sou · H0B385 · 2012-12-19 00:00:00 — Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation innebär att meddelanden, som i ett elektroniskt kommunikationsnät överförs eller har överförts till eller från ett telefonnummer eller annan adress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet (27 kap. 18 § första stycket ). Tvångsmedlet kan tillämpas på alla former av kommunikation i näten, alltså både muntlig och skriftlig sådan såsom t.ex. telefonsamtal, elektronisk post, SMS och telefax. Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation (27 kap. 19 § ) ger till skillnad från hemlig avlyssning inte tillgång till uppgifter om innehållet i meddelanden. De uppgifter som omfattas är i stället trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter. Sådana uppgifter kan avse meddelanden som överförs4, men också – utan anknytning till att något meddelande skickats eller mottagits – vilka elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst geografiskt område, eller i vilket geografiskt område en viss elektronisk kommunikationsutrustning finns eller har funnits. Ett tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation innefattar en rätt också till sådana åtgärder som omfattas av hemlig övervakning av elektronisk kommunikation (27 kap. 18 § tredje stycket ). 3Utredningen har föreslagit att regleringen av hemlig rumsavlyssning med vissa justeringar ska göras permanent och föras in i (se SOU 2012:44). 4Genom hemlig övervakning av elektronisk kommunikation får dessa meddelanden även hindras från att nå fram. 2.2.2.1Krav på misstanke, utredningsbetydelse m.m. Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation får under förundersökning som huvudregel ske endast om någon är skäligen misstänkt för ett visst brott5, och åtgärden måste alltid vara av synnerlig vikt för utredningen. Åtgärden får avse endast en adress eller en viss elektronisk kommunikationsutrustning som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte, eller som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har kontaktat eller kommer att kontakta (27 kap. 20 § ). 2.2.2.2De brott som misstanken ska avse Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation får användas vid förundersökning som rör ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämpling till ett sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff, samt vid förundersökning som gäller ett brott med lägre straffminimum, om det kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse (27 kap. 18 § andra stycket ). Därtill får tvångsmedlet enligt regler i lagen (2008:854) om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott (utredningslag) användas mot vissa uppräknade brott oavsett straffminimum och straffvärde. Dessa brott är sådana som normalt faller inom verksamhetsområde, bl.a. spioneri, brott mot medborgerlig frihet och viss terrorismrelaterad brottslighet.6 Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation får användas vid förundersökning om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse samt vid förundersökning om vissa angivna brott, nämligen dataintrång enligt 4 kap. 9 c § , barnpornografibrott som inte är att anse som ringa enligt 16 kap 10 a § , narkotikabrott enligt 1 § narkotika- 5Beträffande hemlig övervakning av elektronisk kommunikation finns ett undantag. Sådan får under vissa förutsättningar också ske i syfte att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet (se 27 kap. 20 § andra stycket ). 6Utredningen har föreslagit att reglerna i den aktuella lagen – som är tidsbegränsad – ska göras permanenta och föras in i (se SOU 2012:44). strafflagen (1968:64) eller narkotikasmuggling enligt 6 § första eller tredje stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Tvångsmedlet får användas också vid misstanke om försök, förberedelse eller stämpling till ovan nämnd brottslighet, om en sådan gärning är straffbelagd (27 kap. 19 § tredje stycket ). Den nämnda lättnaden utredningslag beträffande vissa brott som faller inom område tillämpas beträffande även detta tvångsmedel. Som en jämförelse kan nämnas att de brott som kan föranleda hemlig kameraövervakning är desamma som de brott som kan föranleda hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, medan tillämpningsområdet för hemlig rumsavlyssning är betydligt mer begränsat och endast avser ett fåtal mycket allvarliga brott.7 Vid tillämpning av de hemliga tvångsmedlen gäller ett antal rättssäkerhetsgarantier. Frågan om tillstånd till tvångsmedlen ska prövas av domstol.8 Vid domstolsprövningen av tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation ska ett offentligt ombud bevaka enskildas intressen. Det finns som huvudregel en skyldighet att underrätta enskilda i efterhand om att det hemliga tvångsmedlet har använts. När underrättelse underlåtits ska underrättas om detta. Därtill har till särskild uppgift att utöva tillsyn över de brottsbekämpande myndigheternas användning av hemliga tvångsmedel och att på begäran av en enskild person kontrollera om personen i strid med lag eller annan författning utsatts för hemliga tvångsmedel. Även granskningen och bevarandet av upptagningar och uppteckningar samt användningen av överskottsinformation har reglerats. 7Brott som omfattas av lagen om hemlig rumsavlyssning är brott med ett straffminimum samt vissa andra särskilt angivna brott, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Därtill får tvångsmedlet användas vid försök, förberedelse eller stämpling till de aktuella brotten (även då förutsatt att gärningens antagna straffvärde överstiger fängelse ). Utredningen har föreslagit vissa utvidgningar av tillämpningsområdet, bl.a. att begränsningen till en brottskatalog ska tas bort vid tillämpningen av den s.k. straffvärdeventilen, se SOU 2012:44 s. 556 ff. 8I vissa fall får dock åklagaren meddela interimistiska tillståndsbeslut. Utredningen har föreslagit att åklagaren beträffande samtliga hemliga tvångsmedel ska ha möjlighet att göra detta, om inväntandet av ett domstolsbeslut skulle medföra en fördröjning av väsentlig betydelse för utredningen, se SOU 2012:44 s. 720 ff. Något ska nu anges om lagstiftningens bakgrund. Bakgrundsredogörelsen – som är i huvudsak kronologisk – är som nämnts koncentrerad till de resonemang som förts beträffande avgränsningen av tvångsmedlets tillämpningsområde till vissa brott. 2.3.1Hemlig telefonavlyssning vid införande Bortsett från i ett par lagar som gällde för den allmänna säkerhetstjänstens verksamhet9 var användningen av hemliga tvångsmedel ett oreglerat område till dess att infördes. När trädde i kraft föreskrevs om bl.a. telefonavlyssning. Sådan fick ske om någon skäligen kunde misstänkas för brott på vilket inte kunde följa lindrigare straff än straffarbete och tvångsmedlet var av synnerlig vikt för utredningen. Processlagberedningen hade anfört bl.a. följande (SOU 1938:44 s. 327). Med hänsyn till den stora betydelsen av telefonhemlighetens bevarande böra stränga regler uppställas för ingrepp i denna. Sålunda bör befogenhet att taga del av telefonsamtal ifrågakomma endast vid brott av så grov beskaffenhet, att därå inte kan följa lindrigare straff än straffarbete , och allenast om det finnes vara av synnerlig vikt för utredningen. Att medgiva dylik befogenhet även då fråga är om lindrigare brott skulle äventyra det skydd förtroliga meddelanden böra åtnjuta. 2.3.2Särskilda lagar om vissa brott infördes en särskild lag som beträffande vissa brott som utreddes av Säkerhetspolisen gav möjlighet till telefonavlyssning, även om minimistraffet var lägre än . Även försök, förberedelse och stämpling till dessa brott omfattades – till skillnad från vad som då gällde enligt – när detta var straffbelagt. Lagen var tidsbegränsad men förlängdes vid ett stort antal 9 Lagen om särskilda tvångsmedel vid utredning rörande brott som avses i 8 eller 19 kap. strafflagen m.m., respektive lagen om vissa tvångsmedel i krig eller krigsfara m.m. ersattes den av utredningslag, en ny tidsbegränsad lag med ett innehåll som i stora drag motsvarade innehållet i den tidigare lagen. De brott som räknades upp lag hade valts för att de ansågs vara för landets säkerhet särskilt allvarliga brott, en bedömning som ansågs stå sig under de år lagen tillämpades (se prop. 1952:22 s. 44 samt t.ex. prop. 2003/04:74 s. 8). Även i motiven till utredningslag betonas att brotten som omfattas bedöms vara av särskilt samhällsfarligt slag. Beträffande flertalet av brotten framhölls även att de regelmässigt var svårutredda (prop. 2007/08:163 s. 39 samt 50 ff.). Också utredningen har, efter en kartläggning av lagens tillämpning, gjort bedömningen att brotten typiskt sett är särskilt svåra att utreda. Bland annat mot den bakgrunden har vi föreslagit att reglerna i den aktuella lagen med smärre justeringar ska göras permanenta och föras in i (se SOU 2012:44 s. 559 f.). infördes lagen (1969:36) om telefonavlyssning vid förundersökning angående grovt narkotikabrott m.m. Genom denna provisoriska lag gavs möjlighet att för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling avseende narkotika meddela tillstånd till telefonavlyssning enligt , även om minimistraffet understeg fängelse . Lagens giltighetstid förlängdes årsvis och upphörde att gälla , då behovet av lagen upphörde i samband med att straffminimum höjdes för de aktuella brotten (så att detta i sig gav möjlighet till tvångsmedlet, se om detta prop. 1980/81:76 s. 210). Införandet av lag var en del i ett program i tio punkter som regeringen hade fastställt för att bekämpa narkotikamissbruket. Bakom programmet låg rapporter om en ökning och spridning av detta missbruk. Bland de åtgärder som ingick fanns förutom tvångsmedelsfrågan bl.a. en höjning av straffskalorna för brotten, dock inte till en nivå som enligt gällande regler kunde föranleda telefonavlyssning (se t.ex. prop. 1972:67 s. 5 f.). Såvitt avser frågan om telefonavlyssning hade rikspolischefen och Riksåklagaren gjort en särskild framställan av vilken bl.a. följande framgick (prop. 1969:5 s. 5 f.). Det är en brist i den nuvarande lagstiftningen att de brottsbekämpande myndigheterna inte har möjlighet att tillgripa telefonavlyssning för att skaffa utredning om de allvarligaste formerna av illegal narkotikahantering. Man kan utgå från att narkotikamarknaden delvis styrs av ett mindre antal personer som finansierar hanteringen och svarar för import, tillverkning och försäljning av mycket stora kvantiteter narkotiska preparat. Dessa personer håller sig i bakgrunden och arbetar med sådana medel att det är praktiskt taget omöjligt att få fram bindande bevisning mot dem med de spaningsmetoder som får användas. Med telefonavlyssning skulle man sannolikt komma åt några av dem. I varje fall skulle möjligheten att tillgripa en sådan spaningsåtgärd försvåra deras arbete. Den föredragande departementschefen anförde bl.a. följande (a. prop. s. 6 f.). Telefonavlyssning utgör ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten och bör därför användas ytterligt restriktivt. Telefonavlyssning som ett medel för att skaffa bindande bevisning mot de grövsta profitörerna inom narkotikabrottsligheten är emellertid inte oförenlig med denna inställning. Det är i praktiken inte fråga om någon stor grupp misstänkta som skulle bli föremål för telefonavlyssning. Det rör sig om personer som misstänkts för att ha gjort sig skyldiga till brott som i fråga om samhällsfarlighet och hänsynslöshet är jämförbara med andra brott beträffande vilka telefonavlyssning redan nu är tillåten. [] Den utbredning och förgrovning av narkotikabrottsligheten som har skett och som motiverar en straffskärpning gör det också angeläget att polisen får tillgång till sådana spaningsåtgärder att de grövsta brottslingarna kan avslöjas. Varken Lagrådet eller (1 LU 1969:16) hade några invändningar mot förslaget. 2.3.3Terminologiändringar och nya tvångsmedel Genom lagändringar genomfördes vissa förändringar av regleringen av hemliga tvångsmedel. Terminologin moderniserades bl.a. på så sätt att begreppen hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning infördes (dessa tvångsmedel motsvarar väsentligen det som benämns hemlig avlyssning respektive övervakning av elektronisk kommunikation). Hemlig teleövervakning tilläts enligt , detta för brott med straffminimum samt för narkotikabrott och varusmuggling av narkotika som inte var att anse som grova brott. Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning enligt tilläts också avseende straffbelagda försöks-, förberedelse- och stämplingsbrott. Beträffande kravet på brottets allvar för hemlig teleövervakning anfördes i motiven bl.a. följande (prop. 1988/89:124 s. 49). När det gäller brottets beskaffenhet anser jag i likhet med tvångsmedelskommittén att integritetsaspekterna i övervakningsfallen inte väger så tungt att man behöver göra en lika snäv avgränsning som vid hemlig teleavlyssning. De alternativ som enligt min mening kan diskuteras är en begränsning till sex månaders fängelse eller fängelse. Jag har stannat för att förorda den lägre gränsen. En särlösning bör enligt min mening väljas för narkotikabrottsligheten. och en majoritet av remissinstanserna har förordat att hemlig teleövervakning skall kunna tillgripas inte bara vid misstanke om grov narkotikabrottslighet utan också när misstanken avser narkotikabrott och varusmuggling av narkotika som inte anses som grov, dvs. enligt 1 § narkotikastrafflagen och 1 § varusmugglingslagen. Det kan resas invändningar mot att en viss typ av brottslighet bryts ut ur ett annars enhetligt regelsystem. Dessa invändningar uppvägs emellertid av behovet av effektiva tvångsmedel för narkotikabrott. Jag förordar därför en särreglering i enlighet med kommissionens förslag. infördes lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning, och ett nytt hemligt tvångsmedel tilläts därmed.10 Den avgränsning som valdes av tillämpningsområdet överensstämde med den som gällde för hemlig teleavlyssning (se prop. 1995/96:85 s. 23 ff.). 2.3.4Införandet av en straffvärdeventil m.m. Frågan om vilka brott som skulle ge möjlighet till hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning behandlades åter av regeringen i en proposition . Bakgrunden var ett förslag från att det minimistraff som kunde föranleda hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning skulle sänkas till fängelse (se SOU 1998:46 s. 382 f.). Regeringen ansåg att det minimistraff som gav möjlighet till dessa tvångsmedel fortsatt borde vara fängelse , men att tillämpningsområdet borde utökas på så sätt att dessa två tvångsmedel tilläts också när det enskilda brottets straffvärde kunde antas 10 Lagen om hemlig kameraövervakning var tidsbegränsad och förlängdes . Den upphörde att gälla då reglerna om hemlig kameraövervakning med oförändrat innehåll infördes i . Därmed infördes den s.k. straffvärdeventilen för hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning.11 Regeringen anförde i sammanhanget bl.a. följande (prop. s. 32 ff.). Som utredningen funnit bör utgångspunkten även i fortsättningen vara det minimistraff som är föreskrivet för brottet. En sådan avgränsning har ansetts utgöra en garanti för att tvångsmedlen används endast vid misstanke om allvarliga grova brott som tvångsmedlen kan användas vid alla sådana brott, givetvis under förutsättning att övriga förutsättningar för tvångsmedlet är uppfyllda. Nuvarande ordning har dock vissa brister. [] Som utredningen anför är det ett viktigt samhällsintresse att med hjälp av effektiva tvångsmedel kunna utreda brott som i det enskilda fallet har mycket högt straffvärde, men som har en vid straffskala med lågt straffminimum. Det finns således ett behov av att i viss utsträckning kunna beakta straffvärdet för det enskilda brott som förundersökningen avser. [] Av betydelse för frågan om införande av en möjlighet att ta hänsyn till straffvärdet i det konkreta fallet är vidare att dagens reglering kan uppfattas som i viss mån inkonsekvent. Straffskalorna för de olika brotten har inte bestämts för att tjäna som gräns för tvångsmedelsanvändningen. Regeringen övervägde i lagstiftningsärendet om en straffvärdeventil borde införas också avseende hemlig teleövervakning. Detta föreslogs i lagrådsremissen. Efter att Lagrådet pekat på att införande av en straffvärdeventil för detta tvångsmedel (på nivån fängelse ) skulle innebära att hemlig teleövervakning kunde användas som tvångsmedel vid många brott som kunde leda till en icke frihetsberövande påföljd lämnade dock regeringen inte något sådant förslag i propositionen. Följande anfördes (a. prop. s. 35 f.). Förslaget om en straffvärdeventil vid hemlig teleövervakning innebär att tvångsmedlet – åtminstone i teorin – skulle få ett omfattande tillämpningsområde. Regeringen anser att det finns vissa fördelar med förslaget men lämnar inte nu något förslag om en straffvärdeventil vid hemlig teleövervakning. Regeringen föreslår i stället att tillämpningsområdet utvidgas genom att vissa brott läggs till i den uppräkning (brottskatalog) som – vid sidan av kravet på visst minimistraff – finns av vissa brott för vilka hemlig teleövervakning kan användas. För barnpornografibrott och dataintrång är inte föreskrivet visst minimistraff. Vid utredningar om barnpornografibrott och dataintrång är det typiskt sett av stor betydelse att ta del av de teleadresser mellan vilka meddelanden har utväxlats. Hemlig teleövervakning bör därför, 11 Även hade övervägt om en sådan ventil borde införas. Utredningen ansåg dock att detta inte var en framkomlig väg, främst på grund av svårigheten att i ett tidigt skede bedöma brottets straffvärde (se SOU 1998:46 s. 380 f.). trots att brotten inte omfattas av huvudregelns krav på visst minimistraff, få användas vid förundersökning om barnpornografibrott som inte är att anse som ringa och vid förundersökning om dataintrång. Även vid utredning av andra brott kan det vara av intresse att ta del av de teleadresser mellan vilka meddelanden har utväxlats. Exempel på detta är olaga hot eller ofredande som begås genom telemeddelanden. har framhållit att olaga hot (vars straffskala omfattar böter och fängelse om brottet inte är grovt) riktat mot t.ex. medlemmar av inte heller kan grunda beslut om hemlig teleövervakning. hot och ofredande begås visserligen ofta genom telemeddelanden. Under de angivna brottsbeteckningarna ryms emellertid ett stort antal fall som är av en sådan karaktär att det inte bör komma ifråga att använda hemliga tvångsmedel. Regeringen lägger därför inte fram något förslag i den delen. Tillämpningsområdet för hemlig teleövervakning kom således att utökas till att avse barnpornografibrott som inte är att anse som ringa och dataintrång. 2.3.5Nytt tvångsmedel och terminologiändringar (igen) infördes åter ett nytt hemlig tvångsmedel, nämligen hemlig rumsavlyssning. Detta tvångsmedel får användas vid förundersökning om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Därtill finns en straffvärdeventil som dock tillämpas tillsammans med en brottskatalog. Tvångsmedlet får sålunda användas vid tolv särskilt uppräknade brott, förutsatt att det i det enskilda fallet kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse fyra år.12 Regeringen betonade i motiven att det med hänsyn till tvångsmedlets särskilt ingripande karaktär fanns anledning att vara synnerligen restriktiv vid utformningen av reglerna. Det ansågs att en straffvärdeventil behövdes för att brott med mycket högt straffvärde, där behovet av hemlig rumsavlyssning kunde göra sig starkt gällande, inte skulle falla utanför tillämpningsområdet. Att på samma sätt som vid hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning införa en generell straffvärdeventil skulle dock enligt reger- 12 Brotten i katalogen är människohandel, våldtäkt, grovt sexuellt tvång, våldtäkt mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, grovt koppleri, grov utpressning, grovt barnpornografibrott, grovt övergrepp i rättssak, grovt narkotikabrott, och grov narkotikasmuggling. Hemlig rumsavlyssning får även användas vid straffbelagt försök, förberedelse eller stämpling till de aktuella brotten, förutsatt det kan antas att gärningens straffvärde överstiger fängelse . ingen innebära att tillämpningsområdet blev för omfattande. Straffvärdeventilen begränsades därför till att avse vissa mycket allvarliga brott, där det finns ett beskrivet och känt behov av att kunna använda hemlig rumsavlyssning. Ett sådant behov fanns när det gällde grov organiserad brottslighet, särskilt sådan som omfattade systemhotande verksamhet. Det framhölls beträffande sådan brottslighet också att kriminaliseringen motiverades av starka allmänna eller enskilda skyddsintressen (prop. 2005/06:178 s. 51 ff.). Vi har föreslagit att den brottskatalog som begränsar tillämpningen av hemlig rumsavlyssning ska tas bort, och att straffvärdeventilens tillämpning sålunda – liksom vid hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning – ska vara generell. Detta främst eftersom vi funnit att belagda behov föreligger av hemlig rumsavlyssning som inte i förväg kan knytas till brott med vissa rubriceringar, samt att brottets allvar vid ett straffvärde som överstiger fängelse starkt talar för att tvångsmedlet ska tillåtas. Vi har också föreslagit att hemlig rumsavlyssning ska få användas mot spioneri och statsstyrt företagsspioneri, oavsett brottens straffvärde. Skälet till detta är främst att de sistnämnda brotten – som också är av ett visst allvar – är mycket svårutredda (se SOU 2012:44 s. 562 ff.). fick hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning som framgått sina nuvarande beteckningar, dvs. hemlig avlyssning respektive övervakning av elektronisk kommunikation. Någon förändring av vilka brott som kan föranleda tvångsmedlen skedde inte i samband med detta (se prop. 2011/12:55).13 13 Däremot infördes bl.a. möjligheten att använda hemlig övervakning av elektronisk kommunikation för att utreda vem som är skäligen misstänkt för ett brott. Denna begränsades till sådana brott som – när kravet på en skälig misstänkt är uppfyllt – ger förutsättningar till det mer integritetskänsliga tvångsmedlet hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation (se a. prop. s. 72 f.). För en överblick över regleringen och tillämpningen av hemliga tvångsmedel mot allvarliga brott i de övriga nordiska länderna och i se utredningens redogörelse i SOU 2012:44 (s. 149–170 respektive 278–304).1 I detta kapitel anges något endast om möjligheterna i de nämnda länderna att använda hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation för att utreda vapenbrott, samt i förekommande fall om tillämpningen av tvångsmedlet i detta avseende. Det bör anmärkas att det, eftersom tvångsmedelsregler är så tätt förknippade med ett lands processordning och myndighetsstruktur, är svårt att göra jämförelser mellan länderna annat än på ett relativt ytligt plan. Det tvångsmedel i som i huvudsak motsvarar hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation är teleavlyssning. Möjligheten att använda detta tvångsmedel i brottsutredningar är knuten till vissa särskilt uppräknade brott. Bland dessa ingår inte några vapenbrott (med undantag för brott mot förbuden mot kemiska och biologiska vapen, se 5 a kap. 2 § tvångsmedelslagen).2 Hemlig teleavlyssning får således inte användas för att utreda vapenbrott. 1Att utöver regleringen i de nordiska länderna även den i har beskrivits beror främst på att vissa vetenskapliga studier av tillämpningen av hemliga tvångsmedel har gjorts där. 2Så kommer av allt att döma fortsatt att vara fallet även när en beslutad ny finsk tvångsmedelslagstiftning börjar gälla (L 22.7.2011/806, se RP 222/2010). De nya reglerna träder i kraft . Motsvarigheten i till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation är kommunikasjonsavlytting.