sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — inte är ringa, olaga tvång enligt 4 kap. 4 § första stycket, olaga hot enligt 4 kap. 5 § första stycket, hemfridsbrott eller olaga intrång enligt 4 kap. 6 §, ofredande enligt 4 kap. 7 §, sexuellt ofredande en- ligt 6 kap. 10 §, skadegörelse enligt 12 kap. 1 § eller försök till så- dant brott, åverkan enligt 12 kap. 2 § första stycket, eller överträd- else av kontaktförbud enligt 24 § lagen (1988:688) om kontakt- förbud döms för olaga förföljelse, om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet. Vissa barnäktenskap är också tvångsäktenskap. För sådana fall hän- visas till framställningen ovan. Under vissa förutsättningar kan man eventuellt tänka sig att den som vidtar åtgärder i samband med ett barnäktenskap gör sig skyldig till människohandel enligt 4 kap. 1 a § . För detta krävs att alla de rekvisit som bestäm- melsen ställer upp är uppfyllda, däribland att en handelsåtgärd vidtas och att det finns ett syfte att barnet ska exploateras på något av de sätt som anges. Någon särskild straffbestämmelse som träffar det att någon gifter sig med ett barn eller på annat sätt medverkar till uppkomsten av ett barnäktenskap finns inte. 3.4.3Om svensk domsrätt m.m. När ett brott har anknytning till utlandet blir den första frågan om gärningen utgör ett brott mot svensk lag. Om straffbudet är ut- format på ett sätt som visar att det avser endast gärningar som begås i , att det kräver att gärningsmannen på visst sätt har svensk anknytning eller att gärningen riktar sig mot något intresse eller objekt som kan knytas till , utgör gärningen som regel inte brott enligt svensk lag om den begås i utlandet. Motsatsen är brott som anses universellt tillämpliga. Svensk domstols behörighet regleras i huvudsak i 2 kap. brotts- balken.4 Av 1 § framgår att svenska domstolar alltid är behöriga att döma över brott som är begångna i . Därutöver finns en vid- sträckt behörighet att döma också över brott som har begåtts utomlands. Så omfattar den svenska domsrätten t.ex. i princip alla brott som har begåtts i utlandet av svenska medborgare eller av 4 Framställningen i det följande bygger i huvudsak på prop. 2010/11:77 s. 11 f. utlänningar med hemvist i (2 § första stycket). Vissa be- gränsningar uppställs dock i denna s.k. extraterritoriella behörighet. En sådan begränsning följer av 2 § andra stycket och innebär bl.a. att gärningen ska vara straffbar enligt såväl svensk lag som lagen på gärningsorten. Det ska alltså föreligga s.k. dubbel straffbarhet. Som yttersta skäl för kravet på dubbel straffbarhet åberopas traditionellt den folkrättsliga principen att stater inte ska gripa in i varandras inre angelägenheter. Det brukar också ifrågasättas om det inte strider mot den straffrättsliga legalitetsprincipen att bestraffa en gärning som är straffri enligt lagen på gärningsorten. Från kravet på dubbel straffbarhet har det i 2 § fjärde stycket gjorts undantag såvitt gäller vissa utomlands begångna sexualbrott mot barn, människohandel samt vissa barnpornografibrott. Dessa brott kan alltså bestraffas i även om de skulle vara straffria i det land där de begicks. I 2 kap. 3 § finns ytterligare regler som ger svenska domstolar behörighet att döma över brott som har begåtts utom- lands. Något krav på dubbel straffbarhet uppställs inte för dessa fall. Enligt 2 kap. 3 § 7 är svensk domstol behörig, oavsett anknyt- ning till , om det lindrigaste straff som är stadgat för brottet i svensk lag är fängelse eller däröver. görs också i lagen (1982:316) med förbud mot köns- stympning av kvinnor ett uttryckligt undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Undantaget motiverades i förarbetena (prop. 1997/98:55, bet. 1997/98:JuU13 och rskr. 1997/98:250 samt prop. 1998/99:70 och bet. 1998/99:SoU12) främst med hänvisning till ingreppets grymhet. Också behovet av att man effektivt kan lagföra den typ av allvarlig brottslighet som lagen handlar om lyftes fram. Det ansågs, bl.a. mot bakgrund av åtaganden enligt , otillfredsställande att kriminaliseringen av könsstympning skulle kunna kringgås genom att ingreppet utförs i en stat där det är tillåtet. Även andra lagar, såsom lagen (2002:444) om straff för finan- siering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, innehåller be- stämmelser om undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Den som är gift eller sambo med någon som är bosatt eller har beviljats uppehållstillstånd för bosättning i har rätt till uppehållstillstånd här med stöd av 5 kap. 3 § första stycket 1 utlän- ningslagen (2005:716). Rätt till uppehållstillstånd för makar förut- sätter ett civilrättsligt giltigt äktenskap i , varvid det före- ligger en presumtion för tillstånd. Det ankommer på den som an- söker om uppehållstillstånd att styrka att ett giltigt äktenskap föreligger. Om äktenskapet inte erkänns enligt föreligger inte någon rätt till familjeåterförening enligt reglerna om makar. Ett tvångsäktenskap eller barnäktenskap som vägras erkän- nande enligt 1 kap. 8 a § IÄL grundar alltså inte rätt till uppehålls- tillstånd. I 5 kap. 17–17 b §§ utlänningslagen anges ett antal situationer som utgör undantag från bestämmelsen om makars och sambors rätt till uppehållstillstånd. Uppehållstillstånd får vägras bl.a. om oriktiga uppgifter medvetet har lämnats eller omständigheter medvetet har förtigits som är av betydelse för att få uppehållstillståndet, om det rör sig om ett förhållande för skens skull, om utlänningen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet, om makarna eller samborna inte lever tillsammans eller inte har sådan avsikt, om den person till vilken anknytning åberopas eller utlänningen som sökt uppehålls- tillstånd är gift eller sambo med någon annan, eller om någon av makarna eller samborna är . Vid bedömningen av om uppehållstillstånd bör vägras ska hänsyn tas till utlänningens övriga levnadsomständigheter och familjeförhållanden. Uppehållstillstånd ska vägras för en make och sambo om anknytningspersonen är gift med en annan person och också sammanlever med den personen i . I 5 kap. 3 a § finns regler om uppehållstillstånd i fall där en ut- länning har för avsikt att ingå äktenskap eller inleda ett sambo- förhållande med en person som är bosatt eller har beviljats uppe- hållstillstånd för bosättning i . Uppehållstillstånd får i så- dana fall beviljas om förhållandet framstår som seriöst och särskilda skäl inte talar emot. Oavsett om ansökningen prövas enligt 5 kap. 3 eller 5 kap. 3 a § gäller enligt praxis att uppehållstillstånd som grundas på anknyt- ning genom äktenskap, samboförhållande eller avsikt att ingå äkten- skap eller samboförhållande, som huvudregel vägras om någon av parterna är . Avsteg görs emellertid om det skulle fram- stå som stötande att avslå ansökningen om uppehållstillstånd. Så anses normalt vara fallet om parterna har eller väntar ett gemen- samt barn. verksamhet regleras främst i socialtjänstlagen (2001:453). Lagen ger kommunerna relativt stor frihet när det gäller att ut- forma på ett sätt som tillgodoser individuella behov. Insatserna ska utgå från en individuell behovsbedömning och vara av god kvalitet. har många olika uppgifter varav några ska nämnas här. En av uppgifterna är att ge olika slags bistånd till enskilda som behöver det. När det gäller barn och unga har socialnämnden ett särskilt ansvar för att verka för att de växer upp under trygga och goda förhållanden. Om en vårdnadshavare inte är i stånd att till- godose viktiga behov hos barnet är socialnämnden skyldig att vidta de åtgärder som nämnden anser behövas utifrån en individuell be- hovsbedömning. Till socialnämndens uppgifter hör vidare att verka för att den som har utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp (5 kap. 11 § socialtjänstlagen). Bestämmelsen avser brotts- offer i alla åldrar och av båda könen och deras närstående. Enligt 6 kap. 1 § socialtjänstlagen ska socialnämnden sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende. Enligt 14 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen är myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt vissa andra myndig- heter skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att social- nämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter eller verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och unga eller område i övrigt. Insatser inom för barn och unga ska som utgångs- punkt vara frivilliga och ske enligt bestämmelserna i socialtjänst- lagen. I lagen (1993:453) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) finns emellertid bestämmelser som träder in när det inte finns förutsättningar för frivilliga insatser eller sådana inte är tillräckliga. Tvångsvård enligt 2 § LVU ska beslutas om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. I 3 § LVU anges att vård också ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. I det senare fallet får vård dessutom beredas även den som har fyllt 18 men inte , om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt är lämpligare än annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med den unges samtycke. 3.7Lagstiftning som rör nödställda i utlandet Ärenden rörande personer som befinner sig i utlandet och är ut- satta för äktenskap mot den egna viljan, eller risk för sådant äkten- skap, hanteras av under paraplybeteckningen nödställda i utlandet. Handläggningen sker med stöd av 12 § tredje stycket förordningen (1992:247) med instruktion för utrikesrepre- sentation (IFUR), samt, när det gäller ekonomiskt bistånd till den nödställde, med stöd av lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd. Enligt 12 § tredje stycket IFUR har en utlandsmyndighet en allmän skyldighet att i skälig omfattning lämna svenska medborgare hjälp och bistånd vid behov samt bevaka och skydda deras in- tressen. I det konsulära uppdraget innefattas även personer som inte är svenska medborgare men som är bosatta i med permanent uppehållstillstånd. Enligt 6 § lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd har den som har råkat i nöd eller annan svårighet i utlandet och därför behöver ekonomisk hjälp rätt till konsulärt ekonomiskt bistånd om behovet inte kan tillgodoses på annat sätt och det är skäligt att bistånd lämnas. Bistånd lämnas med skäligt belopp för nödvändiga kost- nader. Den som har fått sådant bistånd ska betala tillbaka det till staten. Om mottagaren är är även vårdnadshavaren återbetalningsskyldig (9 § samma lag). Bestämmelserna om konsulärt bistånd kompletteras av Regerings- kansliets föreskrifter om konsulärt ekonomiskt bistånd m.m. (UF 2003:10). I föreskrifterna regleras bl.a. vissa handläggningsfrågor angående ärenden om konsulärt ekonomiskt bistånd. Även i passlagen (1978:302) finns bestämmelser av betydelse när någon är nödställd i utlandet. Pass för barn får i regel inte utfärdas utan medgivande från barnets vårdnadshavare. Utgångspunkten är att vårdnadshavaren ansvarar för barnets personliga förhållanden utifrån vad som är bäst för barnet. Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma bl.a. om var barnet ska vistas. Vid gemensam vårdnad om ett barn förutsätts vårdnadshavarna kunna nå samförstånd i alla frågor som rör barnet. Endast i den situationen att den ene vårdnadshavaren till följd av frånvaro, sjuk- dom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden, får den andre vårdnadshavaren ensam bestämma i vissa frågor som inte utan olägenhet kan uppskjutas. Denne får dock inte fatta beslut av ingripande betydelse för barnets framtid, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det. När ett barn som vistas i utlandet behöver återvända till får det, av skäl som framgår ovan, förutsättas att det i första hand är vårdnadshavaren som beslutar om det. Enligt 7 § 2 passlagen kan dock en passansökan avseende ett barn bifallas utan vårdnadshavares medgivande om det finns synnerliga skäl. Begreppet synnerliga skäl kommenterades i förarbetena till passlagen (prop. 1977/78:156 s. 43 f.). I 11 § passlagen regleras möjligheterna att utfärda provisoriskt pass för direkt resa till . I bestämmelsens andra stycke föreskrivs att pass för direkt resa till får utfärdas på begäran av någon som är även utan vårdnadshavarens med- givande om barnet befinner sig i en situation där det finns risk för att dess hälsa eller utveckling skadas eller det annars finns särskilda skäl. Bestämmelsen lämnar ett större utrymme för undantag från kravet på medgivande än 7 § 2 samma lag. I det följande redogör vi översiktligt för de viktigaste internationella instrument där frågan om tvångsäktenskap berörs. För en grund- ligare genomgång hänvisas till kap. 2. Det finns en rad konventioner och andra internationella instru- ment som slår fast att var och en har rätt att gifta sig. Bland dessa kan nämnas FN:s universella förklaring om de mänskliga rättig- heterna och friheterna, FN:s internationella konvention av 1966 om medborgerliga och politiska rättigheter (SÖ 1971:42), New om samtycke till, minimiålder för samt re- gistrering av äktenskap (SÖ 1964:29) och Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (, SÖ 1952:35). Av de uppräknade instrumenten och av FN:s konvention om av- skaffande av all diskriminering av kvinnor (SÖ 1980:8) framgår också att den som ingår äktenskap ska ha lämnat sitt fria och fulla samtycke. New sägs dessutom att ett äktenskap inte kan anses ha ingåtts i laga ordning om inte båda parterna av fri vilja har lämnat sitt samtycke. De internationella instrumenten ger alltså tydligt uttryck för att giftermål ska vara en frivillig handling. Inom togs från bl.a. svensk sida initiativ till ett skriftligt förslag (motion for a recommendation) till den parlamentariska församlingen. Syftet var att skulle uppmana medlemsländernas regeringar att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa ett bättre skydd av minderåriga mot för tidiga och tvångsmässigt ingångna äktenskap. Initiativet ledde inte den gången till att någon rekommendation utfärdades. utfärdade emellertid en resolution och en rekommendation om tvångsäktenskap och barnäktenskap (Resolution [2005] samt Recommendation 1723 [2005]). I resolutionen definieras ett tvångsäktenskap som en förening av två personer varav åtminstone den ena inte har lämnat sitt fulla och fria samtycke till äktenskapet. Det slås vidare fast att tvångsäktenskap kränker individens grundläggande mänskliga rättig- heter och därför inte kan försvaras. antog en ny konvention om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer (en officiell översättning saknas). Konven- tionen har undertecknats av 18 stater, däribland . Den har ratificerats av . I konventionen finns ett antal bestämmelser som särskilt berör tvångsäktenskap. Vi tar nedan upp denna konvention i större detalj än som gäller för övriga in- strument. Det beror på att den är särskilt aktuell för oss med ett par bestämmelser som uttryckligen avser utredningsområdet. Vidare måste ta ställning till om konventionen ska ratificeras. En särskild utredare överväger detta. I konventionens artikel 37.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta de lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder som är nödvändiga för att det ska vara straffbart att uppsåtligen tvinga en vuxen person eller ett barn att gifta sig. Begreppet tvång omfattar enligt den förklarande rapporten (punkt 196) fysiskt och psykiskt tvång (eng. coercion or duress). Brottet är fullbordat när ett äktenskap har blivit ingånget. I artikel 37.2 åläggs vidare medlemsstaterna att göra det straffbart att locka (eng. lure) en person – barn eller vuxen – till ett annat land än det där han eller hon har hemvist med syftet att tvinga personen att gifta sig. Som bestämmelsen får uppfattas krävs för fullbordat brott att offret har förts till utlandet med det angivna syftet. Dessa bestämmelser och bestämmelser med anknytning till dem kommer att beskrivas närmare i kap. 12. Artikel 32 Europarådskonvention innehåller en regel om upplösning av tvångsäktenskap. Den föreskriver att konven- tionsstater ska vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att tvångsäktenskap kan ogiltigförklaras, annulleras eller upplösas utan att orimlig (eng. undue) ekonomisk eller administrativ börda pla- ceras på offret. Artikeln diskuteras i kap. 10. Artikel 42 i konventionen innebär att ett brott enligt konven- tionen inte i straffprocessen får rättfärdigas med kultur, tradition, sedvänja, religion eller s.k. heder. Artikel 44 rör jurisdiktion. Den innebär att parterna ska se till att de har jurisdiktion över alla brott enligt konventionen om brottet begås på statens territorium, på ett fartyg under statens flagg eller ett luftfartyg registrerat enligt statens lag, av en av dess medborgare eller av en person som har sitt hemvist (eng. habitual ) på statens territorium. När det gäller personer med hemvist kan stater reservera sig mot kravet. Vidare ska staterna sträva efter att etablera jurisdiktion över alla brott enligt konventionen där brottet har begåtts mot en av dess medborgare eller någon som har hemvist på statens territorium. När det gäller åtal för brott enligt bl.a. arti- kel 37 ska staterna se till att deras jurisdiktion inte är underkastad något krav på att gärningen är straffbar även där den begicks (krav på dubbel straffbarhet). Det är möjligt att reservera sig mot detta krav. Vidare ska staterna när det gäller bl.a. brott enligt artikel 37 se till att deras jurisdiktion över brott begångna av egna medborgare eller personer med hemvist i staten inte är underkastad något krav för åtal att offret har rapporterat brottet eller att den stat där brottet begicks har initierat en process. Stater kan reservera sig mot denna skyldighet. Stater ska också vidta nödvändiga åtgärder för att skaffa sig jurisdiktion över brott enligt konventionen i fall då en miss- tänkt finns inom territoriet och staten inte utlämnar honom eller henne enbart på basis av hans eller hennes nationalitet. Artikel 55 innebär att brottsundersökningar och åtal enligt bl.a. artikel 37 inte ska vara helt avhängiga av en rapport eller anmälan från offret, om brottet helt eller delvis begicks på konventions- statens territorium, och att rättsprocessen ska kunna fortgå även om offret återtar sin utsaga eller anmälan. Redan här kan sägas att vår bedömning är att den svenska lagstiftningen uppfyller dessa krav. Artikel 59.4 föreskriver att konventionsstaterna ska vidta nöd- vändiga åtgärder för att se till ett någon som har blivit tvångsgift i utlandet och som till följd därav har förlorat sitt uppehållstillstånd eller motsvarande (eng. status) i det land där han eller hon bor, kan återfå detta. Det går att reservera sig mot artikel 59. Artikel 63 innebär i huvudsak att en konventionsstat som har skälig grund att tro att en person löper omedelbar risk för att bli utsatt för t.ex. tvångsäktenskap på en annan konventionsstats terri- torium uppmuntras att utan dröjsmål informera den andra staten så att lämpliga åtgärder kan vidtas. Enligt artikel 4.3 ska konventionen tillämpas lika för alla utan diskriminering på någon grund, såsom kön, ras, hudfärg, religion, tillhörighet till en nationell minoritet, sexuell läggning etc. Det kan tilläggas att det finns en rad internationella instrument som rör människohandel. I den mån ett tvångsäktenskap uppfyller kriterierna för människohandel kan dessa ha betydelse (se t.ex. Tilläggsprotokollet om förebyggande, bekämpande och bestraff- ande av handel med människor, särskilt kvinnor och barn, till För- enta nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet, konvention om åtgärder mot människo- handel samt och rådets direktiv om förebyggande och bekämpande av människohandel och om ersättande av rådets rambeslut /629/RIF. Även FN:s konvention om barnets rättigheter (Barnkonven- tionen, SÖ 1990:20) innehåller flera artiklar av betydelse när det gäller tvångsäktenskap, även om konventionen inte uttryckligen berör frågan. De viktigaste artiklarna beskrivs i nästa avsnitt. En genomgång av internationella instrument som har betydelse i fråga om barnäktenskap har gjorts i kap. 2. Här sammanfattas det mest relevanta. Det finns inte någon internationellt godtagen definition av vad som är ett barnäktenskap. Emellertid berör ett antal konventioner frågor kring barn och äktenskap. New om samtycke till, minimiålder för samt registrering av äktenskap föreskrivs att parterna till kon- ventionen ska föreskriva en minimiålder för ingående av äktenskap. Den principen kommer till uttryck även i en rekommendation som antogs av angående samtycke till, minimiålder för och registrering av äktenskap. Konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor slår fast att barns trolovning och giftermål inte ska ha någon rättslig verkan och att alla nödvändiga åtgärder, inklusive lagstiftning, ska vidtas för att fastställa en minimiålder för äktenskap och för att göra officiell registrering av äktenskap obligatoriskt. Enligt är varje människa under att räknas som barn om inte han eller hon blir myndig tidigare enligt den nationella lagstiftningen. tionen är alltså att man är ett barn till dess man fyller , sam- tidigt som konventionen lämnar öppet för att länder sätter en lägre gräns. Någon internationellt enhetlig definition av vad som är ett barn finns alltså inte, utan en person kan anses som ett barn i ett land och som vuxen i ett annat. Som nämndes i föregående avsnitt utfärdade parla- mentariska församling en resolution och en rekommen- dation om tvångsäktenskap och barnäktenskap. I resolutionen defi- nieras ett barnäktenskap som en förening mellan två personer varav minst en är . innehåller ingen bestämmelse som uttryck- ligen riktar sig mot barnäktenskap, men det finns artiklar som har samband med frågan. Artikel 24 slår fast att konventionsstaterna ska vidta alla effektiva och lämpliga åtgärder i syfte att avskaffa traditionella sedvänjor som är skadliga för barns hälsa. I against Children rekommenderar för barnets rättigheter att staterna ska granska skadliga traditionella sedvänjor – däribland tidiga äktenskap och hemgift – mot bakgrund av principer. I artikel 2 slås fast att det råder ett förbud mot diskriminering. Alla barn ska alltså ha samma rättig- heter och lika värde. Någon åtskillnad på grund av t.ex. etnisk härkomst eller föräldrarnas trosuppfattning får inte göras. Barn som tillhör etniska och religiösa minoriteter måste alltså tillförsäkras samma skydd som andra barn. Artikel 3 föreskriver att alla åtgärder från samhällets sida som rör barn ska utgå från barnets, och således inte exempelvis föräldrarnas, bästa. Alla barn har enligt artikel 6 rätt till liv, överlevnad och utveckling. De har enligt artikel 12 rätt att uttrycka sina åsikter, varvid dessa ska tillmätas betydelse i för- hållande till barnets ålder och mognad. I det följande redogör vi för arbetet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap i några andra länder och för viss relevant lagstift- ning. Vi fokuserar särskilt på , och . Fram- ställningen grundar sig på skriftligt material såsom lagtext, forsk- ningsstudier, rapporter och officiellt informationsmaterial. När det gäller och bygger redogörelsen därutöver till stor del på våra studiebesök vid Kompetanseteamet mot tvangsekteskap och Forced Marriage Unit. I antogs den första handlingsplanen mot tvångsäktenskap . Den har följts av ytterligare handlingsplaner på området. En handlingsplan gällde –2011. En ny handlingsplan, som även gäller könsstympning, antogs (Handlingsplaner mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse 2012).