sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — N mot (dom ) gällde utvisning av en man (N) till (tidigare ). N hade sökt asyl i och som grund härför uppgett att han, om han återvände till , riskerade att dödas eftersom han tillhört en specialenhet som varit ansvarig för skyddet av den tidigare presidenten . beslutade att utvisa N under hänvisning till att hans påståenden inte var trovärdiga och att han, vid ett återvändande till , inte kunde anses riskera sådan behandling som avses i artikel 3 i Europa- konventionen. anförde att det gått relativt sedan N:s tjänstgöring i specialenheten, och att en ny regim till- trätt i . Viss bevisning tydde dock, enligt domstolen, på att N hade tillhört den närmare kretsen kring Mobutu och att han därför kunde vara mer hotad än andra, som också understött Mobutu. Det var också möjligt, menade domstolen, att N, mot denna bakgrund, inte kunde förvänta sig myndigheternas skydd i . Eftersom det även uppstått viss publicitet kring hans asylansökan kunde denna, menade domstolen, ha lett till att hotbilden mot N blivit större. Sammanfattningsvis fanns det, enligt domstolen, en verklig risk för att N, efter en utvisning till , skulle bli utsatt för behandling i strid med artikel 3 i . har vidare i en rad fall kommit fall till att en utvisning eller utlämning inte skulle stå i strid med artikel 3 i ; risken för tortyr eller omänsklig eller förned- rande behandling har inte ansetts tillräckligt styrkt eller tillräckligt allvarlig (se bl.a. fallen Mamatkulov och Abdurasulovic/Askarov mot , dom , resp. , gäll- ande utvisning till , Müslim mot , dom , gällande utvisning till efter fall, och Olaecha Cahuas mot , dom , gällande utlämning till av en man misstänkt för samröre med ).14 Brott mot artikel 3 vid utlämning eller utvisning, kan föreligga även om risken att bli utsatt för illa behandling inte härrör från myn- digheterna i den mottagande staten, utan från enskilda personer, grupper eller organisationer där. En förutsättning för att en kränk- ning av artikel 3 ska bli aktuell i dessa fall är emellertid att myn- digheterna i den mottagande staten inte kan ge den enskilde ett tillfredsställande skydd (se exempelvis H.L.R. mot , dom , som gällde eventuella hämndaktioner från den colombianska maffian). har vidare slagit fast att rent humanitära skäl kan leda till att artikel 3 blir tillämplig vid utvisning eller utlämning. I D mot Förenade (dom ) ansåg dom- stolen att hinder mot utvisning till i förelåg av en man som hade långt gången AIDS, då adekvat behandling inte fanns i . har domstolen, i ett par andra fall, slagit fast att det inte räcker, för att en utvisning eller utlämning ska an- ses stå i strid med artikel 3, att möjligheterna till medicinsk behand- ling är bättre i det land från vilket personen ska utvisas eller utläm- nas, än i det land till vilket personen avses bli utvisad eller utlämnad (se bl.a. Aoulmi mot , dom , som gällde utvisning av en för narkotikabrott dömd man som led av hepatit C).15 Artikel 6 i behandlar rätten till en rättvis rättegång (fair trial). Artikeln består av tre stycken: i 6.1 upp- ställs vissa allmänna krav när det gäller rätten till domstolsprövning och på förfarandet, i 6.2 (rätten att betraktas som oskyldig) och 6.3 14Se även 2007, s. 80 ff. 15Se även 2007, s. 81 f. (vissa minimirättigheter i brottmål) anges vissa grundläggande krav på rättegången i brottmål. Begreppet rättvis rättegång är mycket allmänt, men ger uttryck för att vissa grundläggande krav på förfarandet måste vara uppfyllda (se SOU 2008:125 Del 1 s. 422 och SOU 1993:40 Del B s. 47 f.). En sådan grundsats är att en part har rätt att bli hörd inför dom- stolen och därmed ges möjlighet att lägga fram sin sak. Av funda- mental betydelse är vidare att förfarandet är kontradiktoriskt – dvs. att två parter står mot varandra – och att parterna är likställda i processen. Förfarandet får således inte främja den ena partens in- tressen. Det måste vidare finnas en processordning av vilken det går att utläsa vilka regler för förfarandet som tillämpas. Dessa grund- läggande principer har bl.a. ansetts innefatta en rätt att förhöra och motförhöra vittnen, att ta del av utredning, att få tillfälle att yttra sig över all utredning i ett mål, att få tillgång till tolkning och översättning, att få inhämta bevisning i form av sakkunnigutlåtanden m.m., att under vissa omständigheter ha rätt till rättshjälp, att del- ges stämning och kallelse till rättegång samt att en domstols av- görande inte ska grundas på annat än sådant som har berörts under rättegången. En annan viktig rättssäkerhetsgaranti har ansetts vara rätten till muntlighet. Frågan om vilken utredning som får läggas fram inför en nationell domstol har ansett vara i första hand en angelägenhet för den nationella rättsordningen. Dom- stolen har därvid ansett att det kan vara legitimt att åberopa även sådan utredning som framskaffats på ett sätt som inte är förenligt med konventionen – som exempelvis insamlats i strid med artikel 8 om rätten till skydd för privat- och familjeliv (se bl.a. Schenk mot , dom , mot Förenade Konunga- riket, dom , och P.G. mot Förenade , dom ). Frågan om innebörden av rätten till en rättvis rättegång har berörts i en mängd domar från Europadomstolen.16 I artikel 6 finns också ett krav på att rättegången ska ske inom skälig tid. Även när det gäller den närmare innebörden av detta krav, finns en omfattande praxis från Europadomstolen.17 För att bedöma om kravet har iakttagits ska det, enligt Europa- domstolens kriterier, beaktas hur komplicerat målet har varit, hur parterna agerat under förfarandet och hur domstolar och myndig- heter handlagt målet. Prövningen görs dock ofta efter en helhets- 16Se 2007, s. 217 f., för en genomgång av dessa domar. 17Se 2007, s. 264 ff., för en genomgång av denna praxis. bedömning av omständigheterna i målet (se SOU 2008:125 Del 1 s. 423 f.). I ett utlämningsärende kan frågan uppkomma om huruvida den eftersökte, efter en utlämning, kommer att vara garanterad rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid och, om så inte skulle vara fallet, detta skulle kunna innebära att den stat som ändå väljer att utlämna den eftersökte, gör sig skyldig till brott mot Europakon- ventionens artikel 6. I det tidigare nämnda avgörandet Soering mot Förenade (dom ) hade domstolen an- ledning att uttala sig i denna fråga. Soering gjorde nämligen gäll- ande att han i , efter en utlämning, när det gällde visst typ av överklagande, inte skulle ha rätt till juridiskt biträde. Han gjorde därför gällande att en utlämning av honom skulle stå i strid med artikel 6 i (speciellt artikel 6.3 c), som uttryck- ligen anger att var och en som blivit anklagad för brott har rätt att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett, eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans in- tresse så fordrar. anförde härvid inledningsvis, att principen om rätt till en rättvis rättegång i brottmål, intar en framskjutande ställning i ett demokratiskt samhälle. Det kunde därför inte uteslutas, anförde domstolen vidare, att ett utlämnings- beslut undantagsvis kunde skapa problem med avseende på artikel 6 om omständigheterna var sådana att den som ska utlämnas på ett flagrant sätt har förvägrats eller riskerar att förvägras en rättvis rättegång (a flagrant denial of a fair trial) i det ansökande landet. I det föreliggande fallet hade någon sådan risk emellertid inte uppen- barat sig, enligt domstolen. Det ansvar som sålunda enligt artikel 6 skulle kunna uppkomma för den anmodade staten, liknar alltså det ansvar som föreligger enligt artikel 3, när en person utlämnas till en stat där han riskerar att utsättas för tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.18 Eftersom i Soering-fallet emellertid uttryckte sig så restriktivt om ansvaret enligt artikel 6 i utlämnings- fall, kan ett sådant ansvar förväntas uppkomma endast i undantags- fall, och då vid uppenbara fall av brott – eller risk för uppenbara brott – mot principen om en rättvis rättegång. Det kan inte anses ankomma på den anmodade staten att, inför en utlämning, försäkra sig om att förfarandet i den ansökande staten i alla delar kommer 18 2007, s. 137. att uppfylla de krav som anges i artikel 6.19 Som exempel på Europa- domstolens praxis i detta avseende, kan nämnas fallen Olaechea Cahuas mot (dom ) och Mamatkulov och Abdurasulovic/Askarov mot (dom , resp. ), båda fallen nämnda även i redogörelsen över artikel 3 i . Det först nämnda fallet gällde utlämning från till av en man (Olaecha Cahuas) som där var misstänkt för terroristbrott på grund av tillhörighet till organisationen . hade, vid tiden för Europa- domstolens prövning, redan lämnat ut mannen. konstaterade att det hade kunnat ifrågasattas om Olaecha Cahuas skulle kunna påräkna en rättvis rättegång i . Det hade dock, enligt domstolen, inte visats att den rättegången som han fick, skulle lida av så flagranta och allvarliga brister att utlämningen innebar ett brott mot konventionens artikel 6.1. I nästa fall var fråga om ut- lämning från till av uzbekiska medborgare som var misstänkta för inblandning i ett attentat mot presi- dent. hade, vid tiden för prövning, redan lämnat ut männen. Vid sin prövning av om artikel 6.1 hade kränkts, genom att männen utlämnats till ett land där de inte kunde för- vänta sig en rättvis rättegång, erinrade domstolen om sin praxis en- ligt vilken ett brott mot artikel 6.1 kan föreligga vid utlämning, om det finns risk för uppenbar rättslöshet (a flagrant denial of ) i den ansökande staten. Förhållandena ansågs emellertid inte ha varit sådana i det föreliggande fallet; något brott mot artikel 6.1 i kunde således inte konstateras. Artikel 8 i reglerar, som nämnts, rätten till skydd för privat- och familjeliv. Respekten för familjelivet omfattar i första hand föräldrar och deras minderåriga barn. När det gäller utlämning eller utvisning kan respekten för familjelivet komma att aktualiseras när den eftersökte och dennes familj är bosatta i en konventionsstat, och familjen genom utlämningen eller utvisningen riskerar att skiljas åt.20 Såvitt kunnat utrönas har endast haft att pröva frågor om utvisningars – och inte utlämningars – förenlighet med respekten för familjelivet. Många av dessa har gällt utvisning efter fällande dom för grova brott. har härvid i vissa fall kommit fram till att en utvisning inneburit en oproportionerlig inskränkning i rätten till familjelivet. Det är dock inte självklart att de överväganden och slutsatser som dras i ett mål 19Danelius 2007, s. 137. 20Se 2009, s. 73 f. och 1982, s. 634. rörande utvisning, i detta avseende kan appliceras på ett mål om utlämning. Bakom instituten utvisning – även när fråga är om ut- visning på grund av brott – och utlämning ligger i viss utsträckning skilda intressen. Utlämning är till sin natur ett led i en lagföring. Att utlämning och utvisning, vid de överväganden som görs enligt artikel 3 i , kan likställas, har att göra med att förbudet mot tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning är absolut, och att några avvägningar mot andra in- tressen inte får göras, då risk för sådan behandling föreligger. När det gäller respekten för familjelivet, är förhållandena annorlunda och stater har, enligt artikel 8, rätt att inskränka det skydd som där avses med stöd av lag om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säker- heten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oord- ning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. En avvägning mellan respekten för familjelivet och andra skyddsvärda intressen får således göras, för att avgöra om en kränkning mot artikel 8 ska anses föreligga och en bedömning därvid göras av vad som är proportionerligt i det en- skilda fallet. Prövningen enligt artikel 8 sker enligt följande prin- ciper.21 Först prövas om det finns en familjebildning som åtnjuter skydd enligt artikeln. Därefter prövas om åtgärden (exempelvis ett beslut om utvisning, avvisning eller utlämning) innebär ett intrång i skyddet. Om så är fallet görs en bedömning av huruvida intrånget framstår som försvarligt, enligt de bedömningsgrunder som anges i artikelns andra stycke; beslutet måste ha stöd i lag, ha ett legitimt syfte och framstå som nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för det angivna syftet. En proportionalitetsbedömning görs härvid av om det men som den aktuella personen lider till följd av åtgärden, står i rimlig proportion till det syfte som staten vill uppnå. När det gäller utvisning av personer som dömts för brott, har således gjort en avvägning mellan det aktuella landets intressen av att utvisa – varvid hänsynstaganden främst tagits till det aktuella brottets art och svårhetsgrad – och den aktuella personens intresse av att, med hänsyn till sina familjeförhållanden, slippa bli utvisad. Domstolen har därvid kommit fram till huruvida en utvisning vore ett i sammanhanget proportionerligt ingrepp i rätten till respekten för privat- och familjeliv. Sammanfattningsvis kan sägas att i fall av allvarlig brottslighet (exempelvis narkotika- eller våld- 21 Se 1999, s. 8 ff. brottslighet där ett flerårigt fängelsestraff dömts ut) har Europa- domstolen krävt att den utvisningshotade, genom sina familjeför- hållanden, haft en mycket stark anknytning till det land från vilket utvisning avsågs ske, för att anse en utvisning vara oproportionerlig och därmed stridande mot artikel 8 (se bl.a. Boultif mot , dom , och Amrollahi mot , dom ).22 I sammanhanget bör också nämnas att ett frihetsberövande före- taget i enlighet med artikel 5 i , inte i sig kan konstituera ett brott mot artikel 8, enbart på grund av att den en- skilde och hans familj skiljs åt under tid denne är frihetsberövad. De restriktioner som denne är underkastad , kan dock – om de är oproportionerliga – innebära att den frihets- berövades kontakter med sin familj blir så svåra att upprätthålla, att åtgärderna anses strida mot artikel 8. I fallet och mot Förenade (dom ) betonade Europa- domstolen, att det faktum att någon avtjänar ett fängelsestraff med nödvändighet innebär inskränkningar i den intagnes rätt till kontakt med familjemedlemmar, men att dessa inskränkningar måste vara proportionerliga.23 I linje med detta resonemang skulle man kunna hävda, att den som ska avtjäna ett fängelsestraff – om inte andra, exempelvis säkerhetsmässiga, intressen talar emot detta – bör placeras på en anstalt belägen så nära sitt hem som möjligt, för att kon- takterna med familjen ska underlättas under anstaltsvistelsen. Som en ytterligare utveckling av resonemanget skulle man kunna anföra, att en utlämning av någon som har sin familj permanent bosatt i den anmodade staten, mot bakgrund av artikel 8 kan ifrågasättas, om lagföring och straffverkställighet lika väl skulle kunna ske i den anmodade staten. I vart fall skulle kunna hävdas att det i en sådan situation, av respekten för den enskildes familjeliv, borde övervägas om utlämning endast ska beviljas för lagföring, på villkor att den eftersökte återförs till den anmodade staten efter genomförd rätte- gång, för att där avtjäna ett eventuellt fängelsestraff. 22Se även 2006, s. 116 och 2007, s. 335 ff. 23Se också 2007, s. 321. 5.3Europakonventionens tillämpning på utlämningsrättens område – Högsta domstolens praxis Den prövning som enligt UtlämningsL ankommer på Högsta dom- stolen är begränsad till de hinder mot utlämning som finns i UtlämningsL. började emellertid, som tidigare angetts, att gälla som lag i . har i och med detta, trots vad som i UtlämningsL anges om omfattningen av Högsta domstolens prövning, ansett att det ankommer på domstolen att även pröva frågan, om den i ärendet föreliggande utredningen ger underlag för bedömningen att det finns lagliga hinder mot utlämning också enligt bestämmelserna i konventionen. I bl.a. NJA 2009 s. 280 (se om rättsfallet nedan) har gjort klart att vid bedömningen av om det föreligger hinder mot utlämning enligt bestämmelser kan, i motsats till vad som gäller vid tillämpningen av Utläm- ningsL:s bestämmelser (7 och 8 §§), uppgifter om de allmänna för- hållandena inom rättskipningen och fängelserna i en stat vara av helt avgörande betydelse. Vidare har (i NJA 2007 s. 574 och NJA 2009 s. 280, se vidare nedan) konstaterat att såväl 8 § UtlämningsL som artikel 3 i syftar till att tillgodose humanitetens krav, men att den avvägning mot den främmande statens intresse som 8 § UtlämningsL förutsätter, mot bakgrund av praxis, är främmande vid en pröv- ning enligt artikel 3. Det är i huvudsak mot denna bakgrund som funnit att bedömningen enligt artikel 3 i Europa- konventionen bör göras vid sidan av prövningen enligt UtlämningsL. Utvecklingen på området för den enskildes rättigheter och grundläggande friheter inom ramen för , har, i vart fall , således beaktats av Högsta dom- stolen i utlämningsärenden. Flertalet av de rättsfall som refereras nedan, finns även refererade i avsnitt 3.6 eller 3.7. I NJA 2002 s. 624 gällde saken utlämning till för brott som enligt svensk rätt motsvarade mord, alternativt dråp, och rån. Den man ansökan avsåg gjorde gällande, att hinder mot utlämning förelåg enligt 7 och 8 §§ UtlämningsL. Han anförde därvid, att han i varit politiskt aktiv mot regimen såsom ledare för en mindre grupp som sympatiserade med den Kristdemokratiska folk- fronten, att han, om han återfördes till , skulle tas emot av säkerhetspolisen, behandlas som en landsförrädare, bli misshand- lad och tvingad att erkänna sig skyldig till brott. Han anförde vidare att det förekom tortyr i fängelserna i och att förhåll- andena i fängelserna i övrigt var så dåliga, att de intagna tynade bort av köld, hunger och kroniska sjukdomar. slog fast, att vad mannen anfört inte kunde anses utgöra tillräcklig grund för att anta att han på grund av sin politiska verksamhet löpte risk för sådan förföljelse som avses i 7 § UtlämningsL. anförde vidare att mannen var misstänkt för brott av mycket allvarlig beskaffenhet och att därför fick anses ha ett betydande intresse av att han utlämnades för lagföring i det landet. Enligt domstolen var mannens personliga förhållanden inte sådana att de utgjorde hinder enligt 8 § UtlämningsL. Högsta dom- stolen gjorde därefter en självständig prövning av om hinder mot utlämning förelåg enligt artikel 3. I åberopade angavs, att det i i vissa fall före- kommit tortyr i polisarrester och att förhållandena i häktena var otillfredsställande. Enligt gav utredningen emeller- tid inte underlag för bedömningen att det förelåg hinder mot ut- lämning enligt artikel 3. NJA 2007 s. 574 gällde utlämning till av en albansk medborgare som enligt albansk domstols häktningsbeslut var miss- tänkt för brott som enligt svensk rätt motsvarade mord och grovt vapenbrott. Den albanske mannen gjorde gällande, att det förelåg hinder mot utlämning enligt 7 och 8 §§ UtlämningsL samt artikel 3 i . Som grund för sin inställning anförde han att det fanns en allvarlig risk för att han skulle dödas efter en ut- lämning till och att de albanska myndigheterna inte skulle kunna skydda honom. Enligt mannen hade han och hans släkt varit utsatta för flera svåra övergrepp; bl.a. hade fyra bröder till honom, liksom en farbror och två kusiner blivit dödade, han själv blivit beskjuten, familjens gård blivit nerbränd och anhörigas gravar blivit skändade. Händelserna hade enligt mannen sin bakgrund i politiska motsättningar mellan det parti som han och hans familj sympatiserade med och ett annat parti som styrt , och de albanska myndigheterna hade trots anmälan inte ingripit mot dem som utfört övergreppen. Mannen menade därför att han löpte risk att i utsättas för svår förföljelse och att denna förföljelse berodde på hans och hans familjs politiska uppfattning och de politiska förhållandena i landet. anförde, att även om det kunde ha funnits politiska inslag i en del av händelserna, så gav utredningen inte underlag för några mer bestämda slutsatser om att politiska motiv legat bakom det inträffade eller att mannen av politiska skäl skulle komma att utsättas för en annan påföljd i , än den som direkt anknöt till de brott han misstänktes för. Inte heller på annan grund kunde det enligt anses föreligga något hinder mot utlämning enligt 7 § UtlämningsL. uttalade vidare att det var mest följdriktigt att reservera prövningen enligt 8 § UtlämningsL för sådana fall som bestämmelsen uttryck- ligen tar sikte på, dvs. personliga förhållanden, och att hänsyn till uppgifter om mer allmänna förhållanden i den ansökande staten fick tas inom ramen för en prövning enligt artikel 3. Vid en sådan tolkning av 8 § kunde det inte, enligt , anses föreligga något hinder mot utlämning enligt den bestämmelsen. Hinder mot utlämning förelåg emellertid, menade domstolen, enligt artikel 3 i , då mannen ri- skerade att utsättas för en behandling stridande mot artikeln och då de albanska myndigheterna inte skulle komma att kunna ge honom erforderligt skydd. NJA 2007 N 36 gällde utlämning till av en rysk med- borgare som enligt ett tjetjenskt häktningsbeslut var misstänkt för brott som enligt svensk rätt motsvarade människorov. Mannen gjorde, med hänvisning till 7 § UtlämningsL, gällande att det förelåg hinder mot utlämning, eftersom han var etnisk tjetjen och på grund av sin härstamning och sin politiska uppfattning löpte risk att utsättas för förföljelse, om han utlämnades. Mannen gjorde vidare gällande, att en utlämning skulle kränka , särskilt artiklarna 3 och 6. Till stöd för sin framställning hänvisade mannen till olika rapporter (bl.a. från ), pressnotiser och tid- ningsartiklar angående de rättsliga förhållandena i och tjetjeners situation i . Han åberopade också, att Stor- och vägrat att till utlämna tjetjener samt att på grund av den rådande situationen i beviljat tjetjener uppehållstillstånd. Vidare åberopade han ett av ingivet yttrande angående förhållandena i , vari angavs att mannen vid en utlämning till skulle löpa stor risk att utsättas för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning samt riskera att erhålla en rättegång som inte skulle nå upp till internationella normer för en rättvis rättegång. Slutligen åberopade han att kommissarie för mänskliga rättig- heter uttalat att denne vid besök i funnit bevis för massiva kränkningar av de mänskliga rättigheterna i tjetjenska fäng- elser. Enligt kunde det inte antas, att mannen på grund av sin politiska uppfattning skulle löpa risk för sådan för- följelse som avses i 7 § UtlämningsL. Vid en samlad bedömning an- såg inte heller att det som anförts av mannen kunde anses utgöra tillräcklig grund för att anta att han såsom tjetjen skulle löpa risk att utsättas för sådan förföljelse som avses i 7 § UtlämningsL. Vad avsåg utlämningens förenlighet med Europa- konventionen, uttalade att, även om den utred- ning som förelåg i ärendet gav anledning till tvekan, kunde den inte anses erbjuda tillräckligt underlag för bedömningen att det förelåg generella hinder för utlämning till enligt artikel 3 eller 6 i . Domstolen lade emellertid till att det fick förutsättas att denna fråga beaktades ytterligare vid ärendets fort- satta behandling. Domstolen uppmärksammade således regeringen på att den borde överväga att avslå utlämningsframställningen. Även i några andra notisfall har det varit fråga om utlämning till av personer, som gjort gällande att en utlämning av dem skulle strida mot . NJA 2008 not N 53 gällde utlämning av en rysk medborgare som var misstänkt för brott som enligt svensk rätt motsvarade miss- handel och grov misshandel. Mannen åberopade bl.a. att han efter en utlämning inte skulle erhålla en rättvis rättegång i och att han vid en frihetsberövande påföljd skulle löpa stor risk för att skadas eller dödas. anförde att vad mannen an- fört om riskerna i dessa avseenden närmast aktualiserade en tillämp- ning av artiklarna 3 och 6 i .