sou · H0B361 · 2012-10-02 00:00:00 — För upplåtelse eller inlösen för sådan anordning som avses i 2 § andra stycket ska en förhöjd intrångsersättning eller löseskilling betalas till fastig- hetsägaren efter vad som är skäligt med hänsyn särskilt till det vederlag som skulle ha betalats vid en motsvarande frivillig överenskommelse. Om en innehavare av en rättighet, som minskar en fastighets värde, är berättigad till ersättning, ska det värde som tillgodoräknas fastighetens ägare enligt första och andra styckena minskas med det belopp som mot- svarar den värdeminskning för fastigheten som rättigheten inneburit. Om det värde som ska tillgodoräknas fastighetens ägare inte kan minskas utan att skada uppkommer för innehavaren av en fordran med bättre rätt, minskas i stället ersättningen till rättighetshavaren med motsvarande belopp. Paragrafen reglerar ersättning för ledningsrätt. I bestämmelsen har ett nytt andra stycke införts. Detta reglerar vad som – något oegent- ligt – har benämnts vinstfördelning. Bakgrunden till bestämmelsen är att samhällsutvecklingen har lett till att antalet tvångsförfoganden över mark som genomförs av privata aktörer vars verksamhet bedrivs med vinstsyfte har ökat. Utredningen har valt att benämna denna ersättning förhöjd ersättning. Bestämmelsen är tillämplig vid upplåtelse eller inlösen för sådan anordning som avses i 2 § andra stycket ledningsrättslagen, dvs. an- ordning som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål men som inte utgör ledning. Sådana anordningar ska vid tillämpning av ledningsrättslagen anses som ledning enligt första stycket punkten 1, dvs. ledning som ingår i ett elektroniskt kom- munikationsnät för allmänt ändamål samt allmän svagströmsledning för signalering, fjärrmanövrering, dataöverföring eller liknande ända- mål. Som exempel på anordningar som omfattas av 2 § andra stycket kan nämnas telestationer, basstationer, radiostationer och radiolänk- stationer. Till anordningen får därvid räknas såväl den tekniska utrust- ning som åstadkommer den elektroniska kommunikationen som de , skåp, byggnader m.m. som är oundgängligt nödvändiga för den tekniska utrustningens funktion. Bestämmelsen omfattar sådana anordningar som avses i 2 § andra stycket ledningsrättslagen. Det saknar betydelse om anordningen i fråga omfattas av ledningsrättslagen till följd av nämnda bestämmelse eller om den omfattas av lagen redan till följd av 2 § första stycket punkten 1 (exempelvis en mast eller antenn som är ansluten med ledning/kabel). Regleringen omfattar däremot inte anslutande led- ningar, exempelvis elledningar dragna till en mast. Bakgrunden till att en förhöjd ersättning ska betalas vid markåt- komst för och liknande anordningar är att det finns ett avsevärt glapp mellan vad som å ena sidan skulle utgå vid en frivillig överens- kommelse och å andra sidan vid ledningsrätt. De ersättningsnivåer som tidigare normalt tillämpades vid frivilliga överenskommelser i dessa fall översteg avsevärt den ersättning som, sedan Högsta dom- stolens avgöranden i de s.k. mastfallen,4 kommit att utgå vid lednings- rätt. När det gäller mark för och liknande anordningar finns det vanligen inte heller några beaktansvärda förväntningsvärden. Bestämmelsen är tillämplig oberoende av vem som beviljas led- ningsrätt, dvs. oavsett om det är en privat eller offentlig aktör. Det innebär att även mark som myndigheter tar i anspråk omfattas. Även om också markförvärv för offentliga aktörers räkning omfattas av regeln, finns det emellertid flera omständigheter som gör att den kan förväntas få mindre betydelse för sådana aktörer. Dessa omständig- heter har redovisats i avsnitt 11.2.3. Enligt bestämmelsen ska den förhöjda ersättningen betalas till fastighetsägaren, vars mark tas i anspråk. Andra sakägare omfattas där- emot inte av bestämmelsen. Storleken på ersättningen ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn särskilt till det vederlag som skulle ha betalats vid en motsvarande frivillig överenskommelse. Ledning bör därvid sökas från förhållanden där en fungerande marknad finns, närmast i hur er- sättningen har bestämts i samband med förlängning av arrende- och hyresavtal. Dessa ersättningsnivåer har dokumenterats i promemori- or av Svefa och Newsec, se avsnitt 13.3.4 och bilagorna 2 och 3. Schabloner till ledning för rättstillämpningen kan komma att utarbetas av Lantmäteriet. Den förhöjda ersättningen ska bestämmas till ett belopp som motsvarar ett lågt beräknat masttomtvärde. Med masttomtsvärde avses det pris som parterna sannolikt skulle ha kommit överens om frivilligt vid förvärv av masttomten. Som en schablon bör ersättningen kunna bestämmas till ett belopp som motsvarar 10 årliga arrende- eller hyresbelopp, som skulle ha betalats vid en motsvarande fri- villig överenskommelse. Samma värderingsprinciper bör tillämpas oavsett om det är fråga om befintliga eller nya anordningar. 4 NJA 2008 s. 510 (I-III). Att hänsyn ska tas särskilt till det vederlag som skulle ha betalats vid en motsvarande frivillig överenskommelse innebär att det finns ett visst utrymme att beakta även andra omständigheter. En sådan omständighet kan vara att ett jämförelseunderlag beträffande arrende- och hyresnivåer även kan ha inkluderat s.k. annan ersättning, dvs. en ersättningspost som inte ska ingå i en förhöjd ersättning. En annan sådan omständighet kan vara när det i udda fall i lantmäteriförrätt- ningen har funnits särskilda föreskrifter om begränsningar i nytt- jandet. Den förhöjda ersättningen ska betalas i form av intrångsersätt- ning eller löseskilling. Uttrycket förhöjd intrångsersättning eller löseskilling fyller en strukturell funktion genom att markera för- hållandet till paragrafens första stycke och de grundläggande ersätt- ningsreglerna i 4 kap. expropriationslagen. Det klargör således att ersättningen är just av typen intrångsersättning/löseskilling. Sådan annan ersättning som enligt 4 kap. 1 § första stycket tredje punkten expropriationslagen ska utgå för övrig skada omfattas däremot inte, utan ska utgå oberoende av den förhöjda ersättningen. Expropria- tionslagens ersättningsregler ska enligt paragrafens första stycke alltjämt tillämpas på intrångsersättningen/löseskillingen. Uttrycket förhöjd ska dessutom markera att regleringen inte får leda till en lägre ersättning än som hade varit fallet om endast ersättning för marknadsvärdeminskning plus av detta skulle betalas. Det innebär att regelns tillämpning aldrig kan försätta fastighetsägaren i en sämre situation än om expropriationslagens regel hade tillämpats. Även den skälighetsbedömning som den föreslagna regeln grundas på, bör innebära att ersättningen aldrig ska understiga den ersättning som följer av en tillämpning av bestämmelserna i 4 kap. expropria- tionslagen. Den totala intrångsersättningen/löseskillingen bör bestämmas utifrån en samlad bedömning av vad som kan anses som en skälig er- sättning. På det praktiska planet bör det således inte uppställas något krav på särredovisning av den intrångsersättningen/löseskillingen som följer redan av ersättningsbestämmelserna i 4 kap. expropria- tionslagen (enligt första stycket i den förevarande paragrafen) och den ersättning som tillkommer vid en tillämpning av regeln om en förhöjd ersättning. Det torde inte vara aktuellt eller motiverat att tillämpa regeln i 4 kap. 1 § fjärde stycket expropriationslagen om skadebegränsande åtgärder i fråga om löseskilling och intrångsersättning. Syftet är att den förhöjda ersättningen ska motsvara ett lågt beräknat masttomt- Eftersom denna ersättning i princip alltid täcker skadan, dvs. markförlusten, och inte är direkt kopplad till markvärdet är det inte relevant att tillämpa regeln om skadebegränsande åtgärder i detta sam- manhang. Regeln bör däremot kunna bli tillämplig när det gäller annan ersättning, se avsnitt 14.2.4. Vidare bör regeln bli tillämplig ifråga om ersättning för företagsskada, som även den är en ersättningspost som i förekommande fall ska betalas utöver den förhöjda ersätt- ningen för upplåtelsen, se nedan. Negativ inverkan av expropriationsföretaget, s.k. företagsskada, ska alltjämt hanteras i vanlig ordning enligt reglerna i 4 kap. 2 § expropriationslagen. Det innebär att i de fall då rekvisiten i 4 kap. 2 § expropriationslagen fjärde stycket om rätt till ersättning för före- tagsskada är uppfyllda, ska ersättning för företagsskada betalas utöver den förhöjda ersättningen för markintrånget. Med andra ord ska en separat beräkning av ersättning för företagsskada göras. Det underliggande markvärdet kan innefatta företagsnytta och andra förväntningsvärden, t.ex. värden som grundas på förväntningar på bebyggelse. Nyttan är då inbakad i det underliggande mark- värdet och ersätts via masttomtvärdet. I dessa fall ska det inte göras ett separat påslag på markvärdet, utan ersättning betalas på vanligt sätt med ett belopp som motsvarar ett försiktigt beräknat masttomt- värde. Inom ramen för den skälighetsbedömning som den före- slagna ersättningsbestämmelsen grundas på, bör dock ersättningen aldrig understiga den ersättning som följer av en tillämpning av be- stämmelserna i 4 kap. expropriationslagen. I de fall då värdet av en masttomt inte täcker förlusten av förväntningsvärdet, inkluderande eventuella förväntningsvärden plus det 25-procentiga påslaget, bör fastighetsägaren på så vis vara garanterad att det inte kan bli en lägre ersättning än vid expropriation. Nedan följer några praktiska exempel till ledning för rättstillämp- ningen. Ny anläggning: ersättning för enbart masttomtvärde Ledningsrätt upplåts för en ny basstation för mobiltelefoni (teknikbod och mast) på en skogsfastighet i . Fastighetsägaren av- verkar själv skogen och tar hand om virket innan anläggningen uppförs. Intrånget i skogsmarken bedöms ge upphov till en marknadsvärdeminsk- ning om . Enligt den gällande bestämmelsen i 4 kap. 1 § expropriations- lagen betalas en intrångsersättning på 1,25 x 10 000 = . Enligt förslaget ska intrångsersättning betalas till fastighetsägaren efter vad som är skäligt med hänsyn till det vederlag som skulle ha betalats vid en motsvarande frivillig överenskommelse. Ett lågt beräknat masttomt- värde ska ersättas. Som en schablon kan det enligt förslaget vara skäligt att bestämma ersättningen till 10 årliga arrendebelopp. Ett normalt arrendebelopp – opåverkat av såväl mastfall som fastighets- ägarnas monopolsituation – uppskattas i detta fall till . Resultatet enligt förslaget blir sålunda att (10 x ) ska betalas som intrångsersättning. Någon extra ersättning för själva markvärdet ska inte betalas, utan detta är så att säga redan inbakat i masttomtvärdet. Ny anläggning: ersättning för masttomtvärde samt för övrig skada Ledningsrätt upplåts för en ny basstation med antenn belägen på taket till ett hyreshus i . Förutom viss marknadsvärde- minskning på fastigheten, som bedöms till , uppkommer det en övrig ekonomisk skada (ökade administrationskostnader för en rörel- se som fastighetsägaren bedriver inom fastigheten). Denna övriga skada uppskattas till omräknat till ett engångsbelopp. Enligt den gällande bestämmelsen i 4 kap. 1 § expropriations- lagen betalas en intrångsersättning på 1,25 x 100 000 = . En- ligt förslaget kan det som en schablon vara skäligt att bestämma ersätt- ningen till 10 årliga hyresbelopp. Ett normalt hyresbelopp för s.k. rooftops – opåverkat av såväl mastfall som fastighetsägarnas monopol- situation – uppskattas i detta fall till . Resultatet enligt förslaget blir sålunda att (10 x ) ska betalas som in- trångsersättning. Enligt förslaget ska annan ersättning avseende övriga ekonomiska skador betalas oberoende av den förhöjda intrångsersättningen. I detta fall blir resultatet att det ska betalas som annan ersättning. Skador av arten annan ersättning måste alltså även i fortsättningen alltid värderas vid sidan om intrångsersättningen. Den totala ersättningen blir sålunda (+ ). Befintlig anläggning: ersättning för masttomtvärde samt företagsskada Ledningsrätt upplåts för en befintlig basstation för mobiltelefoni (tek- nikbod och mast), belägen på en jordbruksfastighet i norra . Anläggningen är belägen från bostadshuset på fastigheten. Anläggningen uppfördes , då avtal träffades om ett 10-årigt an- läggningsarrende mot en årlig avgift om . Själva markintrånget uppskattas till . Enligt den gällande bestämmelsen i 4 kap. 1 § expropriations- lagen betalas en intrångsersättning för markintrånget på (1,25 x ). Dessutom bedöms det uppkomma en företagsskada om på grund av att anläggningen orsakar en estetisk störning. Denna skada bedöms vara ersättningsgill enligt bestämmelsen i 4 kap. 2 § expropriationslagen. Den totala intrångsersättningen enligt 4 kap. expropriationslagen blir sålunda . Enligt förslaget kan det vara skäligt att bestämma ersättningen till 10 årliga arrendebelopp. Ett normalt arrendebelopp – opåverkat av såväl mastfall som monopolsituation – uppskattas här till . Den högre avgift som har betalats i detta fall, , bedöms vara betingad av att viss årlig ersättning har betalats för an- läggningens miljöpåverkan. Resultatet enligt förslaget blir sålunda att (10 x ) ska betalas som ersättning för själva mark- upplåtelsen. Någon extra ersättning för markvärdet () ska inte betalas, utan markvärdet är inbakat i masttomtvärdet. Dessutom ska betalas för företagsskada enligt 4 kap. 2 § expropriationslagen, vilken ska hanteras i vanlig ordning vid sidan om ersättning för markintrånget. Den totala intrångsersättningen enligt förslaget blir därmed . I bestämmelsens tredje stycke har ett tillägg gjorts. Tillägget innebär att även den förhöjda ersättningen enligt den här föreslagna bestäm- melsen i andra stycket ska beaktas om en innehavare av en rättighet, som minskar en fastighets värde, är berättigad till ersättning. Det värde som tillgodoräknas fastighetens ägare ska då baseras på såväl paragrafens första som andra stycke och minskas med det belopp som motsvarar den värdeminskning för fastigheten som rättigheten inneburit. av med instämmande av och Utredningsmannen har inte löst sin utredningsuppgift, som varit att föreslå en ordning för vinstfördelning vid expropriation och andra sådana förfoganden med utgångspunkt från att med vinstför- delning avses en särskild ersättning till den fastighetsägare vars fastig- het tas i anspråk för vinstdrivande verksamhet. Alvå har inte hållit isär skadestånd och vinstfördelning. Denna sammanblandning har lett in Alvå på ett villospår som medfört att det förslag till reform som Alvå har lagt fram inte är en vinstfördelnings- reform. Med en välvillig tolkning torde reformförslaget istället vara att uppfatta som ett försök till förtydligande av den vid bestäm- mande av expropriationsersättning viktiga marknadsvärdeprincipen men med tillämpning enbart vid ianspråktagande av mark för och liknande anordningar. Bakgrunden till Alvås förslag har uppen- barligen varit Högsta domstolens avgöranden i de s.k. mastmålen (NJA 2008 s. 510 I–III) i vilka domstolen åsidosatt marknads- värdeprincipen. Eftersom det Alvå lagt fram är något annat än ett förslag till vinst- fördelning och då i betänkandetexten förekommer flera sakliga fel och dåligt underbyggda slutsatser, kan Alvås förslag inte läggas till grund för lagstiftning om vinstfördelning. framstår för- slaget till vinstfördelningsreform från Utredningen om expropria- tionsersättning som den givna grunden för att bygga en sådan reform på. Alvå skall visserligen ha ett erkännande för att han, utan uttryck- ligt stöd i direktiven, har haft ambitionen att rätta till Högsta dom- stolens rättstillämpning i mastmålen. Härför fordras dock en annan lagteknisk lösning än den som Alvå har presenterat. Expropriations- lagen innehåller inte någon definition av begreppet marknadsvärde. Eftersom marknadsvärdet är av central betydelse vid beräkning av expropriationsskadan, framstår detta som en brist. Jag förordar där- för att en definition av marknadsvärdet förs in i expropriationslagen. I samband därmed görs i förarbetena de förtydliganden som bl.a. Högsta domstolens avgöranden i mastmålen påkallar. Några anmärkningar om utredningens bedrivande Till stöd för Alvås arbete har bl.a. funnits två referensgrupper. I den ena, referensgrupp 1, har ingått representanter för , , , Lantmäteriet, domstolssidan samt universitets- och högskoleväsendet. I den andra, referensgrupp 2, har ingått representanter för markägarsidan, el- branschen, området elektronisk kommunikation, kommuner och landsting samt SveMin. Alvås kontakter med referensgrupper- na under utredningsarbetet har varit begränsade. Det gäller särskilt beträffande referensgrupp 2. De möten som förevarit har varit få och huvudsakligen haft karaktären av insamling av sakuppgifter. När Alvå var färdig med sitt huvudutkast till betänkandetext fick enbart referensgrupp 1 del av detta och möjlighet att vid ett särskilt möte delge Alvå sina synpunkter. Efter sammanträdet med referens- grupp 1 erhöll referensgrupp 2 ett ofullständigt utkast till samman- fattning. Med utskicket av sammanfattningen följde ett missivbrev från utredningens sekretariat av vilket framgick att deltagarna i referensgrupp 2 inte göre sig besvär. I missivbrevet meddelades nämligen att materialet alltjämt är under arbete och att bedömningar och förslag blir slutliga först i och med att betänkandet överlämnas . Efter framförande av starka önskemål om att få del av betänkandeutkastet förmåddes dock Alvå att översända detta till de deltagare i referensgrupp 2 som särskilt bett härom. Något intresse av att inhämta referensgruppsdeltagarnas synpunkter fanns dock inte. I ett av huvudsekreteraren författat följebrev till utskicket meddela- des att texterna är under arbete och översändes i befint- ligt skick även om jag inte förutser några större ändringar i sak. Poängen med tillsättandet av referensgrupperna har varit att stödja Alvå med kunskap och erfarenhet inom det expropriationsrättsliga området. Båda grupperna har i olika avseenden representerat sådan kunskap och erfarenhet. Det är därför anmärkningsvärt att Alvå ställt deltagarna i referensgrupp 2 inför fullbordat faktum och inte, såsom beträffande deltagarna i referens grupp 1, berett dem tillfälle att få lämna synpunkter på betänkandetexten. Om så skett hade för- hoppningsvis kunnat förhindras en rad sakliga fel och illa under- byggda slutsatser som utmärker Alvås betänkande. Alvås favorisering av referensgrupp 1 reser även betänkligheter i ett annat avseende. I referensgrupp 1 har ingått. Trafik- verket är en flitig aktör som expropriand på det infrastrukturella om- rådet rörande kommunikation och har därför ett starkt egenintresse av att hålla expropriationsersättningen till markägarna på en så låg nivå som möjligt. Genom Alvås positionering av kan Alvå inte undgå kritik för att ha naggat sin opartiskhet och objek- tivitet som utredningsman i kanten. Utredningsmannens sätt att närma sig och lösa utredningsuppdraget Alvå har valt att tolka sina direktiv på ett ur ett fastighetsägarperspek- tiv mycket restriktivt sätt. Detta har i sin tur föranlett honom till vinklade uttalanden i markförvärvarens favör. Följande exempel kan illustrera detta. Vid övervägandena av frågan om i vilka fall markåtkomst bör omfattas av vinstfördelning anför Alvå att som också förutskickats i utredningens direktiv motiverar förhållanden av det slag som nämnts att reformen begränsas till särskilt angelägna fall, varefter han, efter många och långa utvikningar, kommer till slutsatsen att det enda fall som kan betraktas som särskilt angeläget är markåtkomst för och liknande anordningar. Direktiven har emellertid inte det av Alvå angivna innehållet. I dessa föreskrivs att det finns för- hållanden av olika slag som kan motivera att reformen begränsas till särskilt angelägna fall samt att utgångspunkten ska vara att vinstfördelning bör inriktas på de fall där expropriation sker för verk- samhet som bedrivs på väsentligen marknadsmässiga villkor. Det finns sålunda inte minsta antydan i direktiven om att till särskilt angelägna fall enbart ska hänföras mastfallen. En sådan av Alvå gjord tolkning motsägs också av uttalanden i den proposition som före- gick ersättningsreformen och som grundade sig på förslag från Utredningen om expropriationsersättning, däribland ett förslag om vinstfördelning. Regeringen anförde bl.a. följande: Regeringen instämmer i den principiella grundtanken bakom utredningens för- slag. Ersättningen till fastighetsägaren bör bestämmas på ett sätt som är rättvist – även ur fastighetsägarens perspektiv. Det innebär att det är önskvärt att det vid ersättningsbestämningen kan tas hänsyn till om fastigheten är avsedd att generera vinst i expropriandens verk- samhet. Avsikten är att fastighetsägaren i sådana fall ska kunna få del av expropriandens ekonomiska nytta av att använda fastigheten. De föreslagna reglerna om vinstfördelning har emellertid kritiserats under remissbehandlingen, bl.a. för att förslaget inte är tillräckligt genomarbetat. Det finns därför skäl att komplettera underlaget. Det ska ske genom att en utredning ges i uppdrag att ytterligare överväga frågan (prop. 2009/10:162 s.70). Direktiven till Alvå måste läsas i ljuset av detta uttalande från regeringen. Alvås huvuduppgift har sålunda varit att komplettera det Utredningen om expropriations- ersättning har föreslagit om vinstfördelning och inte, som har skett, urholka förslaget. Ett annat snedvridet uttalande återfinns under avsnitt 8.2 Kom- mersialisering och äganderätt – några närliggande områden. Med anledning av en av finansierad översyn av allemansrätten med syfte att utvärdera hur det kommersiella respek- tive det icke-kommersiella organiserade friluftslivet ska förhålla sig till allemansrätten anför Alvå bl.a. följande: I rapporten rätten och dess framtid gör utredarna emellertid bedömningen att kommersiella aktörer inte ska avskiljas från allemansrätten. Detta är inte korrekt. översyn utmynnade i två själv- ständiga forskningsrapporter, som redovisades tillsammans i Natur- vårdsverkets rapportserie. Den ene forskaren, professor , har i sin rapport anlagt ett markägarperspektiv på allemansrättens utformning. Han efterlyser tydligare markeringar och betonar att särskilt höga krav bör ställas på kommersiell verksamhet inte en- bart av hänsyn till naturen och miljön utan även i förhållande till markägarintressena. Som ett konkret exempel på en precisering som bör ske nämner tillgodogörande av naturalster. En bra precisering enligt kunde vara att begränsa detta tillgodo- görande för enbart enskilt bruk (s.113 ff.). Ett ytterligare exempel på vinklade uttalanden återfinns i avsnitt 10.2.4 Sammanfattande bedömning under underrubriken och kraft Här anger Alvå att Utredningen om expropriationsersätt- ning gjorde bedömningen att elnätsföretagens markanskaffning borde omfattas av vinstfördelning men att ledningar inom stamnätet inte borde räknas dit samt tillägger att utredningens ställningstagande fick stark kritik under remissförfarandet. Av remissammanställ- ningen framgår emellertid att utredningens förslag om vinstfördel- ning fick ett blandat mottagande. Av de 43 remissinstanser som ut- talade sig om förslagen om vinstfördelning ställde sig ungefär hälften i huvudsak positiva och hälften i huvudsak negativa. Mest positiva var man från markägarhåll, medan IT&Telekomföretagen, , och i var mest negativa. Bland allmänna domstolar, statliga myndigheter och verk, kommuner samt tekniska högskolor fanns såväl övervägande positiva som negativa uppfattningar. Närmare om betänkandet i sak Av både utrymmes- och tidsskäl begränsar jag mig till nedanstå- ende synpunkter. Under förevarande avsnitt framhåller Alvå att införande av en ordning för vinstfördelning vid expropriation fördyrar markförvärv vilket för dem som exproprierar kan få en preventiv effekt och innebära en sänkt ambitionsnivå, vilket talar för färre expropriationer. Alvås påståenden är dåligt underbyggda.