sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Såvitt gäller hänvisningen till den psykiska störningens art och grad är det en kodifiering av vad som redan gäller enligt förarbetsuttalanden till LPT (jfr a. prop. s. 86). Avsikten med lagrummet är att läkaren vid bedömning av en persons psykiska funktionsförmåga även ska kunna ta hänsyn till den inverkan som bl.a. ett pågående missbruk eller annat beroende har för denna förmåga. Vid bedömningen ska man alltså inte bortse från konse- kvenser som är en följd av t.ex. missbruk utan tvärtom väga in det vid bedömningen av om personen behöver beredas psykiatrisk tvångsvård eller inte. Det tillkomna stycket behandlas i avsnitt 7.2.1. Avslutningsvis bör noteras att det tidigare undantaget i 3 § fjärde stycket LPT har tagits bort. Motiven för detta redovisas i av- snitt 7.2.2. 2 kap. 2 § Bestämmelsen i p. 1 är delvis ny och behandlas i avsnitt 7.2.3. Punkten 2 utgör nuvarande 3 § andra stycket LPT. All hälso- och sjukvård ska grundas på att den enskilde sam- tycker till att få vård och ta emot enskilda behandlingsinsatser. Höga krav bör ställas upp för att kunna frångå denna grundläggande förutsättning. Förutom att det är självklart att kränkningar av pati- entens autonomi överhuvudtaget ska undvikas i största möjliga ut- sträckning, är egen medverkan och delaktighet i vården i allmänhet en gynnsam faktor för vårdresultatet. Stora ansträngningar behöver därför göras för att åstadkomma att vården i första hand sker på frivillig grund. Den tillkomna p. 1 är avsedd att ge eftertryck åt det förhållandet. Genom ordvalet uppenbart markeras att det ska vara en hög grad av sannolikhet för att frivillig vård inte är möjlig. 2 kap. 3 § Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § första st. första meningen LPT. En saklig ändring har skett genom att kravet på att den öppna psykiatriska tvångsvården måste föregås av en tids sluten psyki- atrisk tvångsvård, har tagits bort. Även med den nya lagen kommer tvångsvården i de allra flesta fall med nödvändighet att behöva inledas i den slutna formen. I förhållande till en patient som har en känd sjukdomshistorik, som är färdigutredd inom den psykiatriska vården och som man vet svarar på en viss läkemedelsbehandling, kan det vara tillräckligt att vården redan från början sker i den öppna vårdformen. 2 kap. 4 § Bestämmelsen i första stycket respektive andra stycket motsvarar 15 § första och andra styckena LPT. Bestämmelsen i tredje stycket är endast med mindre redaktionella ändringar överflyttad från 6 § tredje stycket LRV. Begreppet rätts- psykiatrisk vård är utmönstrat i den nya lagen. 3 kap. Beslut om psykiatrisk tvångsvård och byte av vårdform 3 kap. 1 § I paragrafen räknas upp ett antal situationer som utgör undantag från regeln om att ett beslut om intagning för psykiatrisk tvångs- vård ska grundas på ett vårdintyg. Första meningen svarar delvis mot 4 § första stycket första meningen LPT. 3 kap. 2 § Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 4 § första stycket första men- ingen LPT. Ordet sluten psykiatrisk tvångsvård har tagits bort som en följdändring av att den nya lagen ger möjlighet att redan från början vårda en person i öppen psykiatrisk tvångsvård. 3 kap. 3 § Lagrummet motsvarar innehållet i 4 § första stycket sista meningen samt andra stycket med vissa redaktionella ändringar. Noteras kan att ordet personlig läkarundersökning har tillagts. Avsikten med tillägget är att tillförsäkra att läkare och patient träffas rent fysiskt i samband med undersökningen för vårdintyg. Att så sker är av stor vikt för tillförlitligheten av undersökningen. Det är således inte till- räckligt att en legitimerad läkare utfärdar ett vårdintyg endast grundat på vad han eller hon på distans har kunnat uppfatta av patientens psykiska tillstånd med hjälp av teknisk utrustning för bild- och ljud- överföring. Frågan behandlas i avsnitt 7.4.1. 3 kap. 4 § Paragrafen motsvarar innehållet i 5 § första och andra styckena LPT. 3 kap. 5 § Paragrafen motsvarar innehållet i 5 § tredje stycket LPT, med visst tillägg för den följdändring som motiveras av den nya bestämmel- sen i 1 § p. 3 kap. 6 § I bestämmelsen regleras möjligheten att fatta ett kvarhållnings- beslut och när det i så fall ska ske. Första stycket täcker in 6 § första stycket LPT samt har kom- pletterats med uppgift om när ett kvarhållningsbeslut ska fattas. Kompletteringen är avsedd att minimera den tid som en person är frihetsberövad enbart på grund av ett utfärdat vårdintyg. Beslutet om kvarhållning innebär dessutom att tidsfristen för när senast frågan om psykiatrisk tvångsvård ska avgöras börjar löpa. börjar den tidsfristen löpa när patienten ankommer till vårdinrätt- ningen, se 6 b § LPT. Eftersom det kan dröja olika innan patienten får träffa en läkare och då ingen registrering sker av tidpunkten för patientens ankomst, har uppkommit oklarhet om när tidsfristen löper ut. För att undanröja den oklarheten har an- setts lämpligt att tidsfristen börjar löpa när beslut om kvarhållning fattas och att det beslutet fattas efter patientens ankomst. Frågan behandlas i avsnitt 7.4.1. I avsikt att undvika olagliga frihetsberövanden erinras i andra stycket om att en person inte kan hållas kvar med mindre än att ett beslut om kvarhållning har fattats. 3 kap. 7 § I paragrafen regleras det andra ledet i den s.k. tvåläkarprövningen vid beslut om psykiatrisk tvångsvård. Den motsvarar i huvudsak 6 b § LPT. En saklig ändring har skett genom att ordet skyndsamt har utgått i den bestämmelse som anger inom vilken tid frågan om psykiatrisk tvångsvård ska avgöras. Vilka överväganden som ligger bakom den ändringen framgår av avsnitt 7.4.1 Innehållet i andra stycket är en konsekvens av att lagen medger att den psykiatriska tvångsvården även kan inledas som öppen psyki- atrisk tvångsvård. 3 kap. 8 § Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 7 § fjärde stycket sista men- ingen samt 26 § andra och tredje stycket LPT. Två sakliga änd- ringar har införts. Den ena är att chefsöverläkaren, som huvudregel, själv får fatta beslut om att vården ska ske som öppen psykiatrisk tvångsvård och, som en konsekvens av det, att det också är chefs- överläkaren som föreskriver de särskilda villkor som ska gälla för denna vårdform. Den andra ändringen tar sikte på de särskilda vill- koren och innebär att uppräkningen av vilka villkor som är möjliga att ställa upp i samband därmed inte längre innehåller ett avslut- ande öppet villkor (jfr 26 § tredje stycket in fine LPT, eller annat som är nödvändigt eller följer av vårdplanen). Vad som har föranlett dessa båda ändringar redovisas i avsnitt 7.7.1 och 2. I uppräkningen har vissa termer ersatts av andra men någon saklig ändring är inte avsedd. Tredje stycket är nytt. Avsikten med bestämmelsen är att erinra om att den inskränkning som villkoret medför för den enskilde ska vara proportionerlig i förhållande till den förväntade effekt som villkoret kan antas få för den enskildes vård. 3 kap. 9 § Paragrafen ersätter 7 a § första och andra stycket LPT. I första stycket har tillkommit att den samordnade vårdplanen även ska inne- hålla uppgift om målsättningen med insatserna och hur och när de ska följas upp. Andra stycket har tillkommit som en följd av de systemändringar som utredaren föreslår i lagstiftningen för den psykiatriska tvångsvården och för straffrätten, som bl.a. innebär att vård och samhällsskydd i ökad utsträckning ska separeras och att tillräknelighet ska vara en förutsättning för straffansvar. Dessa änd- ringar medför att en person kan ha behov av insatser från Kriminal- vården och från myndigheten för särskilda skyddsåtgärder under tid han eller hon är föremål för öppen psykiatrisk tvångsvård. 3 kap. 10 § Bestämmelsen är utan ändring överflyttad från 7 a § tredje stycket LPT. 3 kap. 11 § Paragrafen ersätter 11 § LPT. I förhållande till den har endast mindre ändringar skett. I första stycket har begreppet om en patient är intagen på en sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatrisk vård ersatts av begreppet om vården av en patient på en sjukvårds- inrättning sker på frivillig grund. Ändringen är föranledd av att det uppkommit viss oklarhet i vården om termen intagen i förhållande till en patient som befinner sig frivilligt på sjukvårds- inrättningen för s.k. observation. När observationen endast varat har patienten inte alltid varit formellt inskriven på vårdavdelningen när tvångsvård hastigt aktualiseras. Även i ett så- dant fall ska självfallet reglerna om konvertering av patienten tillämpas. 3 kap. 12 § Bestämmelsen svarar mot 11 § andra stycket sista meningen LPT. 3 kap. 13 § Paragrafen motsvarar 12 § LPT. 3 kap. 14 § Paragrafen motsvarar 13 § LPT. 3 kap. 15 § Bestämmelsen ersätter 7 § första stycket andra meningen LPT. I förhållande till har bestämmelsen ändrats genom att chefs- överläkaren, som huvudregel, själv kan fatta beslut om övergång från sluten psykiatrisk tvångsvård till öppen psykiatrisk tvångsvård. Som framgår av innehållet i nästföljande paragraf är dock denna möjlighet beskuren i förhållande till personer som antingen är omhändertagna enligt lagen (0000:00) om särskilda skyddsåtgärder eller som är föremål för särskilda skyddsåtgärder enligt samma lag. Av naturliga skäl kan inte sluten psykiatrisk tvångvård övergå i öppen form för en patient som är föremål för vård under verk- ställighet av fängelse. Om sluten tvångsvård är aktuell ska patienten föras åter till kriminalvårdsanstalten. Motsvarande gäller för en person som erhåller psykiatrisk sluten vård under tid för verkställighet av sluten ungdomsvård. Något behov av att sär- skilt reglera sistnämnda förhållande finns inte. 3 kap. 16 § Bestämmelsen, som är ny, är en konsekvens av annan anslutande lagstiftning som träder i kraft med den nya lagen om psykiatrisk tvångsvård, bl.a. lagen om särskilda skyddsåtgärder. I paragrafen pekas ut vissa patientkategorier som omfattas av den lagen och som därmed kan anses representera en förhöjd risk för återfall i allvarlig brottslighet. Det har ansetts lämpligt att frågan om en sådan person ska kunna bli föremål för öppen psykiatrisk tvångs- vård ska avgöras av domstol. Bestämmelsen i andra stycket är föranledd av antagandet att en persons behov av insatser under öppen psykiatrisk tvångsvård kan växla som en följd av att särskilda skyddsåtgärder upphör, ändras Det har därför ansetts lämpligt att en omprövning då också sker av den öppna psykiatriska tvångsvården. 3 kap. 17 § Bestämmelsen motsvarar 41 § LPT. Domstolens prövning av tvångsvården 4 kap. 1 § Paragrafen motsvarar innehållet i 7 § första stycket första meningen samt 8 § andra stycket LPT. 4 kap. 2 § Paragrafen svarar mot 9 § första stycket samt andra stycket första meningen LPT. 4 kap. 3 § Bestämmelsen har sin motsvarighet i 7 § andra och tredje stycket samt 9 § tredje stycket. 4 kap. 4 § Paragrafen motsvarar 10 § LPT. 4 kap. 5 § Paragrafen motsvarar i sak vad som anges i 7 § första stycket andra meningen LPT. 4 kap. 6 § Bestämmelsen motsvarar 26 a § första, andra och tredje stycket LPT. 4 kap. 7 § Innehållet i paragrafen svarar mot 26 a § fjärde stycket LPT. 4 kap. 8 § Paragrafen motsvarar, med en mindre språklig justering, 26 a § femte stycket. 5 kap. 1 § Bestämmelsen är ny. Beslut om var patienten ska vara placerad under den slutna psykiatriska tvångsvården är närmast att se som en fråga om behandlingen. Enligt 17 § LPT avgörs sådana frågor ytterst av chefsöverläkaren (denna bestämmelse är överflyttad till den nya lagen och återfinns i 5 kap. 6 §). Eftersom det nya 5 kapitlet innehåller bestämmelser som delvis inskränker chefsöverläkarens möjlighet att fritt besluta om placering, har ansetts lämpligt att in- ledningsvis redogöra för huvudregeln på ett mer tydligt sätt än vad som följer av 17 § LPT. 5 kap. 2 § Bestämmelsen är ny och grundas på de rättigheter och det skydd som barn som är frihetsberövade åtnjuter enligt (jfr kommentar till 1 kap. 5 §). har åtagit sig att fullgöra de förpliktelser som kan anses följa av konventionen. Vilka närmare överväganden som föranlett bestämmelsen redovisas i avsnitt 8.2 och 8.3. En restriktiv tillämpning är avsedd när det gäller möjlig- heten att kunna göra avsteg från huvudregeln. Undantag bör i prin- cip endast kunna ske på medicinska skäl och vara grundat på om- sorgen om god vård för den enskilde. Det kan t.ex. handla om att den unge är i behov av psykiatriska behandlingsinsatser som inte kan anstå till dess transport hunnit ske till en barn- och ungdoms- psykiatrisk vårdavdelning. En förflyttning dit bör dock ske så snart det akuta tillståndet hos barnet har avklingat och tillståndet har stabiliserats. 5 kap. 3 § Bestämmelsen är ny. ges anvisningar om placering i Social- styrelsens föreskrifter (SOSFS 2006:9) om säkerhet vid sjukvårds- inrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Det har ansetts att grundläggande regler om placering av patienter utifrån en säkerhetsbedömning i det enskilda fallet (risk för fritagning, patientens benägenhet att skada sig själv eller annan och rymnings- benägenheten) bör ges i lag. Av de nämnda föreskrifterna framgår att vårdavdelningar ska säkerhetsklassificeras i tre olika säkerhets- nivåer och att chefsöverläkaren, innan beslut fattas om placering, ska bedöma vilken säkerhetsnivå som är nödvändig. Med uttrycket särskilda krav på säkerhet avses säkerhetsnivåerna mycket hög eller hög. Bestämmelsen i andra stycket är tillkommen för att tillförsäkra att chefsöverläkaren hämtar in synpunkter från Kriminalvården eller SiS i frågor som rör säkerhetsnivå, skydd för brottsoffer och pati- entens behov av rehabilitering och återanpassning i sin närmiljö. När det gäller säkerhetsaspekten har Kriminalvården redan vid val av anstaltsplacering gjort en bedömning av vilken säkerhetsnivå som är nödvändig för den intagne utifrån bl.a. möjligheten att kunna hindra fortsatt brottslighet i anstalt samt risken för rymning eller fritagningsförsök. Även benägenhet för missbruk eller annat beroende har beaktats. I vissa fall har den bedömningen utmynnat i att den intagne behöver vara placerad på en säkerhetsavdelning (en avdelning med särskild hög grad av övervakning och kontroll). Det är nödvändigt att chefsöverläkaren, inför sitt beslut om placering, får del av och tar stor hänsyn till de överväganden som Kriminal- vården har gjort i fråga om säkerhetsnivå. Chefsöverläkaren ska vidare beakta behovet av skydd för brottsoffer. Även av det skälet är ett samråd med kriminalvården eller SiS nödvändigt. Kriminal- vården eller SiS ska i det fallet tillhandagå chefsöverläkaren med uppgift om det finns behov av skydd för brottsoffer. I den ut- sträckning som det är möjligt utan att kravet på en för patienten ändamålsenlig vård eftersätts, ska chefsöverläkaren vid val av place- ring även beakta behovet av skydd för brottsoffer. Vid chefsöver- läkarens överväganden om placering bör slutligen också hänsyn i möjligaste mån tas till att placeringen inte försvårar patientens be- hov av återanpassning i sin närmiljö. Hänsyn till sistnämnda aspekt torde ibland ge anledning för chefsöverläkaren att besluta om ändrad placeringsort för den avslutande tiden av vårdvistelsen i syfte att underlätta utslussningen. Det är ofrånkomligt att vårdbehovet, när- hetsprincipen och hänsynen till brottsoffers intresse kan komma i konflikt med varandra. I ett sådant fall ska särskild vikt fästas åt vad som är det mer lämpliga placeringsalternativet utifrån patientens vårdbehov Vad som framkommit vid samrådet ska dokumenteras av chefs- överläkaren. Samråd bör ske med verksamhetsansvarige, vilket i kri- minalvårdens fall innebär att samråd ska ske med regionchefen för det område där personen i fråga är intagen i anstalt. Bestämmelsen i tredje stycket är ny. Den har tillkommit för att markera att även brottsoffers intresse ska beaktas av chefsöver- läkaren när beslut fattas om placering av patienten. Saken behandlas i avsnitt 18. 5 kap. 4 § Bestämmelsen erinrar om den skyldighet som chefsöverläkaren har enligt lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar att underrätta bl.a. kommunens socialtjänst om att en patient har skrivits in i den slutna psykiatriska tvångsvården. Att underrättelse verk- ligen sker i tillräckligt stor omfattning och efter inskrivningen är av central betydelse för att bl.a. kommun- ernas socialtjänst ska kunna inventera behovet av, planera för och tillhandahålla bistånd enligt SoL eller insatser enligt LSS vid ut- skrivningen. Vikten av tidig underrättelse ska ses mot bakgrund av att den genomsnittliga tiden för sluten psykiatrisk tvångsvård enligt LPT uppgår till knappa . Underrättelseskyldig- heten har ansetts vara av sådan central betydelse för möjligheten att åstadkomma en god eftervård för patienten att en erinran om chefs- överläkarens skyldighet enligt betalningsansvarslagen har tagits in i lagen om psykiatrisk tvångsvård. 5 kap. 5 § Innehållet i paragrafen är utan saklig ändring överflyttad från 16 § LPT. 5 kap. 6 § Bestämmelsen motsvarar 17 § LPT. 5 kap. 7 § Innehållet i bestämmelsen har utan saklig ändring överflyttats från 25 § LPT. 5 kap. 8 § Bestämmelsen motsvarar 10 b, 11 och 11 a § LRV. Som en kon- sekvens av den nya straffrättsliga ordningen för psykiskt störda lagöverträdare, kommer fler patienter i den psykiatriska tvångs- vården att omfattas av denna bestämmelse. 5 kap. 9 § Bestämmelsen är ny och föranleds av den anslutande lagstiftningen om särskilda skyddsåtgärder. Av säkerhetsskäl har det ansetts nöd- vändigt att den som är omhändertagen i avvaktan på att allmän domstols dom vinner laga kraft i fråga om den tilltalade har begått gärningen och om den var otillåten, respektive är omhändertagen i avvaktan på att han eller hon kan överföras till en särskild skydds- enhet, inte ges möjlighet till frigång eller permission. 5 kap. 10 § Bestämmelsen är ny och föranleds av den anslutande lagstiftningen om särskilda skyddsåtgärder. I princip överförs genom bestäm- melsen den ordning som gäller enligt 10 och 10 a § LRV för en person som ges rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivnings- prövning. 5 kap. 11 § Bestämmelsen är ny. Den har tillkommit för att ska efter- komma rekommendationer på denna punkt som Committe for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment (CPT) lämnat in sin slutliga rapport från besöket i 9–. Saken behandlas i avsnitt 7.7.3. Vad som kan anses utgöra synnerliga skäl för att kunna inskränka patientens rätt till utevistelse får överlämnas åt rättstillämpningen. 6 kap. 1 § I bestämmelsen återges innehåll motsvarande 2 a och 2 b § LPT, med viss mindre språklig och redaktionell ändring. Proportio- nalitetsprincipen, som hänvisas till, innebär att varje tvångsåtgärd som vidtas ska föregås av en intresseavvägning, i syfte att pröva om olägenheterna med åtgärden står i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. En bedömning av åtgärdens art, styrka, räckvidd och varaktighet måste därför göras i varje enskilt fall. Tillägget i första meningen har skett i förtydligande syfte och ska ses i ljuset av att det i verksamheten har förekommit tvångs- medel av olika slag som inte har haft, eller i vart fall har haft ett otydligt, lagstöd, se avsnitt 7.6.6. 6 kap. 2 § Paragrafen är ny och räknar upp de olika tvångsåtgärder som kan förekomma efter det att ett kvarhållningsbeslut har fattats. I senare bestämmelser i samma kapitel ges närmare regler för var och en av dessa åtgärder. Uppräkningen är exklusiv. Det kan noteras att den möjlighet till dispens som kan lämnas av enbart tar sikte på tvångsåtgärder som kan äga rum efter beslut om psykiatrisk tvångsvård (jfr 26 § 3). Vilka överväganden som gjorts i frågan om tvångsåtgärder redovisas i avsnitt 7.6. 6 kap. 3 § Bestämmelsen och ny och räknar upp de olika tvångsåtgärder som kan förekomma efter beslut om psykiatrisk tvångsvård. I senare be- stämmelser i samma kapitel ges närmare regler för var och en av dessa åtgärder. Uppräkningen är i princip uttömmande. Som fram- går av andra stycket har dock öppnats en möjlighet för att kunna medge att även andra tvångsåtgärder än de uppräknade får vidtas. Medgivande får lämnas av nämnden endast om synnerliga skäl för det föreligger (se även kommentar till 26 §). 6 kap. 4 § Paragrafen, som är ny, redovisar de tvångsåtgärder som är möjliga att vidta mot en patient som är föremål för öppen psykiatrisk tvångs- vård. I senare bestämmelser i samma kapitel ges närmare regler för var och en av dessa åtgärder. 6 kap. 5 § Bestämmelsen motsvarar, med redaktionella ändringar, 6 § LPT. 6 kap. 6 § Första stycket i paragrafen är endast med redaktionella ändringar överflyttad från 6 § andra stycket LPT. Andra stycket är nytt. Om tagande av urinprov eller liknande prov är att anse som påtvingat krävs lagstöd för att åtgärden ska få vidtas. Genom bestämmelsen i andra stycket införs ett sådant lagstöd. – Provtagningen ska ske med största möjliga hänsyn till patienten. Det innebär bl.a. att den personal som sköter övervakningen bör vara av samma kön som patienten och måste visa stor respekt för patientens integritet (jfr uttalande av JO i ärende 6823-2209 och 2196-2010). 6 kap. 7 § Bestämmelsen motsvarar 6 a § respektive 19 § första stycket första meningen och 20 § tredje stycket sista meningen LPT. 6 kap. 8 § Bestämmelsen är ny och har tillkommit för att samtliga tvångs- åtgärder som kan förekomma i vården ska anges och ges ett tydligt lagstöd. 6 kap. 9 § Bestämmelsen motsvarar, med en viss redaktionell ändring, 18 § LPT. 6 kap 10 § Bestämmelsen ersätter 19 § LPT. I sak har flera ändringar gjorts. En är att begreppet annan liknande anordning har tagits bort. En annan att det är tillåtet att använda mobilt bälte , högst . I det fall användningen av mobilt bälte utan avbrott övergår i bälte som är fixerat till en säng, ska tidsfristerna grundas på den sammanlagda tiden som patienten är fastspänd på de två olika sätten. Ytterligare ändringar är att det införs en fast- ställd längsta tid för fastspänning i bälte samt, därutöver, ett dis- pensförfarande som innebär att efter ansökan kan tillåta att fastspänning i bälte sker . Vilka över- väganden som ligger bakom ändringarna redovisas i avsnitt 7.6.6. 6 kap. 11 § Bestämmelsen motsvarar19 § första stycket sista meningen samt 19 § tredje stycket andra meningen LPT. En viss språklig justering har skett för att ytterligare markera att en i bälte fastspänd patient inte får lämnas utan vårdpersonal. 6 kap. 12 § Bestämmelsen ersätter 20 § LPT. Tillämpningsområdet har utökats genom att också den situationen att patienten behöver få begräns- ningar av yttre stimuli (för att kunna varva ner) kan utgöra grund för beslut om avskiljning. Vad som föranlett denna utökning redo- visas i avsnitt 7.6.8. 6 kap. 13 § Bestämmelsen omfattar innehållet i 20 § tredje stycket LPT men har härutöver kompletterats med regler om det särskilda dispens- förfarande som har införs på området. 6 kap. 14 § Bestämmelsen motsvarar 20 a och 22 b § LPT. Tillämpningsområdet för regeln har utökats genom att också hänsynen till ordning och säkerhet kan grunda ett beslut om inskränkning av elektroniska kommunikationstjänster. Ändringen behandlas i avsnitt 19.4.3. 6 kap. 15 § Innehållet i paragrafen svarar mot 23 § LPT. 6 kap. 16 § Bestämmelsen är ny såtillvida att den inte återfinns i LPT eller LRV. Regler om besöksrestriktioner ges dock i lagen (1996:981) om be- söksinskränkningar vid viss tvångsvård. Den lagen är gemensam för personer som föremål för olika typer av tvångsvård (LPT, LRV, LVU, LVM och smittskyddslagen). Det har ansetts lämpligt att all reglering avseende tvångsåtgärder som kan vidtas mot en patient som är föremål för psykiatrisk tvångsvård, samlas i en lag. Av det skälet har regler om besöksrestriktioner som gäller en sådan patient brutits ur den nämnda lagen och förts till den nu aktuella para- grafen. Saken behandlas närmare i avsnitt 19.3.3. 6 kap. 17 § Bestämmelsen motsvarar 21 § första stycket LPT. 6 kap. 18 § Innehållet i första stycket motsvarar del av innehållet i 23 § första stycket LPT.