sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — I de allra flesta fall får den skadelidande på sedvanligt sätt redovisa vilka kostnader han eller hon redan har haft, varefter utifrån detta beslutar om att tillerkänna brottsskadeersättning med visst belopp. 32 § Anspråk på brottsskadeersättning med anledning av personskada får inte utmätas för den skadelidandes skuld. Livräntebelopp får dock utmätas enligt vad som föreskrivs i 7 kap. utsökningsbalken. I fråga om förbud mot utmätning sedan ersättning har betalats ut tillämpas 5 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.6.4. Bestämmelsen reglerar förutsättningarna för utmätning och överensstämmer med 16 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen. Äldre förarbets- uttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 55 och prop. 1980/81:84 s. 205. 33 § får, i den mån det inte är oskäligt, kräva tillbaka utbetalad brottsskadeersättning, om sökanden har lämnat oriktiga upplysningar eller förtigit förhållanden av betydelse för beslutet att tillerkänna brottsskadeersättning. Detsamma gäller om sökanden efter utbetalningen av brottsskadeersättning får annan ersättning för skadan. Första stycket gäller också om brottsskadeersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som har fått ersättningen har insett eller bort inse detta. Utredningens överväganden finns i avsnitt 12.4. Paragrafen är ny och handlar om återbetalning av utgiven brottsskadeersättning. Första stycket innebär att får kräva tillbaka brottsskadeersättning, om sökanden har lämnat felaktiga uppgifter eller förtigit uppgifter av betydelse för beslutet att tillerkänna brottsskadeersättning. Så kan vara fallet om sökanden har underlåtit att berätta att han eller hon redan har fått skadan ersatt av ett försäkringsbolag. Det är också tänkbart att kräva återbetalning enligt första stycket, om det efter beviljad resning framgår att målsägandens uppgifter i det tidigare brottmålet har varit oriktiga, och den dömde därmed frikänns från ansvar och skadeståndsförordnandet upphävs. får också kräva återbetalning, om sökanden efter utbetalad brotts- skadeersättning får annan ersättning för skadan. Den vanligaste situationen torde vara att sökanden får ersättning av ett försäkringsbolag efter att beslutat om brottsskadeersättning. får besluta om återbetalning, om det inte är oskäligt. Vid den bedömningen får beaktas i vilken grad den felaktiga utbetalningen har berott på sökanden, hur som har gått från utbetalningen och hur stort belopp det är fråga om. Om Brottsoffermyndigheten fattar beslut om återbetalning men personen som återkravet riktar sig mot inte betalar tillbaka pengarna frivilligt, får ansöka om betalningsföreläggande hos eller väcka talan vid tingsrätt. beslut om åter- betalning är alltså inte direkt verkställbart (jfr NJA 1983 s. 362). Av andra stycket framgår att återkrav också får ske, om brotts- skadeersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp, och den som fått ersättningen har insett eller bort inse detta. Ett exempel kan vara att redan har betalat ut viss ersättning, t.ex. för kränkning, men hänvisat sökanden till att återkomma med underlag avseende ersättning för personskada. När sökanden återkommer med underlaget beslutar myndigheten om brottsskadeersättning inte bara för personskada utan av förbiseende även för kränkning. I ett sådant fall torde det vara uppenbart för sökanden att det andra beslutet i fråga om kränkningsersättning är felaktigt, eftersom sådan ersättning redan har betalats ut. kan då kräva återbetalning av det felaktigt utbetalda beloppet med stöd av bestämmelsen i andra stycket. får bedöma omständigheterna kring den felaktiga utbetalningen, men behöver inte göra några närmare undersökningar för att utreda vad den skadelidande har insett. Om den skadelidande invänder att han eller hon inte insett eller bort inse att det var en felaktig utbetalning, får saken i stället prövas i domstol. 34 § Om den som har rätt till brottsskadeersättning enligt denna lag är återbetalningsskyldig enligt 28 § första stycket eller 33 §, ska ersättningen minskas med ett belopp som motsvarar återbetalnings- skyldigheten. Utan hinder av första stycket får betala ut brottsskadeersättningen i den utsträckning det är skäligt. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.6.5 och 12.4. Paragrafen är ny. Enligt första stycket ska kvitta en fordran på brottsskadeersättning som den skadelidande har, mot en skuld som den personen har till Brottsoffer- myndigheten. Den skulden kan ha uppstått på två olika sätt. I det ena fallet har personen tidigare varit skadevållare och Brottsoffer- myndigheten har fått en regressfordran mot personen på grund av utbetalad brottsskadeersättning. I det andra fallet har Brotts- offermyndigheten krävt tillbaka en tidigare, felaktigt utbetalad brottsskadeersättning (se kommentaren till 33 §). Om en skade- lidande således får rätt till brottsskadeersättning i ett senare skede, är huvudregeln att ska minska den ersättning som betalas ut till den skadelidande med den fordran som myndigheten har mot personen. Bestämmelsen i andra stycket ger en möjlighet för Brotts- offermyndigheten att göra avsteg från huvudregeln i det första stycket om att kvittning ska ske. Även om förutsättningarna för kvittning finns, får alltså betala ut brottsskadeersättning till den skadelidande trots att han eller hon har en skuld till . Detta får ske om det är skäligt. Så kan vara fallet om ersättningen bedöms vara socialt angelägen, t.ex. om brottsskadeersättningen avser ersättning för tandvård. Det kan också komma i fråga att göra en reglering delvis, och kvitta en del av brottsskadeersättningen medan resterande del bedöms vara skälig att betala ut. 35 § Europeisk brottsskadeersättning är ersättning som på grund av föreskrift i annan medlemsstat i Europeiska unionen betalas av statsmedel för skada till följd av brott som begåtts i den staten. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.12. Paragrafen motsvarar 1 § fjärde stycket i den äldre brottsskadelagen. Förarbetsuttalanden finns i prop. 2005/06:26 s. 18. 36 § Om en ansökan om brottsskadeersättning gäller en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott som har begåtts i en annan medlemsstat i Europeiska unionen, ska ansökningen på sökandens begäran även behandlas som en ansökan om europeisk brottsskadeersättning. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.12. Paragrafen motsvarar till största delen 18 § i den äldre brottsskadelagen. Förarbetsuttalanden finns i prop. 2005/06:26 s. 19 f. Bestämmelsen innebär att en ansökan om brottsskadeersättning i vissa fall även ska anses vara en ansökan om europeisk brottsskadeersättning. Detta gäller om ansökan om brottsskade- ersättning avser en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott, begånget i en annan medlemsstat i EU och, vilket är nytt jämfört med den äldre bestämmelsen, om sökanden begär det. I den äldre bestämmelsen fanns ett andra stycke med inne- börden att en ansökan inte skulle betraktas som en ansökan om europeisk brottsskadeersättning, om såg av handlingarna att europeisk brottsskadeersättning redan hade betalats. Detta stycke har tagits bort då slutsatsen framstår som uppenbar. 37 § En ansökan om europeisk brottsskadeersättning ska av överlämnas till en behörig myndighet i den andra medlemsstaten. får besluta om brottsskadeersättning även om ett överlämnande har skett enligt första stycket. Om en myndighet i en annan medlemsstat i Europeiska unionen beslutar om europeisk brottsskadeersättning efter det att har betalat brottsskadeersättning, inträder staten intill det av betalda beloppet i den skadelidandes anspråk på ersättning från den utländska myndigheten. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.12. Paragrafen motsvarar i sin helhet 19 § i den äldre brottsskadelagen och har endast justerats något i språkligt hänseende. Äldre förarbets- uttalanden finns i prop. 2005/06:26 s. 20. Denna lag träder i kraft då brottsskadelagen (1978:413) upphör att gälla. Utredningens överväganden finns i kapitel 14. Den första punkten föreskriver när den nya lagen träder i kraft, nämligen . Då upphör den äldre brottsskadelagen att gälla. 13 § andra stycket tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. Utredningens överväganden finns i kapitel 14. Den andra punkten i övergångsbestämmelserna innebär att den höjda takgränsen för brottsskadeersättning med anledning av kränkning, från tio till 15 basbelopp, tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. 16 § första stycket tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte tidsfristen för att pröva ansökan har gått ut enligt äldre bestämmelser. Utredningens överväganden finns i kapitel 14. Den tredje punkten i övergångsbestämmelserna gäller den förlängda ansökningstiden, i stället från det att det rättsliga förfarandet avslutades, alternativt från brottet. Innebörden är att den nya bestämmelsen tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte ansökningstiden har gått ut enligt de äldre bestämmelserna. Den nya ansökningstiden kan alltså inte tillämpas på en ansökan som vid ikraftträdandet var för sen enligt de äldre bestämmelserna. Möjligheten finns dock att pröva en sådan ansökan om det finns synnerliga skäl. 29 § tredje stycket tillämpas även i fråga om regressfordringar som uppkommit före ikraftträdandet. Utredningens överväganden finns i kapitel 14. I den fjärde punkten slås fast att möjlighet att efterge en regressfordran om det finns synnerliga skäl, ska tillämpas även på sådana fordringar som har uppkommit före ikraftträdandet. 33 § tillämpas i fråga om brottsskadeersättning som har betalats ut efter ikraftträdandet. Utredningens överväganden finns i kapitel 14. Den femte punkten innebär att bestämmelsen om återbetalning av brottsskade- ersättning är tillämplig på brottsskadeersättning som har betalats ut efter ikraftträdandet. Ersättning som har betalats ut kan alltså inte krävas tillbaka med stöd av bestämmelsen i 33 §. 34 § tillämpas även i fråga om en sådan regressfordran som har uppkommit före ikraftträdandet. Utredningens överväganden finns i kapitel 14. I den sjätte punkten föreskrivs att bestämmelsen om kvittning tillämpas även beträffande regressfordringar som har uppkommit före ikraft- Om en person i egenskap av skadevållare har en skuld till som har uppkommit före ikraft- trädandet, kan kvitta den skulden mot brottsskadeersättning som tillkommer personen i egenskap av skadelidande efter ikraftträdandet. 16.2Förslag till lag om ändring i När en omyndig på grund av arv eller testamente har fått pengar till ett värde överstigande ett prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken eller med villkor om särskild över- förmyndarkontroll, ska den som ombesörjer utbetalningen från dödsboet för den omyndiges räkning sätta in medlen hos bank eller kreditmarknadsföretag, med uppgift om att medlen inte får tas ut utan överförmyndarens tillstånd. Vad som sagts om skyldighet att betala till bank eller kreditmarknadsföretag ska även gälla 1.försäkringsgivare vid utbetalning av försäkringsbelopp som den omyndige har rätt till, 2.pensionssparinstitut vid utbetalning enligt lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande, 3.Brottsoffermyndigheten vid utbetalning av ersättning enligt brottsskadelagen (2014:000), 4.huvudman vid utbetalning av skadestånd enligt 6 kap. 12 § skollagen (2010:800), och 5.myndighet som betalar ut ersättning med anledning av skadestånds- anspråk mot staten. Om betalningen avser en periodisk förmån, gäller skyldigheten att betala till bank eller kreditmarknadsföretag endast när den första utbetalningen görs. När utbetalning enligt första eller andra stycket görs, ska den som ombesörjer utbetalningen genast göra anmälan till förmyndaren och överförmyndaren. En sådan anmälan ska också göras om en omyndig på grund av arv eller testamente har fått värdehandlingar till ett värde som överstiger i första stycket nämnt belopp eller med villkor om att värdehandlingarna ska stå under särskild över- förmyndarkontroll. Bestämmelserna i första–fjärde styckena gäller inte vid utbetalning av medel som den omyndige får förvalta själv. Andra– fjärde styckena gäller inte heller om utbetalning görs från försäkring som har tagits inom ramen för en rörelse. Bestämmelserna i denna paragraf gäller också vid betalning eller utgivande av värdehandlingar till någon för vilken det har förordnats god man med uppgift att förvalta egendom eller för vilken det har förordnats förvaltare. I paragrafen finns bestämmelser om när utbetalningar till omyndiga, eller personer med god man eller förvaltare, ska göras till en bank och underrättelse ska ske till förmyndaren och överförmyndaren. I andra stycket tredje punkten har en hänvisning ändrats till följd av den nya brottsskadelagen. En översyn av brottsskadelagen En särskild utredare ska göra en bred översyn av brottsskadelagen. Utredaren ska överväga om det finns skäl att begränsa möjligheter att göra självständiga skadeståndsrättsliga bedömningar. Utredaren ska även ta ställning till om det finns skäl att utvidga rätten till brottsskadeersättning för kränkning till vissa kvalificerade ärekränkningsbrott. Vidare ska reform om brottsskadeersättning för barn som bevittnat våld mot en närstående utvärderas. Utredaren ska också överväga om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsoffret att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige, t.ex. genom att det primära ansvaret för att kräva in utdömda brottsskadestånd läggs på staten. Även författningsregleringen av regressverk- samheten ska ses över, liksom beloppsgränserna i brottsskadelagen. Uppdraget ska redovisas . Statlig ersättning vid skador till följd av brott Den som utsätts för ett brott drabbas ofta av skador av olika slag. Enligt skadeståndslagen (1972:207) är den som begått brottet, skadevållaren, normalt skyldig att ersätta sådana skador, såväl ekonomiska som vissa ideella skador (t.ex. kränkningsersättning). Skadeståndsreglerna samspelar med olika former av offentliga och privata försäkringar, som kan ge ersättning vid skador till följd av brott. Den som genom misshandel blir så skadad att han eller hon inte kan arbeta har t.ex. rätt till ersättning från den offentligt Skadevållarens skadestånds- skyldighet kan i vissa fall ersättas genom en ansvarsförsäkring. Även brottsoffrets hemförsäkring kan ge ersättning vid vissa typer av brottsskador. Reglerna om skadestånd och möjligheterna till försäkrings- ersättning är emellertid i praktiken inte tillräckliga för att säkerställa att den som lider skada till följd av brott verkligen får skadorna ersatta. Skadevållaren kan vara okänd eller sakna ekonomiska tillgångar, vilket omöjliggör att skadeståndet faktiskt betalas. Inskränkningar i försäkringsvillkoren leder i många fall till att brottsskador inte ersätts ur vare sig skadevållarens eller brottsoffrets försäkring. påbörjades ett reformarbete som syftade till att förbättra brottsoffrens situation. De första stegen togs genom det s.k. rymlingsanslaget som innebar att ersättning kunde betalas till den som orsakats person- eller sakskada av bl.a. personer som rymt från kriminalvårdsanstalter. Reformarbetet ledde senare års kungörelse (1971:505) om ersättning av allmänna medel för personskada på grund av brott. Kungörelsen innebar att den som hade drabbats av personskada på grund av brott kunde få viss ersättning av allmänna medel efter en behovsprövning. Syftet med ersättningssystemet var att täcka ömmande sociala behov. Ansökningarna prövades av regeringen. Ett viktigt steg för att stärka brottsoffers rättigheter togs genom införandet av brottsskadelagen (1978:413). Genom lagen gavs brottsoffer en generell rätt till ersättning för främst personskador, utan behovsprövning, när ersättning inte kunde betalas av skadevållaren eller från en försäkring. Ansökningarna om brottsskadeersättning skulle prövas av den nyinrättade . ökade det samhälleliga intresset för brottsoffrens situation och flera viktiga reformer genomfördes. Inom skadeståndsrätten skedde förändringar som innebar att ersättningsnivåerna för ideella skador (främst kränknings- ersättning) höjdes kraftigt. Denna utveckling skedde parallellt med att inrättades och därmed tog över uppgift att ansvara för den statliga brotts- skadeersättningen. Behovet av en utredning Det har gått brottsskadelagen trädde i kraft och någon samlad översyn av lagstiftningen har inte genomförts. När den statliga brottsskadeersättningen tog form under 1970- talet var den övergripande kriminalpolitiken huvudsakligen inriktad mot gärningsmannen. Den skadeståndsrättsliga, straffrättsliga och straffprocessuella utvecklingen har gått mot ett betydligt större fokus på brottsoffret. Det finns behov av att säkerställa att denna positiva utveckling har beaktats tillräckligt även när det gäller samhällets ekonomiska stöd till den som lider skada till följd av brott. Även försäkringsmarknaden har förändrats. Flera försäkrings- bolag har t.ex. övergått från att ersätta brottsoffer för faktiska skador till s.k. summaförsäkringar, vilket innebär att försäkrings- ersättningen bestäms till ett schablonbelopp utan hänsyn till den faktiska skadan. Eftersom brottsskadeersättningen är subsidiär i förhållande till andra ersättningsmöjligheter, innebär denna förändring att det allmännas ansvar för brottsskador i vissa fall har ökat. Det har även skett förändringar inom ramen för brottsskade- lagen. Ett exempel är reform som innebär att ett barn som har bevittnat vissa typer av brott mot en närstående person har möjlighet att få brottsskadeersättning. I dessa fall har barnet inte blivit utsatt för något brott och brottsskadeersättningen grundas inte på någon motsvarande skadeståndsrättslig förpliktelse. Det är alltså fråga om en renodlad offentlig ersättningsform som har införts i ett system som i övrigt vilar på skadeståndsrättslig grund. Slutligen finns det skäl att peka på den tekniska utveckling som skett under . Genom Internet har det skapats en ny infrastruktur för brottslighet av olika slag, bl.a. när det gäller hot- och ärekränkningsbrott. Det kan ifrågasättas om det nuvarande regelverket för brottsskadeersättning fullt ut är anpassat till denna delvis förändrade brottsstruktur. De omständigheter som har redovisats gör sammantaget att det finns ett behov av en bred översyn av brottsskadelagen för att säkerställa att den är ändamålsenligt utformad. Samhällets stöd till brottsoffer syftar till att minska skade- verkningarna av brott. Möjligheten till brottsskadeersättning är en viktig del i arbetet att uppnå detta syfte. Systemet med en statlig brottsskadeersättning har, som framgått, byggts ut successivt . Detta utgör en del av en mer generell utveckling med större fokus mot och hänsynstagande till brottsoffrens situation. Den grundläggande utgångspunkten för översynen ska vara att detta reformarbete ska fortsätta. De åtgärder som föreslås ska alltså syfta till att stärka brottsoffers rättigheter och därmed till att minska skadeverkningarna av brott. Brottsofferfrågor är en integrerad del av kriminalpolitiken i stort. Ett gott samhälleligt skydd för brottsutsatta är nödvändigt för en balanserad kriminalpolitik där kraftfulla insatser sätts in för att även rehabilitera gärningsmännen och förebygga återfall i brott. Det är viktigt att beakta de övergripande kriminalpolitiska målsättningarna om minskad brottslighet och ökad trygghet när regelverket på detta område utformas. Den statliga brottsskadeersättningen träder in när en dömd gärningsman inte har betalat – eller inte bedöms kunna betala – skadeståndet till brottsoffret. Det finns dock skäl, av såväl brottspreventiv som mer allmän natur, som talar emot att kostnaderna för brottsskador regelmässigt till slut övervältras på staten. En utgångspunkt för översynen ska därför vara att regelverket ska utformas på ett sätt som gör att kostnaderna för brottsskador i så stor utsträckning som möjligt slutligt bärs av dem som är ansvariga för skadorna. I vissa länder är ersättningssystemet för brottsskador utformat utan någon koppling till skadeståndsrätten och är därför mer att likna vid ett offentligt bidragssystem. Detta medför vissa fördelar, bl.a. när det gäller enhetlighet i ersättningsnivåer, enkel hantering och tydlighet kring det allmännas åtagande. Att nu införa ett sådant system i skulle dock medföra flera nackdelar. Det finns t.ex. en risk för en praxisbildning som innebär att utfallet för ett brottsoffer blir olika beroende på om skadorna ersätts av skadevållaren på skadeståndsrättslig grund – dvs. enligt principen om full ersättning – eller av staten på offentligrättslig grund. En sådan utveckling är inte önskvärd. Den kriminalpolitiska ambitionen att skadevållaren slutligt ska ersätta uppkomna skador kan bli svårare att uppfylla och i vart fall riskerar den ambitionen att osynliggöras. En utgångspunkt för översynen ska vara att det statliga ersättningssystemet för brottsskador även fortsättningsvis ska bygga på skadeståndsrättslig grund. En särskild utredare ska göra en bred översyn av brottsskadelagen. De utgångspunkter som redovisas ovan ska vara styrande för översynen. Översynen ska omfatta de frågor som beskrivs nedan. Det står utredaren fritt att ta upp även andra frågor inom ramen för sitt uppdrag. Översynen ska inte avse frågor om brottsskadeersättning vid arbets- eller trafikskador. Översynen ska inte heller omfatta frågan om beviljad brottsskadeersättning ska ingå i underlaget vid beräkningen av rätt till ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453). Dessa frågor innefattar komplicerade överväganden inom andra rättsområden och bör därför lämpligen inte hanteras i detta sammanhang. Brottsskadeersättning utgör inte skadestånd utan är en särskild statlig ersättningsform. Enligt brottsskadelagen ska dock skade- ståndslagens bestämmelser om ersättning tillämpas. Detta innebär att domstolarna och har att tillämpa samma regelverk för att bestämma skadeståndet respektive brottsskadeersättningen. I vissa fall kan ett skadestånd sättas ned, jämkas, på grund av den skadelidandes eget medvållande (6 kap. 1 § skadeståndslagen). Bestämmelsen är tillämplig även vid beslut om brottsskade- ersättning. Brottsskadeersättning kan därutöver jämkas efter skälighet när brottsoffret uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken (9 § brottsskadelagen). Bakgrunden till den särskilda jämkningsregeln är att det i vissa fall kan uppfattas som stötande att staten betalar full brottsskadeersättning. Det kan t.ex. handla om uppgörelser i kriminella kretsar. alltså större möjligheter att jämka brottsskadeersättning än vad en domstol har i ett motsvarande skadeståndsmål. prövar ansökningar om brottsskade- ersättning självständigt, även när det finns en dom som anger att ett visst skadestånd ska betalas. kan besluta att brottsskadeersättning ska betalas både med högre och med lägre belopp än vad domstolen har funnit. Ett sådant beslut påverkar dock inte brottsoffrets rätt – i förhållande till gärnings- mannen – till det skadeståndsbelopp som har dömts ut av domstolen. Domstolarna har en särskild roll som yttersta uttolkare av skadeståndsrätten. Det har bl.a. därför i olika sammanhang ansetts som principiellt tveksamt att överprövar en domstols skadeståndsrättsliga bedömning. Det kan även antas att det finns vissa praktiska vinster med en ordning där inte gör självständiga bedömningar utan endast betalar ut den ersättning som domstolen har bestämt. Att ålägga staten ett direkt ersättningsansvar för utdömda skadestånd skulle emellertid inte vara problemfritt. De skadestånd som döms ut är inte alltid prövade i sak av domstolarna, eftersom den tilltalade kan ha medgett att betala skadeståndet eller vitsordat beloppet. Detta kan medföra att det utdömda skadeståndet är antingen högre eller lägre än vad som följer av skadeståndsrättslig praxis.