sou · H0B349 · 2012-08-21 00:00:00 — Om den misstänkte inte behärskar svenska genomförs mötet med hjälp av tolk.17 det vill säga ett föreläggande om ordningsbot som skickas ut till den misstänkte med posten för eventuellt godkännande . 15 RPSFS 2008:1, FAP 261-1. 16 Detta resonemang tillämpas även vid rådrums- och kontorsförelägganden. Om polisen finner att påskriften inte kan ses som ett godkännande får rapportering till åklagare ske i stället. 17 Samma sak gäller för strafförelägganden som avser villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter för misstänkta som inte har fyllt (1 § förordningen [1994:1763] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). För misstänkta under finns också en utvidgad möjlighet att utfärda strafföreläggande om det kan antas att den unge, om åtal hade väckts, endast skulle ha dömts till böter (15 § lagen [1964:167] med särskilda EU-direktivet och dess tillämpningsområde Ett strafföreläggande eller en ordningsbot som har godkänts gäller som en dom som har vunnit laga kraft. Det är således inte möjligt att med hjälp av ordinära rättsmedel överklaga ordningsboten eller strafföreläggandet efter det att ett godkännande har skett. Det är dock möjligt att begära att en ordningsbot eller ett strafföreläggande undanröjs genom en klagan hos tingsrätten enligt 59 kap. 6–10 §§ . Ett undanröjande ska ske om godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring eller om det vid ärendets behandling förekommit sådant fel att föreläggandet bör anses ogiltigt eller slutligen om föreläggandet av någon annan anledning inte överensstämmer med lag. Utredningens bedömning: Direktivets bestämmelser ska inte tillämpas gällande ordningsbot eller strafföreläggande om påföljden bestäms till böter. Av detta följer att direktivet ska tillämpas vid strafföreläggande avseende villkorlig dom. En ny bestämmelse som reglerar detta införs i 48 kap. . Vid en klagan om undanröjande av en ordningsbot eller ett strafföreläggande ska direktivet tillämpas. Kan strafföreläggande och ordningsbot överhuvudtaget undantas från direktivets tillämpningsområde? Tillämpningsområdet för undantagsbestämmelsen i direktivet är begränsat på så sätt att det endast ska gälla myndigheters beslut gällande mindre förseelser om beslutet kan överklagas till domstol. Vid en strikt tolkning av direktivets ordalydelse skulle det för svensk del innebära att något undantag inte kan ges för föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande, eftersom dessa inte kan överklagas utan endast angripas via ett extraordinärt rättsmedel. En sådan tolkning skulle innebära att undantagsregeln bestämmelser om unga lagöverträdare). De vanliga begränsningarna med hänsyn till straffskalan för brottet ska således inte utgöra hinder för att utfärda ett strafföreläggande. Om ett sådant strafföreläggande utfärdas ska den unge underrättas om beslutet vid ett personligt sammanträffande och, om det är möjligt, i vårdnadshavares närvaro. Om ett personligt sammanträffande inte är möjligt eller brottet är ringa, får dock underrättelsen vara skriftlig (1 § förordningen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). EU-direktivet och dess tillämpningsområde gällande masshantering av brott inte skulle kunna tillämpas, vilket skulle skapa betydande praktiska problem. Det är tveksamt om en sådan tolkning är förenlig med vad direktivet åsyftar. Frågan är därför om det finns utrymme att under vissa förutsättningar undanta föreläggande av ordningsbot och strafföreläggande från direktivets tillämpningsområde trots att dessa inte kan överklagas. Utredningen gör bedömningen att detta är möjligt. När det gäller ordningsbot utfärdas dessa i de allra flesta fall på plats och i direkt anslutning till den straffbara gärningen, till exempel en hastighetsöverträdelse. I de flesta fall står det därför redan från början klart för den misstänkte vad saken gäller oavsett om den misstänkte förstår svenska eller inte. Ordningsbot får vidare inte utfärdas om gärningen inte är erkänd. Enligt föreskrifter måste polisen utifrån omständigheterna bedöma om det finns förutsättningar att utfärda en ordningsbot, tillfråga den misstänkte om inställningen till ordningsboten och förklara vad ordningsboten innebär i praktiken. I många fall anlitar polisen i dessa fall en tolk per telefon för att se till att den misstänkte förstår vad det är fråga om. Om en polis, exempelvis på grund av språkförbistringar, inte kan försäkra sig om att den misstänkte förstår vad denne skriver under ska någon ordningsbot inte utfärdas överhuvudtaget. Om detta trots allt skulle ske finns möjligheten att begära ordningsboten undanröjd på grund av exempelvis bristande viljeförklaring. När det gäller utfärdande av strafföreläggande avseende böter18 sker detta regelmässigt genom att en postförsändelse sänds till den misstänkte. I denna situation sker inte något godkännande och den misstänkte får tid på sig att överväga om han eller hon ska godkänna strafföreläggandet eller inte. För en misstänkt som inte behärskar svenska och som inte förstår innehållet i föreläggandet finns det tillfälle att uppmärksamma på detta och på så vis få hjälp med en förklaring av strafföreläggandet. Dessutom har tidigare förhör skett med hjälp av tolk och polisen har då normalt tagit upp frågan om att strafföreläggande kan bli aktuellt. Ett strafföreläggande får vidare inte utfärdas om förutsättningarna för allmänt åtal inte är uppfyllda. Dessutom gäller att ansvarsfrågan måste vara klarlagd. Detta innebär bland annat att den misstänkte i regel ska ha erkänt gärningen 18 Detta resonemang bör också gälla för de fall när den misstänkte har fått rådrum att godkänna en ordningsbot och för så kallade kontorsförelägganden, det vill säga ordningsböter som skickas ut till den misstänkte med post. EU-direktivet och dess tillämpningsområde och att erkännandet har stöd av övrig utredning. Erkännande är dock inte alltid en nödvändig förutsättning för att strafföreläggande ska få användas. I vissa fall kan åklagaren vid en samlad bedömning av ansvarsfrågan finna att förutsättningar ändå finns för strafföreläggande, exempelvis i fall då de faktiska omständigheterna är klarlagda och medgivna av den misstänkte. Det måste dock i varje särskilt fall stå klart för åklagaren att den misstänkte verkligen har begått gärningen. Även om ansvarsfrågan enligt åklagarens bedömning är helt klarlagd bör strafföreläggande inte heller utfärdas om det framgår av den misstänktes uppgifter att han eller hon inte kommer att godkänna det.19 Det torde vidare vara sällsynt förekommande att en person som inte förstår innehållet i föreläggandet ändå skriver under och skickar tillbaka det till . I den mån det förekommer att ett godkännande har skett utan att detta har varit avsikten kan, i likhet med vad som sagts för ordningsbot, en klagan om undanröjande av strafföreläggandet anhängiggöras vid domstol. Vad gäller strafföreläggande avseende villkorlig dom delges dessa vid ett personligt möte med åklagaren där denne förklarar innebörden av ett godkännande. Om den misstänkte inte behärskar svenska anlitas regelmässigt en tolk. Att ett strafföreläggande på villkorlig dom skulle godkännas utan att detta var avsikten framstår därför i och för sig som mycket liten. Om så skulle ske kan även i detta fall en talan om undanröjande av strafföreläggandet anhängiggöras. Sammanfattningsvis anser utredningen att det finns sådana rättssäkerhetsgarantier i systemet för föreläggande av ordningsbot och strafföreläggande att den omständigheten att dessa inte kan angripas genom ett vanligt överklagande inte hindrar att de kan undantas från direktivets tillämpningsområde. I vilken omfattning ordningsböter och strafförelägganden kan undantas diskuteras vidare i följande avsnitt. 19 Se närmare om detta i Riksåklagarens av strafföreläggande . EU-direktivet och dess tillämpningsområde Direktivets undantag ska gälla påföljder för mindre förseelser. Enligt utredningens mening är det endast brott där det inte finns anledning att bestämma påföljden till annat än böter som bör inrymmas i detta begrepp. Frågan är då om all bötesbrottslighet kan undantas eller om det finns anledning att ytterligare snäva in tillämpningsområdet för vad som ska anses vara en mindre förseelse. En gränsdragning skulle kunna ske vid penningböter. Fördelarna med en sådan lösning är dess förutsebarhet, eftersom det enkelt går att se vilka brott som omfattas och då den exakta påföljden för brottet är bestämd på förhand. Utredningen har dock kommit fram till att en sådan avgränsning skulle vara alltför snäv och utesluta alltför många brott som är av enkel karaktär, men som ändå ger dagsböter. Den övre gränsen bör därför dras vid dagsbötesbrotten. Föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande ska således undantas från direktivets regler om påföljden bestäms till böter, vari innefattas både penningböter och dagsböter. Det är alltså den påföljd som är aktuell i det enskilda fallet som blir utslagsgivande. Att fängelse ingår i straffskalan saknar i det här fallet betydelse. För tydlighetens skull bör framhållas att undantaget endast avser själva förfarandet i samband med att en ordningsbot eller ett strafföreläggande utfärdas, det vill säga översättning av själva föreläggandet behövs inte. Det förekommer inte sällan att det är först i ett senare skeende av en förundersökning – när förhör eller andra åtgärder redan har vidtagits – som det framkommer att det kan vara aktuellt att utfärda ett strafföreläggande. I dessa situationer har direktivet naturligtvis varit tillämpligt under själva förundersökningsförfarandet. Direktivets undantag omfattar således den situationen när det senare blir fråga om att sända ut själva föreläggandet. Utredningens bedömning innebär att strafförelägganden gällande villkorlig dom inte ska omfattas av det undantag som direktivet ger. Rättigheterna till tolkning och översättning enligt direktivet ska därför tillämpas vid utfärdande av strafföreläggande avseende villkorlig dom. När det gäller direktivets krav på översättning anser utredningen att ett strafföreläggande är en sådan väsentlig handling som enligt direktivet som huvudregel ska översättas om den misstänkte begär det eller om det annars behövs. EU-direktivet och dess tillämpningsområde Eftersom en tolk är närvarande vid mötet när strafföreläggandet utfärdas kommer översättning i praktiken att ske muntligt. I enlighet med vad direktivet föreskriver om domstolsprövning av ett beslut av en annan myndighet, ska direktivets bestämmelser tillämpas vid klagan om undanröjande av ordningsbot eller strafföreläggande enligt bestämmelserna i 59 kap. 6-10 §§ . Närvaron av försvarare och tillgång till handlingar Direktivet påverkar inte svensk lagstiftning som gäller närvaron av försvarare eller lagstiftning som avser den misstänktes eller tilltalades tillgång till handlingar i samband med det straffrättsliga förfarandet. Bestämmelserna gällande rätten att ta del av handlingar i exempelvis 23 kap. 18 och 21 §§ och 30 kap. 7 § påverkas således inte av direktivet. Inte heller reglerna kring närvaro av försvarare i 21 kap. 3–3 a och 9 §§ och 23 kap. 10 § påverkas. 4 Rätt till tolkning 4.1Rätt till tolkning enligt EU-direktivet I artikel 2 i direktivet finns bestämmelser om rätten till tolkning. I artikel 2.1 föreskrivs att misstänkta eller tilltalade som inte talar eller förstår förfarandespråket utan dröjsmål ska få tolkning under det straffrättsliga förfarandet. Rätten till tolkning ska gälla inför utredande och rättsliga myndigheter under polisförhör, alla domstolsförhandlingar och eventuella nödvändiga interimistiska förfaranden. Om det går innan tolkning tillhandahålls behöver detta inte utgöra en överträdelse av kravet på att tolkning ska tillhandahållas utan dröjsmål, under förutsättning att fördröjningen är skälig under de rådande omständigheterna (punkten 18 i ingressen till direktivet). Tolkningen bör tillhandahållas på de misstänktas eller tilltalades modersmål eller på ett annat språk som de talar eller förstår och som möjliggör att de fullt ut kan utöva sin rätt till försvar och garantera att förfarandet går rättvist till (punkten 22 i ingressen till direktivet). I artikel 2.2 regleras rätten till tolkning för kommunikationen mellan misstänkta eller tilltalade och deras försvarare. Tolkning ska finnas tillgänglig för denna kommunikation i direkt samband med ett förhör eller en förhandling under förfarandena eller i samband med ett överklagande eller andra framställningar som görs under förfarandet, i de fall detta är nödvändigt för att garantera att förfarandena går rättvist till. Misstänkta eller tilltalade bör således genom tolk bland annat ges möjlighet att inför försvararen kunna förklara sina versioner av händelserna, påpeka när de anser att ett uttalande inte är korrekt och göra försvararen uppmärksam på fakta som bör läggas fram till deras försvar (punkten 19 i ingressen till direktivet). Av artikel 2.3 framgår att rätten till tolkning även inbegriper lämpligt stöd för personer som lider av hörselnedsättning eller talsvårigheter. I punkt 27 i direktivets ingress betonas att det är en förutsättning för en korrekt rättskipning att visa särskild hänsyn mot misstänkta eller tilltalade som kan befinna sig i en svag position på grund av fysiska funktionsnedsättningar som påverkar deras förmåga att effektivt meddela sig med omvärlden. De rättsliga myndigheterna ska därför beakta sådana sårbarheter som inverkar på förmågan att följa förfarandet eller göra sig förstådd och vidta lämpliga åtgärder för att garantera rättigheterna enligt direktivet för dessa personer. I artikel 2 finns även bestämmelser om dels kvalitetskrav och kommunikationsteknik vid tolkning, dels om rätt att överklaga beslut i fråga om tolkning, dels om hur ett tolkbehov ska upptäckas och om rätten till tolkning vid verkställighet av en europeisk arresteringsorder. Dessa frågor kommer att behandlas vidare i kapitel 6, 7 och 8. I 10 § språklagen (2009:600) föreskrivs att språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska. Detta innebär att förhör under en förundersökning eller i en rättegång ska ske på svenska och att personer som inte behärskar svenska måste biträdas av tolk för att kunna följa förfarandet och göra sig förstådda. I 5 kap. 6–8 §§ finns bestämmelser om tolkning i domstol. Bestämmelserna är tillämpliga för både tvistemål och brottmål.1 Enligt 5 kap. 6 § får tolk anlitas att biträda rätten om part, vittne eller annan som ska höras inför rätten inte är mäktig svenska språket. Bestämmelsen är endast tillämplig när någon ska höras inför rätten, men har även ansetts ge utrymme för att anlita tolk när det är fråga om mer informella kontakter mellan rätten och den person som inte behärskar svenska.2 När det gäller förundersökning finns ingen uttrycklig bestämmelse om tolkning. Reglerna om tolkning i femte kapitlet har dock ansetts analogt tillämpliga vid förundersökning.3 I vissa situationer kan även förvaltningslagens regler om 1Rättegångsbalkens regler om tolk är genom hänvisning i 48 § lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpliga även vid handläggning av ärenden. 1973:30, s. 70–71. 3Ekelöf, Per och , , Rättegång I, 8 u, 2002, s. 174. tolkning bli tillämpliga under en förundersökning, se vidare om detta i avsnitt 2.5. I kontakten mellan en misstänkt eller tilltalad och dennes försvarare kan det finnas behov av tolkning. Rätten till tolkning vid denna kontakt är inte uttryckligen lagreglerad men får anses självklar analogivis enligt bestämmelser. En försvarares uppdrag framgår bland annat av bestämmelserna i 21 kap. 7-9 §§ . Enligt 21 kap. 7 § bör en försvarare genom överläggning med den misstänkte förbereda försvaret. Vidare får enligt 21 kap. 9 § en försvarare för den som är anhållen eller häktad inte vägras sammanträffa med sin klient och har rätt att meddela sig med honom eller henne i enrum. För en klient som inte behärskar svenska kan en försvarare naturligtvis inte fullgöra detta uppdrag utan tolk. En försvarare som har haft kostnader för tolk har rätt till ersättning av allmänna medel för detta utlägg enligt 21 kap. 10 § i den mån kostnaden varit skälig och påkallad för uppdragets fullgörande. Som regel anses utlägg för tolkning alltid påkallat för uppdragets fullgörande om klienten har behov av tolk. En närmare diskussion om frågan om kostnader för tolkning återfinns i kapitel 8. Enligt 5 kap. 6 § tredje stycket gäller rätten till tolk även för den som är allvarligt hörsel- eller talskadad. Bestämmelsen gäller inte bara den som helt saknar hörsel eller talförmåga utan även för den som på grund av en mindre hörsel- eller talnedsättning inte kan höras utan tolk.4 Enligt 5 kap. 6 § andra stycket ska rätten i första hand anlita allmän tolk om det finns en sådan. I annat fall ska rätten förordna lämplig person att tolka i målet. En allmän tolk tjänstgör vid en viss domstol och är skyldig att på rättens begäran biträda som tolk vid rättens handläggning av mål och ärenden. Allmän tolk ska finnas vid och tingsrätter för tolkning i finska.5 Bestämmelserna om allmän tolk har sin bakgrund i att det vid vissa norrländska domstolar har funnits ett stadigvarande behov av tolkning i finska eftersom befolkningen i dessa domsagor delvis är finsktalande. Det vanliga är dock att rätten förordnar en tolk när behovet uppkommer, så kallad särskild tolk. När det gäller kvalifikationskraven på den som förordnas sägs inte något annat i bestämmelsen än att personen ska vara lämplig. 1968:82, s. 72. 5Se 1–3 §§ förordningen (1984:140) om allmän tolk. Av fjärde stycket framgår att den som förordnas som tolk inte får vara jävig. Det är naturligtvis mycket viktigt att den tolk som förordnas är tillräckligt kvalificerad för uppdraget. En närmare diskussion om tolkars kvalifikationer och kvalitetskrav vid tolkning behandlas i kapitel 6. Utredningens bedömning: Den praktiska tillämpningen av rätten till tolkning uppfyller i stort direktivets krav. Misstänkta eller tilltalade som har behov av tolk får generellt sett detta behov tillgodosett hos både polis- och åklagarmyndigheterna och vid domstol. För att uppfylla direktivets krav behöver dock vissa åtgärder vidtas. Nuvarande reglering gällande en försvarares rätt att anlita en tolk vid sammanträffande med sin klient och få kostnaden för tolken ersatt av rätten är tillräckliga för att uppfylla direktivets krav. Det finns därför inte skäl att föreslå någon ändring på detta område. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att nuvarande reglering förtydligas på så sätt att det uttryckligen anges att tolkning ska tillhandahållas för misstänkta eller tilltalade som inte behärskar svenska. Ett nytt andra stycke i 5 kap. 6 § som reglerar denna situation införs därför. Enligt det första stycket – som fortsättningsvis kommer att reglera tolkning i tvistemål och tolkning för övriga personer som hörs i brottmål – får tolk anlitas vid behov. Rätten till tolk ska även gälla för den som har hörselnedsättning eller talsvårigheter i stället för den som är allvarligt hörsel- eller talskadad. Bestämmelser om att rättstolk eller annan auktoriserad tolk ska anlitas i första hand införs. Utredningen föreslår vidare att rätten till tolkning under förundersökningen ska lagregleras och införas i 23 kap. . Vad utredningen har erfarit får misstänkta eller tilltalade som inte behärskar svenska i de allra flesta fall utan något större dröjsmål tolkning när detta behövs under hela det straffrättsliga förfarandet. Det är således mycket sällsynt, om det överhuvudtaget har förekommit, att en person som har framfört önskemål om att få tolk inte har fått detta. Att neka någon en tolk som har behov av det utgör ett rättegångsfel och kan leda till att en rättegång måste tas om, se närmare om detta i kapitel 7. Den tolkning som tillhandahålls ska naturligtvis i första hand ske på den hördes modersmål. I vissa hastigt uppkomna situationer eller om det är fråga om för svenska förhållanden ovanliga språk, kan det emellertid vara så att det inte är möjligt att få tag på en tolk i det språk som den som ska höras har som modersmål. Det har då förekommit att en tolk i ett annat språk som den hörde behärskar har anlitats istället.6 Att inte få tala på sitt modersmål kan emellertid leda till att det uppstår missförstånd eller felaktigheter i utredningen och denna situation bör därför i möjligaste mån undvikas. Bestämmelsen om tolkning i 5 kap. 6 § är utformad som en fakultativ regel, det vill säga rätten måste inte, men får anlita tolk. Regeln tillämpas dock i praktiken som en tvingande regel, det vill säga behärskar en misstänkt eller tilltalad inte svenska ska en tolk anlitas. Det förekommer exempelvis att förhandlingar i domstol eller förhör hos polisen skjuts upp på grund av att det finns ett tolkbehov som vid tillfället inte kan tillgodoses alls eller i vart fall inte med tillräckligt hög kvalitet. Även om bestämmelsen i realiteten ofta tillämpas som en ska-regel anser utredningen att bestämmelsen behöver skärpas för att direktivet ska uppfyllas. Då bestämmelsen i 5 kap. 6 § omfattar både tvistemål och brottmål och direktivet endast gäller en misstänkts eller tilltalads rätt till tolkning i brottmål, föreslås att ett nytt andra stycke införs som särskilt reglerar denna situation. För brottmålens del föreslås därför att det särskilt föreskrivs att tolkning ska tillhandahållas för misstänkta eller tilltalade som inte behärskar svenska. Vid övriga situationer – det vill säga för tvistemålen och för övriga personer som kan ha tolkbehov i ett brottmål – är det fortfarande första stycket som ska tillämpas, enligt vilket tolk får anlitas vid behov. I 5 kap. 6 § finns även bestämmelser om tolkning för personer som är allvarligt hörsel- eller talskadade. Genom denna bestämmelse uppfylls i praktiken det som direktivet föreskriver för dessa personer, eftersom bestämmelsen inte bara gäller för den som helt saknar hörsel eller talförmåga utan även för 6 Se exempelvis , Rapport 2008:4, Diskriminering i rättsprocessen, s. 48. den som på grund av en mindre hörsel- eller talnedsättning inte kan höras utan tolk. Utredningen anser dock att den nuvarande formuleringen allvarligt hörsel- eller talskadad inte fullt ut motsvarar direktivets krav och hur bestämmelsen enligt motiven i praktiken är tänkt att tillämpas. Av denna anledning föreslås att terminologin ändras på så sätt att bestämmelserna om rätt till tolk ska gälla för den som har hörselnedsättning eller talsvårigheter. Det ligger i sakens natur att hörsel- eller talsvårigheterna dock ska vara på en sådan nivå att personen ifråga har behov av en tolk, oavsett om det är fråga om en misstänkt eller tilltalad i brottmål eller någon i ett tvistemål. En del hörsel- och talsvårigheter kan exempelvis avhjälpas genom användande av tekniska hjälpmedel. Om sådana hjälpmedel på ett tillfredsställande sätt kan användas för att överbrygga hörsel- eller talsvårigheter ska dessa naturligtvis användas i första hand i stället för att en tolk anlitas. Att den tolkning som tillhandahålls är av god kvalitet är en förutsättning för en rättssäker handläggning. I nuvarande bestämmelse anges det inte annat än att som tolk ska anlitas lämplig person. För att ytterligare betona de kvalitetskrav som ska råda föreslår utredningen att det införs ett krav på att rättstolk eller annan auktoriserad tolk i första hand ska anlitas. Först om en sådan tolk inte finns att tillgå får annan tolk anlitas. Mer om kvalitetsfrågor när det gäller tolkning och översättning diskuteras i kapitel 6. Av författningsförslaget framgår att utredningen föreslår en del språkliga ändringar av bestämmelserna i 5 kap. 6–8 §§ . Ändringarna syftar till att modernisera språket och någon ändring i sak är inte avsedd. Det finns inga uttryckliga regler gällande rätten till tolkning under en förundersökning, utan regler tillämpas analogt.