sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Med i princip öppen för alla avses att alla eller så gott som alla människor i landet ska ha en principiell möjlighet att inträda i kretsen. Det kan t.ex. röra sig om prenumerant- erna på en dagstidning eller en tidskrift eller om deltagarna i en förening eller ett politiskt parti med öppet medlemskap. En förening som kräver att medlemmarna bor på en viss ort eller kör en bil av ett visst märke är att anse som en krets som är i princip öppen för alla i nu avsedd mening, eftersom det i princip är möjligt för var och en att bosätta sig på den angivna orten eller att skaffa sig en bil av aktuellt slag. Att de praktiska förutsättningarna i vissa fall begränsar sprid- ningen saknar betydelse. Böcker och andra fysiska informations- bärare som framställs endast i en begränsad upplaga görs därför tillgängliga för allmänheten om det i princip är möjligt för vem som helst att köpa exemplar av den begränsade upplagan. Detsamma gäller för s.k. on demand-verksamhet, där exemplar framställs först vid beställning. Så länge möjligheten att beställa exemplar är i princip öppen för alla handlar det om spridning till allmänheten. Vad som i detta sammanhang ska avses med en vid krets är svårt att ange en gång för alla. Tidningar eller hemsidor som sprids inom t.ex. fackföreningar, idrottsföreningar och större företag torde så gott som alltid få anses bli spridda till en vid krets och där- med till allmänheten i nu avsedd mening. Detsamma torde få anses gälla webbplatser som riktar sig till och kan läsas av ett stort antal mottagare. Är spridningen mera begränsad än så får det bedömas från fall till fall om den kan anses avsedd för allmänheten. Av betydelse bör därvid vara inte bara kretsens storlek rent numerärt utan också t.ex. hur strängt avgränsad den är och efter vilka kriterier. Att spridningen begränsas utifrån vissa icke påverkbara kriterier utesluter självfallet inte att mottagarkretsen är tillräckligt stor för att den ska anses vara en vid krets och att spridningen därmed utgör spridning till allmänheten. Som exempel kan nämnas taltidningar som endast är tillgängliga för synskadade. Man torde i regel kunna utgå från att det finns en avsikt att sprida yttranden till allmänheten i de fall den som ansvarar är ett företag för yrkesmässig framställning av medier eller har försett mediet med ansvarsuppgifter eller skaffat utgivningsbevis. Viss ledning för tolkningen av uttrycket allmänheten kan sökas i andra bestämmelser som använder detta begrepp. Nedan ska anges ett antal exempel som visar vad den nu aktuella begränsningen av tillämpningsområdet – massmedier – innebär för några praktiska fall. Dagstidningar, tidskrifter och böcker används så gott som ute- slutande för spridning av yttranden till allmänheten och är därför massmedier. Detsamma gäller t.ex. nättidningar, nät- tidskrifter, ljudböcker och e-böcker. Vad gäller då beträffande e-böcker och e-tidningar som finns ned- laddade på t.ex. en läsplatta med möjlighet till ytterligare ned- laddning inklusive förändringar i det tidigare materialet? medier har inte kunnat rymmas under YGL på grund av den lagens begränsningar till viss teknik. Men de utgör massmedier och omfat- tas av den nya yttrandefrihetsgrundlagen under förutsättning att de framställs eller sprids av ett massmedieföretag eller det finns utgiv- ningsbevis eller ansvarsuppgifter (se 5 §). Sändningar i radio och tv är så gott som alltid massmedier. Distributionsformen spelar inte någon roll så länge den möjliggör spridning till allmänheten, varför även sändningar som sker via internet eller annars utanför de traditionella distributionsnäten kan omfattas. Detsamma gäller förstås oavsett om en sändning sker i marknätet, via kabel eller genom satellit. Även överföringar av tv- och radioprogram som startas av mottagaren via t.ex. internet utgör massmedier om de är tillgängliga för allmänheten. Det är att märka att vissa direktsändningar särregleras i 12 § på i huvudsak det sättet att utgivaren ansvarar enbart för det som han eller hon kan direkt eller indirekt kontrollera. Även andra databaser är ofta avsedda för spridning av yttranden till allmänheten. Därmed är de alltså massmedier enligt den nya yttrandefrihetsgrundlagen. Det gäller t.ex. de flesta bloggar och andra webbplatser. Om de sprids av massmedieföretag eller det finns utgiv- ningsbevis eller ansvarsuppgifter omfattas de av grundlagen. Sociala medier på internet, t.ex. de aktuella Face- book, Twitter och Google+ kan vara massmedier. Yttrandena sprids ofta till så stora grupper att det får anses röra sig om sprid- ning till allmänheten. Normalt torde grundlagsskydd ändå inte aktualiseras, eftersom förutsättningarna enligt 5 § sällan är upp- fyllda. Som har sagts ovan finns det vissa företeelser som inte är typiska massmedier men som under vissa förutsättningar ändå får ses som massmedier enligt grundlagen. Så är fallet när de är avsedda just för att sprida yttranden till allmänheten. På det sättet kan t.ex. vissa klädesplagg, affischer, förpackningar m.m. ses som massmedier och sålunda omfattas av grundlagen om de framställs eller sprids av massmedieföretag, liksom om det finns utgivningsbevis eller ansvars- uppgifter. Som sagts torde man i regel kunna utgå från att det finns en avsikt att sprida yttranden till allmänheten i de fall den som ansvarar är ett företag för yrkesmässig framställning av medier eller har försett mediet med utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. Flygblad, klistermärken och dylika företeelser som normalt är framställda i många exemplar torde oftast vara att se som mass- medier och därmed omfattade av grundlagen om ett massmedie- företag står bakom eller det finns ansvarsuppgifter. Visitkort, inbjudningskort och liknande är i regel avsedda för en begränsad krets och därmed inte för spridning till allmänheten. Om den begränsade kretsen är påtagligt stor kan den dock vara att se som Den närmare gränsdragningen får överlämnas till rättstillämpningen. Tekniska upptagningar som har ett innehåll när de förvärvas är normalt avsedda för spridning till allmänheten. Det gäller t.ex. cd- skivor med musik eller språkkurser, liksom det gäller dvd-skivor med film eller dataspel och olika analoga lagringsmedier med inne- håll. De omfattas alltså av grundlagen om de ges ut av massmedie- företag, eller det finns utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. Tomma sådana skivor och andra tomma lagringsmedier är däremot inte massmedier; de är inte som sådana avsedda för spridning av yttranden. Tekniska upptagningar med innehåll som är avsedda för endast en liten krets är inte heller massmedier. Filmer av alla de slag är massmedier oavsett distributionsform, om de är avsedda för spridning till allmänheten. Filmer är ett exempel på att det ibland vara svårt, om man inte är noggrann, att precisera vad det egentligen är som är ett massmedium. filmen = filmproduktionen (dvs. bilderna, texten och musiken, alltså det intellektuella innehållet som sådant), eller är det filmen = filmrullen eller dvd-skivan (dvs. den sak som innehåller bilderna m.m.)? Så som begreppet massmedium är definierat är det bara det sistnämnda som avses. Filmen i betydelsen det intellektuella inne- hållet är att se som en mängd yttranden som förmedlas till allmän- heten genom det fysiska eller det digitala mediet. Fotografier är oftast inte massmedier men kan ibland vara det (jfr vad som har sagts om bl.a. tavlor och skulpturer ovan). Foto- grafier som sprids genom att visas på utställningar utgör dock massmedier i yttrandefrihetsgrundlagens mening för spridning av det yttrande som må finnas på fotografiet, men däremot inte för spridning av det yttrande som fotografiet som sådant utgör. Denna distinktion kan få betydelse för bedömningen av fotografiets innehåll, varvid det sammanhang där det förekommer kan vara avgörande. Vidare blir ett fotografi som framställs i många exemplar för spridning till allmänheten ett massmedium i den mångfaldigade formen. Med utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter uppkommer sålunda grundlagsskydd, liksom om fotografiet är utgivet av ett massmedieföretag. Direkt kommunikation, dvs. kommunikation mellan personer som är närvarande på samma plats så att de kan uppfatta det som yttras direkt med sina sinnen (tal- och synavstånd), och hjälpmedel för sådan kommunikation, t.ex. högtalaranläggningar, tv-monitorer vid eller utanför arenor omfattas inte av grundlagsskyddet även om avsikten är att yttrandena ska spridas till allmänheten. Det sagda gäller för t.ex. politiska tal inför publik, demonstrationer, konserter, teater och dansföreställningar. 1 kap. 4 § Massmedieföretag (1 kap. 9 § första stycket YGL) 4 § avses i denna grundlag sammanslutningar och enskilda vilkas huvudsakliga verksamhet består i att på yrkes- mässiga grunder ge ut massmedier. Som massmedieföretag räknas även andra sammanslutningar och enskilda som med stöd av myndighets beslut får sända radio eller tv. I paragrafens första stycke definieras begreppet massmedieföretag. Med sådana företag avses sammanslutningar eller enskilda vilkas huvudsakliga verksamhet består i att på yrkesmässiga grunder fram- ställa eller sprida massmedier. Bestämningen är central för hela grund- lagens uppbyggnad eftersom massmedieföretagen åtnjuter ett auto- matiskt grundlagsskydd. Därmed gynnas massmedieföretagen framför andra aktörer som sprider yttranden genom massmedier. Definitionen på massmedieföretag är förhållandevis snäv. Begreppet är avsett att framför allt omfatta den egentliga mediebranschen, dvs. den pro- fessionella spridningen av massmedier. Den närmaste motsvarigheten i dagens reglering återfinns i den s.k. databasregeln i 1 kap. 9 § YGL. Enligt den bestämmelsens första stycke ges skydd åt databasöverföringar från en redaktion för en tryckt periodisk skrift eller för radioprogram, ett företag för yrkesmässig framställning av tryckta eller därmed enligt tryckfri- hetsförordningen jämställda skrifter eller av tekniska upptagningar eller en nyhetsbyrå. Av paragrafen framgår att massmedieföretag kan avse både sam- manslutningar och enskilda. Uttrycket sammanslutningar före- kommer i bestämmelserna om grundläggande fri- och rättigheter i 2 kap. RF (se t.ex. 2 §). Det inrymmer i princip alla situationer då någon sluter sig samman med andra för allmänna eller enskilda syften (se 2 kap. 1 § 5 RF). Ett visst mått av organisation och beständighet måste dock föreligga för att man ska kunna tala om en Annars blir det snarare fråga om en samman- komst (SOU 1975:75 s. 316). Med den här definitionen avses med sammanslutningar olika typer av bolag, ekonomiska eller ideella föreningar m.m. Även mer löst sammansatta grupper kan omfattas, t.ex. en aktionsgrupp som har bildats för en viss fråga. Det bör noteras att en sammanslutning inte behöver utgöra ett självständigt rättssubjekt (dvs. en juridisk person). Stiftelser brukar inte anses utgöra sammanslutningar i egentlig mening. Det utmärkande draget hos en stiftelse är att viss egendom har avsatts för att självständigt förvaltas i syfte att tillgodose ett visst ändamål. är dock ett självständigt rättssubjekt och i mediesammanhang används den frekvent för att driva t.ex. dags- tidningar. Stiftelserna bör därför – liksom för övrigt alla juridiska personer – anses utgöra sammanslutningar i den mening som begrep- pet används här. Paragrafen innebär således att bl.a. stiftelser vars huvudsakliga verksamhet är att driva en dagstidning eller något annat yrkesmässigt skött massmedium utgör massmedieföretag. Det kan noteras att definitionen av massmedieföretag i den här delen innebär att ordet företag ges en något vidare betydelse än vad det har i dagligt tal, särskilt om det beaktas att även enskilda kan utgöra massmedieföretag. Det är endast sammanslutningar eller enskilda vilkas huvud- sakliga verksamhet består i att framställa eller sprida massmedier som kan vara massmedieföretag. Kravet utesluter skrifter m.m. från företag och föreningar som egentligen främst sysslar med annan verksamhet än att framställa eller sprida massmedier från det auto- matiska skyddet. Det kan bl.a. röra sig om opinions- och informa- tionsmaterial som ges ut av partier, organisationer på arbetsmarknaden eller bilföretag och banker. För att sådant material ska få grundlags- skydd fordras utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter samt därtill att inget av undantagen från det materiella tillämpningsområdet gäller. I andra fall kan det vara mer oklart om kravet på huvudsak- lighet är uppfyllt. Det kan t.ex. vara fråga om bolag som bedriver flera olika typer av verksamhet, varav spridning av massmedier är en. I sådana situationer får det prövas om medieverksamheten är så framträdande att det rör sig om ett massmedieföretag. Här torde bl.a. verksamhetens omsättning och antalet sysselsatta i förhållande till andra grenar av företaget få betydelse för bedömningen. Det är vidare tänkbart att en organisation (bolag, fackförening m.m.) väljer att förlägga sin massmedieverksamhet i ett separat bolag e.d. som uteslutande ägnar sig åt sådan verksamhet. En sådan enhet bör anses utgöra ett massmedieföretag i varje fall om den innebär att mass- medieverksamheten på ett tydligt och formellt självständigt sätt avskiljs från den övriga verksamheten. I paragrafen förutsätts vidare att medieverksamheten bedrivs på yrkesmässiga grunder. Det ska således röra sig om en professionellt bedriven verksamhet. Några krav på innehållet i de medier som produceras i verksamheten uppställs inte. Kravet på yrkesmässighet får dock anses innebära att verksamheten ska drivas av personer vilka har till yrke att framställa eller sprida massmedier och därmed håller en viss professionell nivå. Att det finns ett förvärvssyfte med verksamheten är inte avgörande men torde i många fall kunna tala för att den är yrkesmässig. Publikationer från en tillfällig samman- slutning som har bildats enbart i syfte att påverka opinionen i en viss fråga omfattas inte. Det bör noteras att i detta och liknande fall kravet på huvudsaklighet i och för sig kan vara uppfyllt. Men genom att medieverksamheten inte bedrivs på yrkesmässiga grun- der blir det ändå inte fråga om ett massmedieföretag. I paragrafen används uttrycket ge ut massmedier. Avsikten är att inrymma endast de företag som sysslar med utgivning i begrep- pets vanliga mening. Däri ligger att vederbörande i princip har kontroll över innehållet. De som sysslar med enbart spridning (t.ex. Posten) eller enbart framställning (t.ex. tryckerier) ska sålunda inte omfattas av det automatiska grundlagsskyddet (se vidare nedan). Begreppet utgivning knyter an till den terminologi som används i grundlagen i övrigt, jfr utgivare och utgivningsbevis. Det får i det här sammanhanget förstås så att det innefattar offentliggörande via alla typer av massmedier. I andra stycket sägs att även andra enskilda och sammanslut- ningar än sådana som uppfyller kraven i första stycket ska räknas som massmedieföretag om de får sända radio eller tv med stöd av myndighets beslut. Det handlar här om sådana företag, ideella föreningar m.fl. som har tillstånd från regeringen eller från Myn- digheten för radio och tv enligt radio- och tv-lagen (2010:696), RTVL. Till denna grupp hör även sådana aktörer som har för- ordnats av Myndigheten för radio och tv som lokala kabelsändar- företag enligt 9 kap. 5 och 6 §§ RTVL. De flesta av de aktörer som har myndighetsbeslut att sända tv eller radio torde uppfylla kraven enligt första stycket. Men för att det inte ska råda någon tvekan om att grundlagen automatiskt omfattar alla sådana aktörer, alltså även t.ex. ideella föreningar som sänder närradio utan att vara profes- sionella, förs de in under grundlagen genom en hänvisning till till- ståndet. 1 kap. 5 § När grundlagen blir tillämplig (1 kap. 5 § TF och 1 kap. 613 §§ YGL) 5 § Grundlagen är tillämplig på yttranden i massmedier 1.som ges ut av massmedieföretag, eller 2.för vilka utgivningsbevis gäller, eller 3.som har försetts med tydliga uppgifter om vem som har åtagit sig ansvaret enligt denna grundlag för innehållet och om dennes hem- vist i (ansvarsuppgifter). När ordet massmedier används nedan avses sådana grundlagsskyd- dade massmedier. Grundlagen gäller inte för yttranden som den ansvarige saknar möjlighet att kontrollera före offentliggörandet. Paragrafen anger grundlagens tillämpningsområde och är därför en av de allra mest centrala. Som framgår av första stycket, omfattas yttranden i massmedier i tre fall. Enligt punkt 1 blir grundlagen tillämplig på yttranden i massmedier som ges ut av massmedie- företag. Enligt punkt 2 blir den tillämplig på yttranden i mass- medier för vilka utgivningsbevis gäller. Och enligt punkt 3 inträder grundlagsskydd om massmediet har försetts med tydliga uppgifter om vem som ansvarar för innehållet enligt grundlagen och om dennes hemvist i . Vad som avses med massmedier framgår av 3 §. I 4 § definieras begreppet massmedieföretag. Grundlagen är uppbyggd kring antagandet att massmedieföre- tagens verksamhet är av särskild betydelse för yttrandefriheten. Ett uttryck för detta är alltså att enligt punkt 1 massmedier som ges ut av massmedieföretag får – till skillnad från vad som gäller för andra aktörer – ett automatiskt grundlagsskydd. Inga ytterligare åtgärder behöver vidtas för att grundlagen ska bli tillämplig. I fråga om mass- medieföretagen blir grundlagen därmed tillämplig enligt samma principer som gäller i TF och YGL. Att grundlagen är tillämplig på bl.a. yttranden i massmedier som ges ut av massmedieföretag innebär inte att grundlagsskyddet bara omfattar redan utgivna massmedier. Av andra bestämmelser i grundlagen följer att även den process som innebär att ett mass- medium framställs skyddas på olika sätt. Detsamma gäller för massmedier som visserligen föreligger i färdigt skick men som inte har spritts till allmänheten av ett massmedieföretag, t.ex. en bok eller tidning som ännu inte har lämnats ut till försäljning eller en färdig biograffilm som inte har haft premiär. Här avses främst bestämmelserna om etableringsfrihet (7 §), förbud mot censur och hindrande åtgärder (8 §) och meddelar- och anskaffarskydd (6 § och 3 kap.). Det automatiska grundlagsskyddet gäller även i de fall då mass- mediet framställs av någon annan än massmedieföretaget, om det färdigställda massmediet ges ut av ett massmedieföretag. Här kan som exempel nämnas TV-program som sänds i en etablerad kanal men som har köpts in från ett produktionsbolag som inte är ett mass- medieföretag. Situationen är likartad när det gäller vissa debattfora på internet som bl.a. innebär att beställda eller spontant insända debatt- inlägg publiceras. Det avgörande får i princip anses vara om det är massmedieföretaget som tar publiceringsbeslutet och därmed har kontroll över innehållet. Enligt punkt 2 är grundlagen också tillämplig på yttranden i massmedier för vilka utgivningsbevis gäller. Sådana bevis kan sökas för enstaka offentliggöranden eller för massmedier som utkommer regelbundet. Närmare bestämmelser om vad som gäller för utgiv- ningsbevis finns i 4 kap. Redan här anges dock den viktiga utgångs- punkten att grundlagen tillämpas när utgivningsbevis gäller. Det betyder dels att grundlagen inte är tillämplig i de fall då något utgivningsbevis ännu inte har beviljats även om förutsättningarna för att få det finns, dels att ett beviljat utgivningsbevis gör grund- lagen tillämplig även om det har getts på felaktiga grunder, t.ex. därför att den anmälde ansvarige utgivaren inte existerar eller har angetts för skens skull. Grundlagen är dock inte tillämplig om det inte är fråga om något massmedium. Det framgår av att förut- sättningarna enligt lagen då inte är uppfyllda. Att grundlagen i övrigt gäller även om utgivningsbevis har utfärdats på felaktiga grunder kan verka egendomligt, men en sådan ordning är att före- dra om tillämplighetsfrågor ska kunna lösas någorlunda enkelt. Enligt punkt 3 blir grundlagen tillämplig på massmedier som har försetts med tydliga uppgifter om vem som har åtagit sig ansvaret enligt grundlagen för innehållet och dennes hemvist i (ansvarsuppgifter). Med tydliga uppgifter avses att det med hjälp av uppgifterna ska vara möjligt att identifiera den ansvarige och kunna komma i kontakt med honom eller henne. Det innebär att upp- gifterna i princip ska kunna kontrolleras mot offentliga register, som t.ex. folkbokföringsregistret hos . Det innebär också att kravet på uppgifternas omfattning kan variera. Om den ansvarige har ett vanligt förekommande namn och bor i en storstad måste uppgifterna kompletteras t.ex. med mer exakta adressuppgifter eller fullständigt namn. Att det enbart sätts ut pseudonymer, signaturer eller andra kännetecken uppfyller inte kravet på tydlighet även om beteckningarna är inarbetade i vissa sammanhang. Utöver namn måste den ansvariges hemvist anges. Med hem- visten avses den ort där den som har tagit på sig ansvaret har sin huvudsakliga vistelseort (jfr 10 kap. 1 § ). en ort utanför eller en felaktig ort inom gäller inte grundlagen. Att uppgifterna ska vara tydliga innebär också att de ska vara lätt tillgängliga för den som tar del av innehållet i massmediet. De kan t.ex. placeras i för- eller eftertexten till en film, på försätts- bladet i en bok, under en flik på en webbplats med kontaktupp- gifter, eller i sidfoten på varje webbsida. Det räcker inte att man kan anta eller av de samlade uppgifterna kan utröna vem som är ansvarig. Av uppgifterna ska det framgå att den namngivne tar på sig ansvaret. Vad som ska anges i fråga om ansvarstagandet är vem som har åtagit sig ansvaret enligt denna grundlag för innehållet . Detta krav har förts in i lagen för att säkra ett effektivt ansvarstagande och under- lätta rättstillämpningen, där det annars skulle kunna uppkomma svårlösta tolkningssituationer. Kravet innebär att det måste anges att ansvar tas enligt yttrandefrihetsgrundlagen, enligt grundlagen eller något motsvarande. Det räcker sålunda inte att det framgår vem som står bakom exempelvis en webbplats eller en tidning, inte heller att det sägs att A ansvarar för innehållet e.d. Meningen är att den person som anges ska vara helt klar över vad för slags ansvar det handlar om och att det är fråga om att uppfylla grundlagens krav. Vad gäller då om falska ansvarsuppgifter har satts ut, eller om en person har angetts som ansvarig för skens skull? Enligt lagtexten gäller grundlagen om mediet har försetts med tydliga uppgifter om vem som har åtagit sig ansvaret enligt denna grundlag för inne- hållet och om dennes hemvist i . Att namnet på en person som inte har åtagit sig ansvaret anges medför att massmediet inte har försetts med de nödvändiga uppgifterna. Så kan vara fallet om den person som anges är omedveten om publiceringen eller om namnet är påhittat. Avsikten är att detta ska läsas så att sådana falska uppgifter inte utgör några tydliga uppgifter om vem som ansvarar. Grundlagen är sålunda inte tillämplig i sådana situationer. Om den utpekade är en s.k. målvakt – dvs. en person som har förmåtts ta det formella ansvaret men inte har något inflytande över vad som offentliggörs – bör grundlagen däremot bli tillämplig. En annan ordning skulle orsaka alltför stora tillämpningsproblem. I sak finns inga nämnvärda skillnader mellan skyddet enligt de tre punkterna i första stycket. I några avseenden är dock regle- ringen mindre detaljerad när det är ansvarsuppgifter som gör att grundlagen är tillämplig. Här finns framför allt skäl att nämna att föreskrifterna om utgivare i 4 kap. inte tillämpas och att ansvars- bestämmelserna i 8 kap. har en enklare utformning. Det bör observeras att bestämmelsen om tillämpningsområdet i första stycket bara anger vilka yttranden som omfattas av grund- lagen. I de följande paragraferna (6–8 §§) finns bestämmelser som även skyddar vissa förstadier till offentliggörandet av sådana yttranden (meddelarfrihet, etableringsfrihet och censurförbud). I andra stycket finns en begreppsbestämning som motiveras främst av att texten i grundlagen inte bör vara mer mångordig än nödvändigt.