så finns det några elever som dreglar lite när de äter och de tycker andra nationella elever är otäckt. Därför har vi sagt att det är bra om vi kan få lugn och ro med våra elever (1) Som viss kompensation för den segregerade måltidssituationen menar skolledaren att det är många elever, och personal, från gymnasieskolan som besöker det café som eleverna på gymnasie- särskolans individuella program driver. Då befinner gymnasie- skolans elever sig där på de villkor som är anpassade efter sär- skoleeleverna. En av skolledarna menar att dosen av sociala möten för en del elever nästintill kan bli alltför stor eftersom eleverna för det första ingår i ett eget sammanhang med andra elever och kamrater och dessutom många vuxna. Deras lokaler är dessutom belägna vägg i vägg med vilket innebär att där ständigt är ett flöde av elever som passerar. På den här skolan uppehåller sig vidare eleverna från gymnasiesärskolans specialutformade program ofta, under rasterna, i samma lokaler som eleverna inom yrkesträningen vilket innebär att de ofta också samspråkar med varandra. Det finns emellertid andra elevgrupper inom gymnasiesärskolan på samma skola som har ett mycket begränsat utbyte med andra vilket skolledaren är kritisk mot. Det finns en risk att bli för speciell, som jag tycker att jag möter. Det handlar ju om att man lever i sin egen bubbla för mycket. möter andra ungdomar på gymnasiet, man ser bara sin egen lilla grupp, man blir alltså för relationsinriktad i verksamheten, man ska ha trevligt tillsammans. Det finns en risk för det (Skolledare 3) Liksom elevantalet i allmänhet skiljer sig åt mellan de olika kom- munerna så skiljer sig gruppstorlekarna från 2 upp till 14 elever i samma grupp inom det individuella programmet. Skolledaren på en av de skolor där de har relativt stora grupper menar, liksom skol- ledaren i citatet ovan, att även de elever som har större svårigheter behöver ett socialt utbyte varför inte alltid för små grupper är att föredra. Du ska inte sitta med bara två elever, tre elever. Det handlar om att man ska kunna umgås tillsammans med många andra (Skolledare 1) En nackdel med större grupper anses emellertid vara att de kräver mycket personal och därmed kan det bli mycket folk i klass- rummet. Gällande framtida förändringar avseende gymnasiesärskolans individuella program efterfrågar skolledarna i första hand flexi- bilitet. Med det menar de att det inte får finnas några skrivning ar i lagtexten som på något sätt hindrar möjligheterna till individuella lösningar för eleverna. Det kan exempelvis handla om vilka kurser som får alternativt inte får erbjudas. En av skolledarna menar att det handlar om ett rättighetsperspektiv där elever annars riskerar att exkluderas från adekvata delar av utbildningen. En av skol- ledarna är av uppfattningen att särskolan ska erbjudas som ett indi- viduellt alternativ (inom ramen för de nya gymnasiala introduktions- programmen), vilket är en inriktning som han menar att så många som av alla elever skulle behöva. En annan menar att det vore bra med en ökad tydlighet gällande krav om samverkan mellan de olika skolformerna, framför allt bör gymnasieskolan ha ett tydligt uttalat ansvar för samarbete med gymnasiesärskolan. Det anses också finnas ett behov för många yrkes- och verksamhets- träningselever av en arbetscoach eller annan mer utvecklad koppling till livet efter skolan. Vidare finns det önskemål om möjligheter för individuella programmets elever till eftergymnasial utbildning med stark koppling till yrkesinriktningar. Skolledarna är som framgått överlag mycket kritiska mot betyg. En av skolledarna lyfter upp problemen med att elever som får G i betyg på gymnasiesärskolan inte har rätt till kompletterande studier på särvux och inom gymnasiesärskolan har man därför funderat över om de gör eleverna en björntjänst genom att ge dem G i betyg, även om de uppfyller de generella betygskriterierna. Detta eftersom det hindrar möjligheterna till senare repetition eller fördjupad kunskap som en följd av en ökad mognad hos enskilda individer. Frågan om indelning inom individuella programmet är nära för- knippat med frågan om betyg, vilka skolledarna inte anser är rele- vanta för programmets elevgrupper. Skolledarna menar att det vore bättre med ett omdöme som säger mer än betyg gör om vad eleven faktiskt kan. Vidare menar flera skolledare att det är det grundläggande synsättet gällande den här elevgruppen och de allmänna attityderna som behöver utvecklas och förändras. De flesta av dessa föränd- ringar innebär inga ökade kostnader för verksamheten (dessutom finns det dem som menar att de egentligen har mer än tillräckligt redan och skulle kunna slimma sin organisation om det skulle behövas, vilket emellertid är en uppfattning som inte delas av alla) utan det handlar snarare om andra förutsättningar för gymnasiesär- skolan genom ökad flexibilitet. Det som skulle komma att bli resurskrävande är att tillgodose det behov som finns gällande kompetensutveckling för flera personalgrupper (både inom gym- nasiesärskolan och inom gymnasieskolan) för att bättre kunna möta alla elevers behov. Ytterligare resurser behövs även för att an- ställa personal som aktivt arbetar för att öka förutsättningarna att få ut eleverna på arbetsmarknaden. En lyckad sådan satsning skulle vara samhällsekonomiskt lönsam enligt skolledarna. En framtidsfråga handlar om behovet av och syftet med indel- ning i yrkesträning och verksamhetsträning. Det förefaller enligt intervjuerna inte vara några tydliga gränser mellan de olika indel- ningarna och ingen skolledare anser att den nuvarande indelningen, och benämningen, är relevant för framtiden utan man efterfrågar istället ökad flexibilitet. Jag tycker inte man ska den indelning därför då har du också satt en etikett och jag vill inte det. Av det skälet att med de här grupperna är det så lätt att utifrån när man inte känner dom att du är sån och sån. Då tycker jag att det är sådana murar vi måste bryta upp i alla sammanhang. Och vill jag göra det också i namnen. Sen kan det vara att det är många elever ändå som har samma och att man kan säga att det kunde ju heta yrkesträningen och det kunde ju heta verksamhets- träningen. Ja det kunde det ju säkert men då signalerar inte jag att nu är slut när vi talar om för dom vem dom är, vi talar om hur de ska vara och vi säger att nu är du sån och sån. (Skolledare 2) Sammanfattande slutsatser och diskussion Rapporten bygger på intervjuer med sex skolledare med ansvar för gymnasiesärskolans individuella program i sex kommuner. Kom- munerna är geografiskt spridda och representerar olika organisatoriska lösningar. Med reservation för det begränsade underlaget kan vissa slutsatser dras. På flera punkter råder samstämmighet mellan skol- ledarna och på följande områden dominerar gemensamma upp- fattningar och bedömningar: Gymnasiesärskolans individuella program har i stort de resurser som krävs för en god utbildning. Här avser skolledarna i första hand de personalmässiga resurserna. Detta innebär att skolledarna i huvudsak menar att gymnasiesärskolans individuella program motsvarar elevernas behov men att det finns saker som kan/bör förbättras och utvecklas. De främsta exemplen är lokalmässig integration och ökad samverkan med gymnasieskolan. Lokalernas betydelse för socialt samspel poängteras. Segregerade lokaler utgör i de fall det förekommer ett betydande hinder för önskvärda sociala kontakter mellan individuella programmets elever och andra elever inom den frivilliga utbildningen. Samverkan med gymnasieskolan är otillfredsställande. När den förekommer är det nästan uteslutande på gymnasiesärskolans ini- tiativ och det krävs att särskolan tar initiativ och driver på. Här bör gymnasieskolans ansvar för samverkan tydliggöras och tydl- igare mål för samverkan utarbetas. Individualisering och flexibilitet är avgörande för att kunna erbjuda eleverna en individuellt anpassad och utmanande utbildning. Styrdokument får inte utformas så att de hindrar flexibilitet och individualisering. Individuella utvecklingsplaner är ett bra och fungerande instrument för att åstadkomma en individuellt behovsanpassad utbildning. Kopplingen till kursmålen behöver emellertid stärkas. Betyg fyller ingen funktion för denna elevgrupp, omdömen är mer relevanta. Godkänt betyg i en kurs på gymnasiesärskolan kan hindra fram- tida möjligheter till studier på särvux. Förväntningarnas betydelse för elevernas utveckling och fram- gång är betydande. Indelningen i olika inriktningar riskerar att föra med sig att förväntningar på prestationer och utveckling blir för låga. Indelningen i yrkesträning och verksamhetsträning inom det individuella programmet är problematisk (liksom fördelningen av elever mellan nationella och individuella program) när det gäller att åstadkomma en god utbildning för eleverna. Avgörandet av var en elev hör hemma är svårt och enligt skolledarna är gränserna mellan de olika inriktningarna flytande liksom när det gäller gränsen mellan nationellt och individuellt program. Förberedelser inför elevernas vuxenliv försvåras av brist på intresse från samarbetspartners som Arbetsförmedling och Handikappom- sorg. Det politiska intresset på lokal nivå för frågor om gymnasie- särskolan är överlag begränsat. Det svenska systemet med att ha en särskild skolform, särskolan, för elever med utvecklingsstörning blir allt mer ovanligt inter- nationellt sett. Den särskilda skolformen medför med automatik ett behov av sortering, vilket i sin tur innebär att stort intresse rik- tas mot att förfina de instrument och utredningar som ska ligga till grund för skolformstillhörighet. Den problematik med gräns- dragning som framkommer i skolledarintervjuerna gäller både frå- gan om vilka elever som ska tillhöra särskolan och frågor om vilken utbildningsform inom särskolan som ska vara aktuell. Det kan i sammanhanget läggas till att det enligt skolledarna är olyckligt med samma begrepp, individuella programmet, inom såväl gymnasieskolan som gymnasiesärskolan. Detta leder till begreppsförvirring. De svårbedömda gränsdragningarna riskerar att leda till att intresset fokuseras vid sorteringen mellan och inom skolformerna istället för på elevernas behov. Som en av skolledarna uttrycker det: I den bästa av alla världar hade denna skolform inte funnits som en egen skolform (Skolledare 5) Den starka internationella strävan i riktning mot en skola för alla (se exempelvis FN:s konvention för människor med funktionsned- sättning) bygger på idén om en inkluderande skola. Som en följd av bland annat den egna skolformen riskerar, vilket framkommer i intervjuerna, elever i gymnasiesärskolan att placeras i lokaler som är avskilda från övrig frivillig utbildning. Den fysiska segregeringen tillsammans med gymnasieskolans bristande engagemang för sam- arbete med gymnasiesärskolan försämrar möjligheterna att för- verkliga gemensam undervisning och andra aktiviteter samt be- gränsar arenorna för socialt samspel mellan elever från olika skol- former. Här visar intervjuerna på att samtliga skolledare har tydliga önskemål och ambitioner om ett närmare samarbete och mer utvecklade kontakter med gymnasieskolan men att detta inte låter sig göras så länge gymnasieskolan inte har ett tydligt samverkans- ansvar. Sett ur gymnasiesärskoleelevernas perspektiv innebär detta att man går miste om stimulerande och utvecklande kontakter som gymnasieskolans elever på samma sätt undandras möjligheter till berikande kontakt med särskolans elever. Skolledarna gör sammanfattningsvis en positiv bedömning av individuella programmets resurser och dess förmåga att ge eleverna en god utbildning. I vilken utsträckning andra berörda aktörer, som eleverna, föräldrar och personal, gör samma bedömning kan man utifrån denna studie inte uttala sig om. I ett flertal utvärderingar av särskolans verksamhet återkommer till exempel kritiken mot särskolan som alltför omsorgsinriktad (1999, 2000, 2001, 2002 och Skolinspektionen 2010). Bristen på stimulerande kunskapsutmaningar är exempelvis återkommande. Detta kan kop- plas till skolledarnas uttalanden om förväntningarnas betydelse. Här kan vi se ett samband mellan kategoriseringen av elever som tillhöriga särskolan, liksom indelningen av elever i olika utbildnings- former, och förväntningar. Det föreligger en risk att omgivningen förenklar för sig och förväntar sig att elever som tillhör en viss inriktning har vissa förmågor. Att människors utveckling och pres- tationer är beroende av andras förväntningar är ett väl känt faktum och lever man med en funktionsnedsättning riskerar man att mötas av lågt ställda förväntningar. I det här aktuella sammanhanget kan, vilket framgår av intervjuerna, elevernas kategorisering till exem- pelvis verksamhetsträning innebära att potentiell utveckling inte uppmärksammas tillräckligt. Skolledarna framhåller individualisering och flexibilitet som bärande förutsättningar för en god utbildning. Detta är lätt att instämma i men det bör också problematiseras. Skolinspektionen (2010) pekar till exempel på att en alltför långt gående individualisering riskerar att leda till enskild undervisning. Detta medför att de förutsättningar och fördelar som kollektivt lärande innebär riskerar att gå förlorade liksom arenor för sociala relationer. Några av skolledarna lyfter upp erfarenheter av jämförelser mellan gymnasiesärskolan och gymnasieskolan när det gäller perso- nalens ställning. Inom gymnasiesärskolan har det, av flera 20 skäl, ofta funnits större utrymme för personalen att själva bestämma innehåll och uppläggning. Detta har sina fördelar men med liten in- syn och dålig uppföljning lämnas fältet fritt för verksamheter som inte svarar mot de krav som rimligt kan ställas. Bristen på peda- gogiskt ledarskap inom särskolan är i det perspektivet problematisk (jämför SOU 2004:98) Det finns en enighet bland skolledarna om att betyg inte fyller någon funktion för elevgrupperna inom det individuella pro- grammet. Förutom att det är svårt att se nyttan av betyg riskerar man även att betygssätta det som är funktionsnedsättningens kon- sekvenser. De betygskriterier som gäller handlar i alltför stor utsträckning om sådant som just är en följd av ett intellektuellt funktionshinder. Anledningen till att särskolan finns är just att intellektuella funktionshinder medför vissa konsekvenser och att de eleverna bedömts behöva en annan undervisning än elever i andra skolformer. I det perspektivet blir betygssättning och strävan efter likhet med gymnasieskolan för de mest funktionshindrade eleverna orimlig. Enligt skolledarna finns ambitionen att särskolan ska förbereda eleverna för ett så långt som möjligt självständigt vuxenliv och skapa förutsättningar för arbete. Här upplevs det som ett problem att den självständighetsprocess som startar i skolan inte i tillräcklig utsträckning följs upp efter avslutad utbildning. Det kan exem- pelvis handla om att elever med hjälp av tekniska hjälpmedel ökat sin autonomi men där daglig verksamhet inte besitter tillräcklig kompetens för att fortsätta den utvecklingen. Avsaknaden av intresserade samarbetspartners som arbetsförmedling och handi- kappomsorg utgör ett problem när det gäller att skapa möjligheter till sysselsättning efter avslutad skolgång. Av intervjuerna framkommer även att det politiska intresset för särskolefrågor är bristfälligt. Detta ligger i linje med tidigare studier där kommunalpolitikers intresse för och kunskap om särskolan konstaterades vara mycket begränsad (1997). Den föreliggande studien utgör ett kunskapsbidrag när det gäller gymnasiesärskolans individuella program. Det saknas tidigare studier på området och de slutsatser som dras här bör ses mot bak- grund av det begränsade datamaterialet. Behovet av ytterligare systematiska studier när det gäller gymnasiesärskolan har tidigare konstaterats vara stort (SOU 2003:35) och den bedömningen gäller fortfarande. (2006) Handikappkonventionen