sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — När en omyndig på grund av arv eller testamente har fått pengar till ett värde överstigande ett prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken eller med villkor om särskild över- förmyndarkontroll, ska den som ombesörjer utbetalningen från dödsboet för den omyndiges räkning sätta in medlen hos bank eller kreditmarknadsföretag, med uppgift om att medlen inte får tas ut utan överförmyndarens tillstånd. Vad som sagts om skyldig- Vad som sagts om skyldig- het att betala till bank eller het att betala till bank eller som den omyndige har rätt till, som den omyndige har rätt till, 2. pensionssparinstitut vid ut- 2. pensionssparinstitut vid ut- betalning enligt lagen (1993:931) betalning enligt lagen (1993:931) utbetalning av ersättning enligt utbetalning av ersättning enligt brottsskadelagen (1978:413), brottsskadelagen (2014:000), 4. huvudman vid utbetalning 4. huvudman vid utbetalning av skadestånd enligt 6 kap. 12 § av skadestånd enligt 6 kap. 12 § skollagen (2010:800), och skollagen (2010:800), och 5. myndighet som betalar ut 5. myndighet som betalar ut skadeståndsanspråk mot staten. skadeståndsanspråk mot staten. Om betalningen avser en periodisk förmån, gäller skyldigheten att betala till bank eller kreditmarknadsföretag endast när den första utbetalningen görs. 1 Senaste lydelse 2010:1204. När utbetalning enligt första eller andra stycket görs, ska den som ombesörjer utbetalningen genast göra anmälan till för- myndaren och överförmyndaren. En sådan anmälan ska också göras om en omyndig på grund av arv eller testamente har fått värdehand- lingar till ett värde som överstiger i första stycket nämnt belopp eller med villkor om att värdehandlingarna ska stå under särskild överförmyndarkontroll. Bestämmelserna i första–fjärde styckena gäller inte vid utbetal- ning av medel som den omyndige får förvalta själv. Andra–fjärde styckena gäller inte heller om utbetalning görs från försäkring som har tagits inom ramen för en rörelse. Bestämmelserna i denna paragraf gäller också vid betalning eller utgivande av värdehandlingar till någon för vilken det har för- ordnats god man med uppgift att förvalta egendom eller för vilken det har förordnats förvaltare. Denna lag träder i kraft . 1Utredningens uppdrag och arbete Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att göra en bred översyn av brottsskadelagen.1 Översynen ska omfatta vissa särskilt angivna frågor, men det står utredningen fritt att ta upp även andra frågor inom ramen för upp- draget. Utredningen ska överväga om det finns skäl att begränsa Brotts- offermyndighetens möjligheter att göra självständiga skadestånds- rättsliga bedömningar. Utredningen ska även ta ställning till om det finns skäl att utvidga rätten till brottsskadeersättning för kränkning till vissa kvalificerade ärekränkningsbrott. Vidare ska re- form om brottsskadeersättning till barn som bevittnat våld mot en närstående utvärderas. Utredningen ska också överväga om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsoffret att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige, t.ex. genom att det primära ansvaret för att kräva in utdömda brottsskadestånd läggs på staten. Även författningsregleringen av regressverksam- heten ska ses över, liksom beloppsgränserna i brottsskadelagen. Utredningen ska även i övrigt uppmärksamma om det finns behov av författningsändringar, t.ex. i fråga om ansökningstid, preskription och det generella förbudet mot överlåtelse av brottsskadeersätt- ning. Uppdraget ska vara slutfört . 1 Direktiven, dir. 2010:84, bifogas som bilaga i betänkandet. Utredningens uppdrag och arbete Utredningens arbete inleddes . Utredningen har hållit elva sammanträden med den sakkunnige och experterna, varav ett tvådagarssammanträde. Ett av sammanträdena hölls i Brottsoffer- myndighetens lokaler i . Utredningen har haft ett möte med företrädare för brottsoffer- organisationer m.fl. och inhämtat deras synpunkter på frågorna i direktiven. Vidare har utredningen träffat före- trädare för i samband med dess granskning av hur ansvariga myndigheter hanterar ekonomisk kompensation till personer som utsatts för brott. Den särskilde utredaren och sekreteraren har också deltagit i ett sammanträde i i ) och haft ett möte med företrädare för (i ) på förbundets begäran. Därutöver har utredningen haft kontakter med bl.a. företrädare för Brotts- förebyggande rådet, , Kriminalvården, Polismyndig- heten , , , Statistiska central- byrån och ett antal kommuner. Även enskilda personer har hört av sig till utredningen med synpunkter på gällande rätt. Enligt direktiven ska utredningen undersöka och beskriva hur systemet med statlig ersättning till brottsoffer är utformat i några med jämförbara länder, däribland de nordiska länderna. Av den anledningen har utredningen haft kontakter med berörda personer i bland annat , , och . Den särskilde utredaren, sekreteraren och experten har också besökt Justis- og beredskapsdepartementet och Statens sivil- rettsforvaltning i . Vid mötet var även en representant för Kontoret for voldsoffererstatning närvarande på videolänk. Vidare har sekreteraren deltagit i en nordisk konferens om brottsskade- ersättning på i . Därutöver har utredningen haft kontakter med berörda myndighetspersoner i (och ), och samt inhämtat information genom Europeiska kommissionens webbplatser (det europeiska rättsliga nätverket på privaträttens område samt europeisk juridisk atlas avseende civilrättsliga frågor).2 2 Se samt . Utredningens uppdrag och arbete Betänkandet är indelat i 16 kapitel. I kapitel 1 behandlas utred- ningens uppdrag och arbete. Därefter följer kapitel 2 med bakgrund och historik, samt kapitel 3 som behandlar gällande rätt. Inter- nationella förhållanden tas upp i kapitel 4. De frågor som har angetts särskilt i direktiven behandlas i kapitel 5–11. Kapitel 5 handlar om själv- ständiga skadeståndsrättsliga bedömningar. Frågan huruvida rätten till brottsskadeersättning för kränkning ska utvidgas tas upp i kapitel 6, och brottsoffrets skyldighet att på egen hand kräva betalning behandlas i kapitel 7. Regressverksamheten, inklusive frågor kring ränta, eftergift och kvittning, tas upp i kapitel 8. Den nämnda reformen om brottsskadeersättning till barn som har be- vittnat brott behandlas i kapitel 9, medan frågor kring belopps- gränser tas upp i kapitel 10. I kapitel 11 behandlas ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud. Förutom de frågor som framhållits särskilt i direktiven, har ut- redningen tagit upp en annan fråga inom ramen för uppdraget. Den gäller återbetalning av utgiven brottsskadeersättning och behandlas i kapitel 12. Härefter följer kapitel 13, där övriga bestämmelser i brottsskadelagen behandlas. Ikraftträdande och övergångsbestämmelser behandlas i kapitel 14, och konsekvenserna av utredningens förslag gås igenom i kapitel 15. Det sista kapitlet, kapitel 16, innehåller författningskommentaren. 2 Bakgrund och historik 2.1Rymlingsanslaget, brottsskadeanslaget och brottsskadelagen närmast beviljade regeringen (Kungl. Maj:t) i ett antal fall ersättning för skador som förorsakats av elever som hade rymt från skolor som tillhörde barn- och ungdoms- vården. Ersättning hade lämnats endast i den mån ömmande omständigheter ansetts föreligga, och ersättningsbeloppet bestämdes med hänsyn till sökandens ekonomiska ställning. Någon ersättning för skador som orsakats av någon som var intagen på kriminalvårdsanstalt eller mentalsjukhus lämnades däremot inte.1 tillkom det s.k. rymlingsanslaget i statsbudgeten. I propositionen anfördes bl.a. att faran för tillgrepp och skador som förövades av rymlingar uppenbarligen var särskilt stor i grannskapet av anstalter. Det anfördes att det kunde anses obilligt att befolkningen i den trakt där en anstalt var placerad skulle löpa större risker än andra och att det skulle vara olyckligt om placeringen av en anstalt i en viss ort av denna anledning väckte oro och ovilja i kringliggande bygd. Ett annat skäl var att både kriminalvården och andra former för omhändertagande strävade efter mera öppna vårdformer med mindre tvång och mindre bevakning. Detta möjliggjorde rymningar i viss omfattning. Slutsatsen i propositionen blev att staten i större utsträckning borde ersätta skador som vållats av personer intagna i vissa anstalter och att särskilda medel skulle anslås till detta. En provisorisk reglering föreslogs i avvaktan på ytterligare erfarenhet.2 Följden blev att regeringen prövade om ersättning skulle utgå i varje enskilt fall. Den provisoriska ersättningsregleringen kom 1948:87 s. 2 f. 2Se a. prop. att utvidgas till att omfatta flera skador (t.ex. skador som orsakats under kortvarig permission) och flera kategorier skadevållare (t.ex. elever i ungdomsvårdsskola som vårdades utanför skolan). Beslutanderätten kom också att delegeras till . Såväl sakskada som personskada kunde ersättas, dock inte skada som vållats genom bedrägeri. Utebliven affärsvinst ersattes inte. Det förutsattes i praktiken inte att skadan hade orsakats genom brott.3 framfördes yrkanden om ett statligt system för brottsskador.4 Resultatet blev det s.k. brottsskadeanslaget som infördes genom kungörelsen (1971:505) om ersättning av allmänna medel för personskada på grund av brott.5 Det var regeringen som gjorde ersättningsprövningen. Enligt bestämmel- serna i kungörelsen kunde ersättning av statsmedel utgå med anledning av personskada på grund av brott som begåtts i eller utomlands mot en person med hemvist här i landet. Ersättningen var behovsprövad. Sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarande men ersattes bara om det fanns särskilda skäl. Den nya ordningen tog i första hand sikte på att tillgodose de socialt mest ömmande behoven.6 Kränkning ersattes inte. ansåg att en omprövning borde göras av villkoren för ersättning, i syfte att åstadkomma ett ersättningssystem som bättre tillgodosåg önskemålet att ge ekonomiskt skydd åt personer som drabbades av skada genom brott.7 En utredning, , tillsattes med uppdrag att utreda frågan om vidgad ersättning till brottsoffer. redovisade sitt arbete genom betänkandet Ersättning för brottsskador (SOU 1977:36). I betänk- andet föreslogs bl.a. att de då gällande bestämmelserna om ersättning av allmänna medel för skador genom brott skulle göras förmånligare och föras samman till en brottsskadelag.8 Efter sedvanlig remissbehandling lämnade regeringen en propo- sition till med förslag till nya regler om ersättning av statliga medel för brottsskador, s.k. brottsskadeersättning. Sedan antagit förslaget infördes bestämmelserna genom brotts- 3Se närmare SOU 1977:36 s. 68 ff. 4Se a.a. s. 91 f. 1971:1 bilaga 4 s. 14, JuU5, rskr. 6Se a. prop. 7Se JuU 1974:1. 8Se SOU 1977:36 s. 14. skadelagen (1978:413), som trädde i kraft den 1 oktober 1978.9 Bestämmelserna innebar bl.a. att personskador skulle ersättas utan behovsprövning efter principen om full ersättning för skadan men med beloppstak. Detsamma skulle gälla när någon hade tillfogats egendomsskada genom brott av rymling från kriminalvårdsanstalt eller liknande. Brottsskadeersättning skulle även kunna lämnas för egendomsskador i andra fall, i den mån den skadelidandes försörjningsmöjligheter allvarligt hade äventyrats genom skadan eller ersättningsbehovet i övrigt var särskilt angeläget. Det inrätta- des också en ny myndighet för att pröva brottsskadeärenden, . Ett antal ändringar har gjorts i brottsskadelagen sedan den infördes. De viktigaste ändringarna redovisas nedan. ska inget självriskbelopp avräknas, om det finns särskilda skäl för att underlåta ett sådant avdrag.10 En annan viktig ändring genomfördes år 1988.11 Den innebar att brottsskadeersättning kunde utgå också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott, vilket med nuvarande språkbruk innebär ersättning på grund av kränkning. fanns det inte möjlighet att få brottsskadeersättning för lidande utan samband med personskada. Vidare justerades bestämmelsen som möjliggjorde ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada (utöver vid rymlingsskada). Det ursprungliga syftet var att bara personer som levde under blygsamma ekonomiska förhållanden skulle kunna få ersättning för en kännbar skada. Lagändringen innebar att det skulle bli möjligt att besluta om ersättning i vissa ömmande fall utöver dem som bestämmelsen redan var tillämplig på, och där den skadelidandes ekonomiska villkor inte skulle hamna i förgrunden. Som ett exempel på ett sådant fall nämndes en pensionär som blir rånad på sin pension som han just har hämtat ut.12 vidtogs en rad åtgärder för att stärka brotts- offrens ställning. En sådan åtgärd var bildandet av Brottsoffer- myndigheten, genom en omorganisation av den tidigare 1977/78:126, bet. JuU32, rskr. 1984/85:13, bet. JuU5, rskr. 1987/88:92, bet. JuU37, rskr. 12Se a. prop. En av huvud- uppgifter var – och är – att besluta i brottsskadeärenden.13 utvidgades möjligheterna att jämka brottsskade- ersättning i de fall där den skadelidande själv har ökat skaderisken, t.ex. genom eget brottsligt beteende. Syftet med lagändringen var att undvika fall där det kan anses stötande att staten betalar ut full ersättning. Dessutom infördes bestämmelser om omprövning och muntlig förhandling, och en bestämmelse om preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning.14 Vidare infördes särskilda bestämmelser i fråga om kränkningsersättning. Den tidigare regleringen innebar att lagens bestämmelser om personskada skulle tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott. Bestämmelsen korresponderade med dåvarande 1 kap. 3 § skadeståndslagen. ändrades skadeståndslagen på så sätt att bestämmelsen om kränkningsersättning inte längre hänvisade till reglerna om ersättning för personskada, utan utformades som en egen ansvarsregel i 2 kap. 3 § samma lag. Motsvarande ändring gjordes i brottsskadelagen, vilket innebar att kränkning genom brott fortsättningsvis skulle utgöra en egen skade- eller ersättnings- typ. Genom att kopplingen mellan personskada och kränkning upphörde infördes en särskild takregel för kränknings- ersättningen (tio basbelopp).15 Den högsta beloppsgränsen för personskada (20 basbelopp) kvarstod oförändrad. Bestämmelser som kompletterar rådets direktiv (2004/80/EG) av om ersättning till brottsoffer (det s.k. brottsofferdirektivet) infördes den 1 januari 2006.16 kan brottsskadeersättning också betalas till ett barn som har bevittnat ett brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i dess förhållande till en närstående person.17 Slutligen ska nämnas att det vid sidan av brottsskadelagen finns särskilda ersättningsregler som gäller när en person har ingripit för att hjälpa polis eller ordningsvakt och skadats till följd av detta. Sådana bestämmelser finns i förordningen (1988:842) om 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320. 1998/99:41, bet. 1998/99:JuU20, rskr. 1998/99:175. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216. 2005/06:26, bet. 2005/06:JuU6, rskr. 2005/06:57. 2005/06:166, bet. 2005/06:JuU19, rskr. 2005/06:293. ersättning och belöning åt den som hjälper polisen. Förordningen ersatte en tidigare förordning och en kungörelse från år 1948.18 Det finns också en förordning som kan ge ersättning för skador orsakade av den som utför samhällstjänst (se förordning [1989:929] om ersättning av allmänna medel för skada orsakad av den som utför samhällstjänst). 2.2Den kriminalpolitiska utvecklingen mot en större fokusering på brottsoffret När brottsskadelagen infördes var den kriminalpolitiska debatten mer fokuserad på gärningsmannen, och hans eller hennes rehabilitering, än på brottsoffret. Det framgår t.ex. genom uttalanden i förarbetena till brottsskadelagen (prop. 1977/78:126 s. 9 och s. 32): Ett ökat statligt ansvar för brottsskador kan nämligen bidra till att allmänheten får en positivare attityd till den öppnare och mer humana kriminalvård som statsmakterna under stor enighet har fattat beslut om. Detsamma gäller inställningen till ungdoms- och nykterhets- vården. Ett sådant samhällsansvar skulle också – i förening med återhållsamhet i utövningen av regress mot skadevållaren – kunna underlätta rehabiliteringen av den som till följd av brott har ådragit sig en omfattande skadeståndsbörda. Hans vilja att ta arbete måste uppen- barligen främjas, om han inte förföljs av alltför betungande skade- ståndsanspråk. En särskild fördel med ett statligt brottsskadesystem är att staten genom att ta över den skadelidandes skadeståndsanspråk mot den brottslige skadevållaren får möjlighet att i varje särskilt fall göra en rimlig avvägning mellan de intressen som jag pekade på. Allmänt sett anser jag att de vårdpolitiska synpunkterna måste väga över intresset att skadevållaren till varje pris fullgör sin betalnings- skyldighet. Staten bör alltså utöva sin regressrätt mot skadevållaren med stor försiktighet, så att dennes anpassning till samhället inte i onödan försvåras. Liksom utredningen räknar jag därför med att denna regressrätt kommer att användas endast i undantagsfall.19 18Förordningen (1948:195) om ersättning och belöning av statsmedel vid biträde åt ordningsmakten och kungörelsen (1948:196) med bestämmelser angående tillämpningen av förordningen om ersättning och belöning av statsmedel vid biträde åt ordningsmakten. 19Denna restriktiva inställning till att staten skulle utöva regress fanns för övrigt även när det s.k. brottsskadeanslaget infördes, se prop. 1971:1, bilaga 4, s. 15. Sedan brottsskadelagen infördes har debatten och genomförda lagstiftningsåtgärder fått en allt större fokusering på brottsoffret. Begreppet brottsoffer finns inte som legaldefinition. Ny kun- skap och nya insikter gör brottsoffer till ett föränderligt begrepp och olika definitioner används i olika sammanhang.20 Som juridiskt begrepp används i stället begreppet målsägande. Målsägande är den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada.21 Begreppet målsägande används ofta i de fall där definitionen är av direkt betydelse för tillämpningen av en lagregel i t.ex. rättegångsbalken.22 I brottsskadelagen används den skadeståndsrättsliga termen den skadelidande. Som en allmän förutsättning för rätt till brottsskadeersättning gäller att skadan ska ha uppkommit till följd av brott (1 §). I EU:s rambeslut (2001/220/RIF) av om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden, avses med brottsoffer varje fysisk person som har lidit skada, inklusive fysisk och mental skada, känslomässigt lidande, materiell förlust, som direkt förorsakats av handlingar eller underlåtelser som strider mot den straffrättsliga lagstiftningen i en medlemsstat (artikel 1 a, se vidare avsnitt 4.1.1). I FN:s deklaration om grundläggande rättsprinciper för brottsoffer och offer för maktmissbruk (se vidare avsnitt 4.3) definieras ett brottsoffer som en person som individuellt eller kollektivt har lidit skada, innefattande såväl fysisk som psykisk skada, känslomässigt lidande, ekonomisk skada eller en väsentlig försämring av någons grundläggande rättigheter (punkten 2). arbetar enligt en definition av brottsoffer som i stora drag omfattar offer för konventionell brottslighet. Dessutom ingår s.k. indirekta offer, dvs. anhöriga till dem som skadats av brott, i verksamhets- område.23 2005/06:166 s. 17. 21Se 20 kap. 8 § fjärde stycket . 22Jfr t.ex. SOU 1998:40 s. 73 ff. och s. 87 f. 23Hämtat från , . Av det anförda framgår att begreppet brottsoffer kan ha olika innebörd beroende på i vilket sammanhang det används. Det är också på det sättet att den som har varit utsatt för ett brott – ett brottsoffer – inte i alla situationer kan få ersättning enligt brottsskadelagen. Brottsskadelagen ger inte några generella rättig- heter till brottsoffer utan innehåller begränsningar t.ex. i territoriellt hänseende och i fråga om vilka brott som kan ge upphov till ersättning för kränkning. 2.2.3Ökat fokus på brottsoffren genomfördes en rad åtgärder på lagstiftnings- området för att stärka brottsoffrens ställning. Som exempel kan nämnas lagen (1988:609) om målsägandebiträde och lagen (1988:688) om besöksförbud (numera lagen om kontaktförbud). förbättrades det rättsliga biståndet till brottsoffer utomlands. inrättades som övertog ansvaret för brottsskadeersättningen från . En brottsofferfond inrättades också. Andra åtgärder som genomfördes i samband med detta var att målsäganden fick större möjligheter att ha med sig en stödperson och att förunder- sökningsprotokollet och stämningsansökan normalt inte skulle innehålla uppgifter om målsägandens eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress. Det gjordes också lättare för målsäganden att få ut skadestånd som han eller hon tillerkänts i ett brottmål.24 I propositionen Stöd till brottsoffer (prop. 2000/01:79) presen- terade regeringen en strategi för det fortsatta brottsofferarbetet. Den bestod av fem bärande element, som innebar satsningar på utbildning för alla som arbetar inom rättsväsendet och som kommer i kontakt med brottsoffer, ett bättre utvecklat samarbete mellan myndigheterna i rättskedjan och andra aktörer, ett vidgat och fördjupat forsknings- och utvecklingsarbete, ytterligare åtgärder för att stärka skyddet för och stödet till utsatta kvinnor, barn och ungdomar samt ytterligare förbättringar av regelverket. Som ett led i strategin beslutade regeringen bl.a. att 24 Se vidare departementspromemorian Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29), prop. 1993/94:26, bet. 1993/94:JuU12, rskr. 1993/94:124 samt prop. 1993/94:143 (s. 1–2 och s. 19), bet. 1993/94:JuU25 och rskr. 1993/94:320. besöksförbud skulle kunna avse även den gemensamma bostaden och att barn i utsatta situationer skulle få stärkt skydd.25 Regeringen har också lagt fram en handlingsplan för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer.26 En åtgärd i handlingsplanen var att tillsätta en utredning, med uppdrag att bl.a. analysera och överväga om möjligheten till brottsskadeersättning för barn som bevittnar våld mot en närstående har inneburit att stödet till dessa barn har stärkts (s. 19 i skrivelsen). Vidare har kommunerna enligt socialtjänstlagen (2001:453) ett ansvar för att brottsoffer får den hjälp och det stöd som de behöver. skärptes 5 kap. 11 § socialtjänstlagen så att socialnämndens åliggande att ge brottsoffer stöd och hjälp framgår tydligare. Lagändringen syftade till att tydliggöra kommunens ansvar för att ge stöd och hjälp till brottsoffer. Ändringarna innebar bl.a. att kommunen ska, i stället för som tidigare bör, särskilt beakta att våldsutsatta kvinnor samt barn som bevittnat våld kan vara i behov av stöd och hjälp.27 Den hänsyn som enligt brottsskadelagens förarbeten skulle tas till gärningsmannen när det gäller utövandet av regress, gör sig inte heller gällande längre. Tvärtom står det i förordningen (2007:1171) med instruktion för att myndigheten för statens räkning ska återkräva utbetald brottsskadeersättning (2 § sjätte punkten i förordningen). I budgetpropositionen för anförde regeringen (prop. 2011/12:1, utgiftsområde 4) bl.a. att rättsväsendets myndig- heter ska ha ett tydligt brottsofferperspektiv. Brottsoffer ska få relevant information om sina rättigheter och vägledning om var de kan få hjälp, stöd och skydd. Vidare anfördes att det är viktigt att rättsväsendets myndigheter har kunskap om vissa gruppers särskilda sårbarhet och behov samt att myndigheternas åtgärder utgår från och anpassas till detta. Det kan handla om personer med funktionsnedsättning, nyanlända invandrare eller äldre och yngre personer. (Se a. prop. 25 Se prop. 2002/03:70, bet. 2002/03:JuU17, rskr. 2002/03:224 och prop. 2002/03:53, bet. 2002/03:SoU15, rskr. 2002/03:225. Se vidare avsnittet Brottsofferfrågornas framväxt och förutsättningar i betänkandet En översyn av (SOU 2004:61), s. 59 f.