sou · H0B355 · 2012-08-24 00:00:00 — Bland annat publicerade () flera artiklar om honom. 35- åringen ansåg att han härigenom hade blivit utsatt för grovt förtal. Han väckte åtal för detta brott mot tidningens ansvarige utgivare och yrkade skadestånd av denne liksom av tidningens ägare. Huvudförhandlingen i målet hölls inför jury. Juryn svarade nej på samtliga frågor om huruvida uppgifterna i var brottsliga. Till följd härav ogillades såväl åtalet som skadestånds- yrkandena och målsäganden förpliktades att ersätta motparternas rättegångskostnader (jämte ränta). Målsäganden överklagade tingsrättens dom i fråga om rätte- gångskostnaderna och yrkade att hovrätten – med tillämpning av kvittningsregeln i tillämpningslagen – skulle besluta att vardera parten skulle stå för sin rättegångskostnad vid tingsrätten. Som grund för sitt yrkande anförde han att juryns beslut i brottslighets- frågan var felaktigt och att det var fråga om förtal eller grovt förtal. Hovrätten konstaterade att förarbetsuttalandena till kvittnings- regeln gav stöd åt målsägandens uppfattning att rätten vid bedömningen av rättegångskostnadsfrågan inte är bunden av juryns friande utslag utan kan lägga en egen bedömning till grund för sitt beslut i frågan om rättegångskostnaderna. Men i ett brottmål aktualiseras enligt hovrätten den s.k. oskuldspresumtionen i artikel 6.2 i . Efter en redovisning av vissa mål från Europadomstolen1 drog hovrätten slutsatsen att en frikännande dom – oavsett om frikännandet skett på grund av preskription, på grund av att den tilltalades skuld inte ställts utom rimligt tvivel eller av annan anledning – innebär att det inte som grund för andra beslut får anföras att det fortfarande finns en misstanke om att den frikände är skyldig till brott. 1 Se domen i målet Minelli mot , domarna i målen mot , mot resp. Nölckenbockhoff mot , domen i målet Leutscher mot , domen i målet Sekanina mot , domen i målet Rushiti mot , domen i målet Lamanna mot , domen i målet Vostic mot , domarna i målen Hammern mot resp. O. mot , domen i målet Weixelbraun mot , domen i målet Capeau mot , domen i målet Panteleyenko mot , domen i målet Garycki mot , domarna i målen Ringvold mot resp. Y. mot , domen i målet Baars mot och domen i målet mot . Enskildas processuella skydd vid brott i medierna I fråga om den närmare bedömningen i målet anförde hovrätten bl.a. följande. I förevarande fall hade målsäganden yrkat att han inte skulle behöva betala motparternas rättegångskostnader. Det kunde med stöd av Englert-, Lutz-, Nölckenbockhoff- och Leutscher- avgörandena från argumenteras för att en ansvarig utgivare inte hade en på oskuldspresumtionen grundad rätt att få ersättning för sina rättegångskostnader av målsäganden. var det så, att det enda argument som hade anförts i målet som skulle kunna leda till att motparterna inte skulle få ersättning för sina rättegångskostnader var ett ifrågasättande av frikännandet av den ansvarige utgivaren. Domstolen skulle genom att ställa sig bakom ett sådant ifrågasättande antyda att han var skyldig, och detta ifrågasättande skulle enligt fallen Sekanina, Rushiti, Lamanna, Vostic, Hammern och O. mot strida mot oskuldspresumtionen. Hovrätten gjorde också bedömningen att målsägandens skadeståndstalan mot tidningens ägare var så nära förbunden med åtalet mot den ansvarige utgivaren att även ett ifrågasättande av tingsrättens beslut att avslå skadeståndstalan mot bolaget skulle innebära ett ifrågasättande av dennes oskuld. Avslutningsvis anförde hovrätten att 10 kap. 4 § tillämpnings- lagen skulle tolkas i enlighet med och praxis och inte i enlighet med förarbetsuttalanden. Det saknades därmed utrymme att i målen mellan å ena sidan målsäganden och å andra sidan den ansvarige utgivaren och bolaget göra någon fingerad prövning av den slutligt avgjorda delen av målet på det sätt förarbetena anger. Hovrätten lade därför frikännandet och ogillandet av skadeståndstalan till grund för bedömningen i rättegångs- kostnadsfrågan och fastställde tingsrättens avgörande i den delen. Målsäganden har överklagat hovrättens beslut till , som har meddelat prövnings- tillstånd (mål Ö 624-11). Målet är ännu inte avgjort när vi avslutar vårt arbete. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Ett tänkbart sätt att stärka enskilda personers ställning i förhållande till medieföretag, när de utsätts för brott i medierna, är att mjuka upp bestämmelserna om allmänt åtal i tryck- och yttrandefrihetsmål. Detta är ingen ny tanke. Redogörelsen ovan visar att förslag om detta väcks med jämna mellanrum. Den enskilda omständighet som torde ha störst inverkan på målsägandens vilja att gå till domstol är förmodligen risken att få betala rättegångskostnader. Även vid en utvidgning av förut- sättningarna för allmänt åtal för ärekränkningsbrott kommer det att finnas fall där allmänt åtal inte är motiverat. kan förhållandena vara sådana att den enskilde har ett beaktansvärt intresse av att få saken prövad av domstol. En förändring av rätte- gångskostnadsreglerna är därför också en tänkbar väg om man vill stärka enskildas processuella ställning gentemot främst medie- företag. I avsnitt 20.6.2 diskuteras en utvidgning av förutsättningarna för allmänt åtal i tryck- och yttrandefrihetsmål. Avsnitt 20.6.3 behandlar frågan om utökade möjligheter till kvittning. 20.6.2En utvidgning av förutsättningarna för allmänt åtal vid ärekränkningsbrott i tryck- och yttrandefrihetsmål Vårt förslag: Om ett ärekränkningsbrott riktar sig mot någon som är eller om målsäganden i annat fall anger brottet till åtal, ska åklagare få väcka åtal om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Kravet på särskilda skäl tas bort i den särskilda åtalsprövningsregeln i 5 kap. 5 § första stycket brotts- balken. Bör den särskilda åtalsprövningsregeln ändras? Redogörelsen ovan för allmän åklagares åtalspraxis kan ge vid handen att det finns utrymme för JK att inom ramen för gällande bestämmelser utveckla en mer generös åtalspraxis och väcka allmänt åtal för ärekränkningsbrott oftare än som sker . Enskildas processuella skydd vid brott i medierna skillnaden i antalet allmänna åtal som väckts av allmän åklagare resp. JK kanske inte i första hand beror på att det finns olika upp- fattningar om när ett sådant åtal av särskilda skäl kan anses påkallat från allmän synpunkt? En delförklaring till att antalet åtal är färre inom det grundlagsskyddade området kan vara den s.k. instruktionen (1 kap. 4 § TF och 1 kap. 5 § YGL). Den innebär att den som dömer över missbruk av yttrandefriheten eller vakar över denna ska betänka att yttrandefriheten är en grundval för ett fritt samhällsskick, upp- märksamma syftet mer än framställningssättet och hellre fria än fälla. En annan förklaring kan vara att antalet övertramp är fler utanför det grundlagsskyddade området. De är nog också betydligt grövre än de övertramp som förekommer inom det grundlagsskyddade området. Det hänger samman med de bedöm- ningar som sker på redaktionerna före publicering. Skillnaden i åtalspraxis kan dock även delvis bottna i olika uppfattningar i fråga om när allmänt åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Den restriktiva åtalspraxis som har utvecklats hos JK framstår som fast. Den synes inte heller ha varierat beroende på vem som varit innehavare av . Det finns knappast något som talar för att en mer generös åtalspraxis skulle komma att utvecklas inom ramen för gällande bestämmelser. Det gäller i varje fall om inte en drastisk förändring av de grundlagsskyddade mediernas pressetiska överväganden inträffar. Vill man få till stånd en förändring av rättsläget när det gäller allmänt åtal för ärekränkningsbrott i grundlagsskyddade medier, torde det därför krävas att den särskilda åtalsprövningsregeln mjukas upp. Enskildas processuella skydd bör stärkas Utformningen av de materiella och processuella reglerna för tryck- och yttrandefrihetsmål innebär att det råder en inte obetydlig obalans till den enskildes nackdel i fråga om möjligheterna att hävda befogade anspråk inför domstol. Vi anser att det därför i princip är motiverat att stärka enskilda personers processuella skydd när de utsätts för brott i medierna. är det viktigt att en sådan förbättring för den enskilde inte tillåts gå ut över tryck- och yttrandefriheten på ett skadligt sätt. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Enligt vår bedömning är det rimligt att det allmänna i något större utsträckning än ansvarar för att ärekränkningsbrott beivras straffrättsligt. Det bör ske genom utökade möjligheter att väcka allmänt åtal för sådana brott. Något behov av att få till stånd en mera markant ändring av åtalspraxis på tryck- och yttrandefrihetsområdet torde visserligen inte finnas. Det går sålunda knappast att i JK:s praxis finna mer än möjligen enstaka exempel där det kan ifrågasättas om inte allmänt åtal borde ha väckts. Men utgångspunkten för bedömningen bör ändå förändras något. Allmänt åtal bör i princip väckas när en fällande dom kan förväntas och det finns antingen ett klart samhällsintresse i att brottet beivras eller starka skäl med hänsyn till målsäganden att det allmänna medverkar. När det rör sig om ett tydligt förtal som inte har sin grund i en privat tvist borde allmänt åtal därmed ofta kunna vara motiverat. Utgångspunkten bör alltså enligt kommittén inte vara att allmänt åtal ska begränsas till de fall som främst konstituerar särskilda skäl enligt förarbetena till gällande lag, dvs. när en innehavare av en allmän befattning utsätts för förtal som avser hans åtgärder i befattningen. I fall då en enskild drabbas mycket hårt av att bli förtalad bör allmänt åtal i princip väckas. Det gäller i varje fall om det framstår som en naturlig insats från samhällets sida att beivra brottet. Men lika lite som bör det bli aktuellt att väcka allmänt åtal för publiceringar som t.ex. utgör ett led i en pågående maktkamp mellan olika falanger inom en sammanslutning. Detsamma bör gälla i en uttalad konflikt mellan två enskilda. Frågan är då hur en förändrad åtalsregel bör utformas. Är det tillräckligt att slopa kravet på särskilda skäl? En tänkbar reform skulle kunna vara att låta också ärekränknings- brott falla under allmänt åtal. En sådan lösning skulle emellertid utgöra en alltför stor förändring. Det finns inte belägg för att det skulle finnas något praktiskt behov av en sådan, och den skulle ge klart oönskade effekter. Ett lämpligt sätt att åstadkomma den önskade förändringen synes i stället vara det som föreslog. Vi ansluter oss därför till det och föreslår att det som en förutsättning för allmänt åtal för ärekränkningsbrott inte längre ska krävas att Enskildas processuella skydd vid brott i medierna allmänt åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Det bör i fortsättningen vara tillräckligt att allmänt åtal är påkallat från allmän synpunkt. Detta bör gälla såväl inom som utanför det grundlagsskyddade området. En åtalsregel av detta slag för enbart det grundlagsskyddade området skulle ju innebära en lägre grad av yttrandefrihet inom detta område än utanför. Som nämnts gäller en särskild regel för sådana fall där målsäganden är , dvs. Då fordras ingen åtalsangivelse för allmänt åtal. Detta bör gälla även fortsättningsvis. Frågan är om skyddet för barn bör förstärkas ytterligare. Det finns mycket som tyder på att barn utsätts för ärekränkningsbrott i större utsträckning än vuxna. Något belägg för att detta skulle gälla också i grundlagsskyddade medier har vi dock inte kunnat finna. Från vår synpunkt finns det därför inte skäl att föreslå någon ytterligare uppmjukning av förutsättningarna för allmänt åtal när ett ärekränkningsbrott riktar sig mot någon som är . Konsekvenser för tryck- och yttrandefriheten Det kan hävdas att en utvidgning av området för allmänt åtal avseende ärekränkningsbrott får oönskade effekter för tryck- och yttrandefriheten. Redan en ökad risk av att drabbas av allmänt åtal kan tänkas leda till en större försiktighet inom medierna. Det kan medföra att information som borde bli publicerad inte blir det. Man bör dock kunna utgå ifrån att JK inte kommer att ingripa i andra fall än då det verkligen framstår som motiverat. Med den utgångspunkten anser vi att skälen för en förändring väger tyngre än de skäl som kan anföras häremot. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna 20.6.3Utökade möjligheter till kvittning Vårt förslag: Bestämmelsen om kvittning av rättegångs- kostnaderna i ärekränkningsmål ändras så att dess tillämpning inte riskerar att komma i konflikt med den s.k. oskulds- presumtionen i . Två varianter av en kvittningsregel Lite förenklat kan man säga att en kvittningsregel i princip kan vara antingen obligatorisk eller fakultativ. En obligatorisk kvittnings- regel föreskriver att vardera parten i en rättegång ska bära sin rättegångskostnad. En fakultativ regel föreskriver att domstolen får besluta om en sådan kostnadsfördelning. Nackdelen med en bestämmelse om obligatorisk kvittning är att den kan leda till otillfredsställande resultat i vissa fall. Mot en fakultativ bestämmelse kan anföras att kvittning erfarenhetsmässigt tenderar att bli den helt dominerande lösningen när en sådan möjlighet finns. Vidare är förutsebarheten mindre med en fakultativ bestämmelse än med en obligatorisk. Det gäller i varje fall om bestämmelsen är helt öppen och inte innehåller något om förutsättningarna för kvittning. Självfallet kan man dock förändra förutsättningarna för tillämpningen av en fakultativ regel genom mer eller mindre fasta kriterier för dess tillämpning. Är en kvittningsregel i tryck- och yttrandefrihetsmål förenlig med ? Svaret på frågan i rubriken är inte helt givet. Fram till dess att har avgjort det överklagade målet från Hovrätten över och får rättsläget anses något oklart. Mycket talar emellertid för att kvittningsregeln i tillämpningslagen – om den tillämpas i enlighet med vad som sägs i förarbetena – ibland kan vara oförenlig med den s.k. oskuldspresumtionen såsom denna har uttolkats av . står det klart att oskuldspresumtionen inte utgör något hinder mot en kvittnings- regel så länge de omständigheter som åberopas för kvittning inte innebär att den åtalade kommer att pekas ut som skyldig till brott i den mening som konventionen avser. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Vad som har sagts innebär att en kvittningsregel inte i sig är oförenlig med oskuldspresumtionen. Detta förutsätter dock att den inte tillämpas så att det blir fråga om ett sådant utpekande för brott som är otillåtet enligt utan lagligt fastställande av skuld. En annan grundläggande rättssäkerhetsgaranti enligt är den enskildes rätt till en rättvis rättegång (fair trial) i artikel 6.1 första meningen. I bestämmelsen – som har sin motsvarighet i 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen – anges följande. Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. I denna bestämmelse anses inrymmas ett visst krav på equality of arms mellan parterna i en rättegång. De ska således vara i princip likställda i processen och den ene ska inte gynnas procedurmässigt på den andres bekostnad. I ett äldre mål mot har (kommission för de mänskliga rättigheterna) uttalat att begreppet rättvis rättegång fick anses innebära att den ena parten i en rättegång inte fick placeras i ett väsentligt underläge i förhållande till motparten (se prop. 1999/2000:47 s. 10). I nämnda proposition uttalade sig regeringen om den för målsägande förmånliga rättegångskostnadsregel som finns i 6 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Enligt regeringen kunde den inte anses innefatta en sådan väsentlig obalans mellan parterna att den står i strid med principen om rätten till en rättvis rättegång (a. st.). Avgörande för denna bedömning var bl.a. att bestämmelsen inte är obligatorisk utan möjliggör undantag om det finns särskilda skäl för det. Samma synsätt anser vi borde kunna anläggas vid en diskussion om en kvittningsregel i tryck- och yttrandefrihetsmål. Det bör därvid inte råda någon principiell skillnad mellan mål om enskilt åtal för brott och mål om skadestånd. Slutsatsen är att en regel som möjliggör kvittning inte i sig kommer i konflikt heller med den nu diskuterade bestämmelsen i . Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Utformningen av en eventuell kvittningsregel Som vi vet finns det en kvittningsbestämmelse i tillämpningslagen (10 kap. 4 §). Två förutsättningar gäller: Det ska finnas skäl till det, dvs. Och frågan om brott föreligger ska ha prövats av en jury. Den fråga vi nu diskuterar är om denna kvittningsregel bör ersättas med en bestämmelse av delvis annat slag. En obligatorisk bestämmelse, som anger att kvittning av rättegångskostnaderna alltid ska ske i ärekränkningsmål, skulle öppna för okynnesprocesser som inte drivs av sakskäl utan för att komma åt t.ex. en tidning som man av något skäl ogillar. Det skulle i sin tur medföra en avsevärd försämring av pressfriheten och därtill innebära ett betydande avsteg från etablerade process- rättsliga principer. En sådan bestämmelse bör därför inte övervägas närmare. Inte heller en helt öppen fakultativ bestämmelse, som utan närmare anvisningar för tillämpningen skulle föreskriva att domstolen i ärekränkningsmål får besluta att vardera parten ska bära sin kostnad, framstår som lämplig. En sådan bestämmelse skulle vara alltför allmänt hållen och inte leva upp till de krav på förutsebarhet som bör ställas på en rättegångskostnads- bestämmelse. Förutsebarheten skulle inte heller öka i någon större utsträckning om man bara lägger till att kvittning får ske om det finns skäl för det. Något mera förutsebar blir bestämmelsen om den föreskriver att det ska finnas särskilda skäl för det. Det gäller åtminstone om förarbetena ger någorlunda tydliga anvisningar. Ändå bör en så pass öppen bestämmelse enligt vår mening inte införas. En undantagsregel med ett klart avgränsat tillämpningsområde är den tidigare nämnda bestämmelsen i 6 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Som framgått föreskriver den att en skadelidande som har tillerkänts ersättning för kränkning inte ska förpliktas att ersätta den skadeståndsskyldiges rättegångskostnader i ett mål där skadestånd på grund av det skadeståndsgrundande brottet prövas. Bestämmelsen innehåller också en ventil med innebörd att det sagda inte gäller om särskilda skäl föranleder annat. Fördelen med denna bestämmelse är att den klart anger vilken omständighet som föranleder kvittning, nämligen att den skade- lidande har fått skadestånd för kränkning. Enskildas processuella skydd vid brott i medierna alltså i normalfallet inte ge sig in på några skälighetsbedömningar för att kunna tillämpa bestämmelsen. Vi har svårt att se att en liknande kvittningsregel skulle kunna införas vid enskilt åtal för ärekränkningsbrott. Detta hänger samman med att det helt enkelt inte synes möjligt att urskilja någon enkelt konstaterbar omständighet som alltid kan läggas till grund för kvittning i sådana mål, i varje fall inte utan att det kommer i konflikt med de grundläggande rättigheter som den tilltalade har i ett brottmål. En förutsättning för att kränknings- ersättning ska kunna utgå enligt TF och YGL är att det har slagits fast att någon har gjort sig skyldig till brott. Vad som diskuteras är emellertid en undantagsbestämmelse som i vissa fall ska kunna tillämpas när den tilltalade inte fälls till ansvar för brott. Vår slutsats så långt är att en kvittningsregel – när det gäller förutsättningarna för kvittning – måste inrymma ett moment av bedömning för att vara godtagbar. Den lösning som i så fall synes ligga närmast till hands om man vill ersätta den nuvarande bestämmelsen är en regel som liknar den som finns i bl.a. 5 kap. 2 § första stycket LRA. Den skulle innebära att rätten kan besluta att vardera parten ska bära sina rättegångs- kostnader om målsäganden hade skälig anledning att få tvisten prövad e.d. Under nästa rubrik diskuteras en sådan bestämmelse närmare. En regel som utgår från om det finns skäl att föra talan Det står klart att det finns situationer där den som har utsatts för negativ publicitet kan ha anledning att få sin rätt till skadestånd prövad men där rättegångskostnadsreglerna kan innebära en hämsko på viljan att föra talan. Men finns det över huvud taget några fall där en målsägande kan anses ha haft skälig anledning att få en talan om förtal prövad även om han eller hon förlorar processen? Bör inte slutsatsen då snarare vara att utgången visar att det inte fanns någon sådan skälig anledning? Från den enskildes synpunkt står det klart att det ibland kan finnas skäl att få en talan prövad även om målet slutar med att vederbörande förlorar. Det kan gälla i exempelvis sådana fall där det som har skrivits eller sagts om personen visar sig vara osant, trots att det fanns skälig grund för uppgifterna, och där publiciteten har skadat denne avsevärt. Särskilt i situationer där det inte funnits Enskildas processuella skydd vid brott i medierna behov av att identifiera personen kan talan te sig motiverad, i varje fall från den enskildes synpunkt. Från mediernas utgångspunkt ser det annorlunda ut. En kvittningsregel som bygger på om det har varit motiverat eller inte att föra talan kan innebära en hämsko på publicerings- verksamheten. Om en tidning måste kalkylera med stora kostnader för processer får man skäl att vara försiktig. kan detta tänkas leda till att man avstår från publicering. Det skulle innebära en inte obetydlig inskränkning i yttrandefriheten, särskilt i pressfriheten. Det handlar emellertid enbart om en ekonomisk risk för medierna. Risken att fällas för förtal ökar inte, och inte heller risken att få betala skadestånd. Vad som ökar är risken för åtal och skadeståndsanspråk som av domstolen bedöms ha varit befogade. Från principiell utgångspunkt är det visserligen diskutabelt om den som befinns inte ha gjort sig skyldig till något brottsligt ändå får betala sina kostnader för att försvara sig. Men den prövning som domstolen skulle ha att göra innebär att kostnadsrisken har ett sådant samband med publiceringsverksamheten att de principiella betänkligheterna blir något mindre än de annars skulle vara. En eventuell regel måste dock utformas så att kvittning kommer i fråga bara i de fall då målsäganden efter en relativt noggrann prövning har skäl att utgå från att han eller hon har möjlighet att vinna en process. Man kan också diskutera om det borde vara ett krav att målsäganden har begärt skadestånd av den ansvarige innan talan väcks. Det är dock inte alltid ett önskemål om ekonomisk kompensation som motiverar den enskilde. kan det vara önskan om upprättelse e.d. Därför ter det sig inte lämpligt att fordra att ett skadeståndskrav har framställts. Vid en samlad bedömning ter sig en bestämmelse som över- lämnar åt domstolen att bedöma om kvittning ska ske utifrån om målsäganden har haft skäl för sin talan fullt möjlig utifrån lagtekniska och praktiska synpunkter. En sådan bestämmelse skulle kunna utformas enligt följande. Rätten får besluta att vardera parten ska svara för sina rättegångs- kostnader om en målsägandes talan har ogillats men denne hade skälig anledning att få saken prövad. Detta gäller dock endast om frågan om brott föreligger har prövats av en jury. Vi har dock ännu inte tagit ställning till om en sådan bestämmelse är sakligt motiverad utifrån en värdering av parternas intressen och Enskildas processuella skydd vid brott i medierna effekterna på yttrandefriheten. För det ställningstagandet måste vi också överväga om bestämmelsen kan antas leda till skäliga resultat. Vi har diskuterat frågan utifrån framför allt den tänkta situationen att en enskild väcker talan mot ett resursstarkt medie- företag. I dessa fall råder det ofta obalans mellan parterna i ekonomiskt hänseende och en kvittningsregel framstår därför ofta som rimlig. Men det omvända fallet är också tänkbart, dvs.