sou · GZB38 · 2012-01-01 00:00:00 — Ineland, och (2009) menar att detta får konsekvenser för hur gymnasiesärskolan måste finna nya strategier för att forma en adekvat utbildning. De lyfter särskilt fram betydelsen av att utbildningen medverkar till att elever utvecklar sin självbild. Men i kursplaner såväl på nationella program som på individuella program påtalas betydelsen av att skaffa sig en realistisk självbild dvs. veta vad man inte kan, förstå att man behöver stöd. Ett sådant synsätt sätter funktionsnedsättningen i förgrunden och erfarenheterna av att vara människa i bakgrunden (a.a.) Ett alternativ till detta synsätt kan vara att fokusera på individens potential och möjligheter, vilket inte betyder att förringa att det finns svårigheter. Möjligheter, förmågor och potentialer hamnar då i förgrunden (, 2008). Den nya generationens gymnasiesär- skoleelevers förhållningssätt, som beskrivs i ovan refererade bok, präglas av att vägra anpassa sig till de villkor som står till buds för grupper med funktionshinder. Den nuvarande personaltätheten i de undersökta gymnasie- särskolorna är hög och lärarna upplever att de små grupperna är till stor fördel. Lärarantalet per 100 elever varierar dock stort mellan landets kommuner och beskrivs ligga mellan knappt 6 och drygt 74 (, 2008)2. Poängteras ska att behovet av vuxenstöd varierar kraftigt under dagens aktiviteter och det behövs klar- görande diskussioner inom verksamheten om hur den totala personalresursen bäst kan tillvaratas. Hit hör exempelvis ett för- tydligande av assistenternas inbördes roller, i de fall en elev har mer än en assistent, och deras ansvarsområde och uppdrag i förhållande till pedagogerna. Skolinspektionen (2010) påtalar samma behov då det gäller elever med funktionsnedsättningar inom gymnasieskolan. Finansiering, organisering och utformning av skolans verk- samhet har sin grund i de ideologiska utgångspunkter som styr 2 kan skola B nämnas som exempel. Antalet lärare uppgick till 27,7 per 100 elever och antalet elevassistenter till 24,3 dvs. ca 1,8 elever/årsarbetare. LSS-assistenter är inte inräknade utan tillkommer utöver nämnda personalgrupper. skolpolitiska ställningstaganden och beslut (, 2000). Även om huvudsakligen pedagogiska vinster lyfts som bakomliggande orsaker till planerade omstruktureringar går det inte att bortse från att ekonomiska villkor är nära knutet till organiseringen av utbildningen. Vid de gymnasiesärskolor som ingår i den här studien framträder betydelsen av närvarande, kompetenta skolledare och vid skola B uppfattas därför s k rektorsrotationer som mindre gynnsamma för verksamheten. Kontinuitet och skolledares kunskap och erfarenhet inom det berörda fältet, samt tid och engagemang blir därför centralt. I en studie av (2009) framstår skolledares förmåga att stödja personalen som en grundbult i arbetet med att skapa förutsättningar för en skola som präglas av delaktighet och där arbetet på olika nivåer sker i riktning mot gemensamma mål. Utöver skolledares teoretiska insikter och praktiska erfaren- heter, krävs en lärarkompetens som ständigt måste revideras och uppdateras. Möjlighet till vidare utbildning och fortbildningskurser varierar mellan de undersökta skolorna i den föreliggande studien. En av skolorna visar exempel på hur en välplanerad kompetens- utveckling för arbetslagens medarbetare tar sig uttryck. För andra lärare tycks det främst vara den egna drivkraften och intresset som ligger bakom sökandet efter ny kunskap och ibland sätter begränsade resurser hinder i vägen. Att man, med hänvisning till den elementära nivå som lärarna ska undervisa på, skulle kunna ge avkall på lärares utbildning inom specifika ämnen/ämnesområden väcker protester bland lärarna. Samverkan mellan program inom gymnasiesärskolan och mellan gymnasiesär- och gymnasieskolan förväntas få positiva konse- kvenser socialt, pedagogiskt och ekonomiskt. Det framhålls av lärare inom skola A och förhoppningarna finns även hos lärare inom den mindre inom enheten i skola B, som är förlagd till en fristående lokal. Övriga lärare inom IV på skola B, som har erfarenhet av att tillhöra gymnasieskolan och resterande delar av gymnasiesärskolan, uttrycker däremot viss tveksamhet till samverkan med andra program och hänvisar till sina erfarenheter. Lokalmässiga åtskillnader mellan skolformer utgör ett hinder för att skapa individuellt anpassade utbildningar (Skol- verket, 2009), men lärarnas yttranden antyder att ett samut- nyttjande av lokaler inte per automatik skapar tillräckliga beting- elser för en inkluderande verksamhet där en naturlig samverkan kan ske mellan skolformer, program och grupper. exempelvis frågan om kollegorna i gymnasieskolan verkligen är beredda att möta gymnasiesärskolans elever och om den erforder- liga kompetensen finns. Liknade synpunkter framförs också i (U 2009:04) enkätstudie. I en studie av Möllås (2009) framgår hur lärare rangordnas beroende på var man har sin tjänst och i vilka ämnen man undervisar, vilket påverkar samverkan och tar skolaktörernas energi i anspråk; energi som istället skulle kunna läggas på arbetet för att skapa optimala förutsättningar för elever som av olika skäl befinner sig i svårigheter. En utveckling mot en verksamhet som i allt högre grad innesluter alla elever och där målet är att gymnasiesärskolans elever ska inkluderas pedagogiskt och socialt, ställer därför onekligen krav på kompetenshöjande åtgärder. En granskning av verksamheten behövs, inte minst inom gymnasieskolan, för att dörrar ska öppnas mot gymnasiesärskolans elever (jmf Skolinspek- tionen, 2010). Det krävs resurser som kan säkra möjligheter till kontinuerlig handledning, tid för reflektion och kollegiala diskus- sioner inom arbetslag, men också mellan lärare som representerar olika skolformer och program. Här kan även nämnas tid för samverkan mellan olika yrkesprofessioner och med berörda instan- ser i och utanför skolan (t.ex. elevhälsa, habilitering, praktikplatser, arbetsliv och samhällsliv i övrigt). Behovet av särskild utrustning verkar också begränsade och försvårar alltför mycket flyttning mellan olika utrymmen, vilket minskar möjligheterna till delaktighet i andra grupper eller klasser. Anpassade lokaler med full tillgänglighet, IT-utrustning, salar för estetisk verksamhet, praktiskt arbete av olika slag och i övrigt en stimulerande lärandemiljö inomhus såväl som utomhus är en förut- sättning för att en varierad verksamhet ska kunna bedrivas enligt styrdokumentens riktlinjer. I den här studien utgör en av skolorna ett exempel där ett samutnyttjande av lokaler har möjliggjorts, vilket i sin tur utgör villkoren för att man ska kunna bedriva de valbara alternativ (fördjupningar) som erbjuds. I första hand är det inte ekonomin som sätter gränser för inköp av material. Däremot ger lärarna vid båda skolorna samma signaler vad gäller det begränsade utbudet av åldersadekvata läromedel, vilket medför ett behov av egentillverkning som tar mycket tid i anspråk. Redovisningen som presenterats ovan utgår från ett lärarperspektiv och utgör en av delstudierna kring gymnasiesärskolans individuella program. Genomförandet av fallstudier vid olika skolor och i olika kommuner har krävt ett nära samarbete och utbyte mellan oss som forskare. Härigenom har också det reflexiva förhållningssättet till datamaterialets innehåll och arbetsprocessen som helhet stärkts. Planering med upprättande av en gemensam intervjuguide och ett reflekterande över genomförande, råmaterialets bearbetning, analysförfarande och slutlig utformning av resultatredovisning förväntas öka trovärdigheten. Utgångspunkten har varit att låta lärarna beskriva och reflektera över den verksamhet de ingår i, samt delge sina uppfattningar om hur utbildningen svarar mot elevernas behov och förutsättningar, särskilt med avseende på programmets indelning i yrkes- respektive verksamhetsträning. Sammantaget ger studien stöd för att följande områden följs upp och ges möjlighet till förändring genom den pågående gymnasie- särskoleutredningen: Det individuella programmet som helhet behöver tydliggöras och eventuellt också benämnas annorlunda. Det råder stora oklarheter kring programmets nuvarande indelning i yrkesträning och verksam- hetsträning, där också begreppen uppfattas vara vilseledande. För att möta en ny särskolegeneration krävs nya utbildningsvägar som kännetecknas av större flexibilitet och individuell anpassning efter varje enskild elevs förutsättningar och behov. Möjligheter till efter- gymnasial utbildning, meningsfull sysselsättning och delaktighet i arbetsliv och det övriga samhällslivet bör noggrant beaktas. En större samverkan mellan gymnasieskolans och gymnasiesärskolans olika program, liksom samverkan mellan gymnasiesärskolans olika verksamheter, program och grupper kan förväntas öka förut- sättningarna för utformning av alternativa utbildningsvägar. Där- igenom kan variationen av skiftande behov tillvaratas och eleverna kan i högre grad förberedas för ett kommande vuxenliv. Överbryggande åtgärder mellan och inom skolformer bör dessutom uppmärksammas eftersom de förväntas ge en bättre progression i elevernas lärande- process. Hit hör samverkan med avlämnande skolor inom det obligatoriska skolväsendet men också mottagande instanser som kan erbjuda eleverna vidare studier eller framtida sysselsättningar. Behovet av kompetenshöjande åtgärder för lärare, men också för skolledare och övriga berörda aktörer aktualiseras genom studien. Behovet framstår för att inkluderingsprocesser överlag ska kunna Enskilda individer ska mötas av utmaningar och förväntningar på en relevant nivå, samt en undervisning som bidrar till ett ökat lärande inom olika områden, såväl socialt och emotionellt som kognitivt. Fallstudierna inom ramen för den genomförda studien ger exempel på hur samverkan mellan olika verksamheter inom IV-programmet kan skifta. Skolornas historiska bakgrund och traditioner kan förmodas ha inverkan på den aktuella situationen. Skola A är från början en egen gymnasiesärskola där samverkan mellan varit naturlig. På skola B har däremot VT varit lokaliserad till en annan byggnad och fungerat som en relativt självständig enhet där personalen själva har haft ansvaret. Den fysiska lokaliseringen blir därmed en av förutsättningarna för ett närmare samarbete och elevers möjligheter till gränsöverskridande val. Konstateras ska dock att det utöver fysisk lokalisering ställs krav på ytterligare åtgärder för förverkligande av en verksamhet där varje elev blir inkluderad, vilket också skola B utgör ett exempel på. I lärarnas beskrivningar framskymtar bland annat synen på kolle- gors kompetens och vilja att ta emot elever från särskolan i allmänhet och IV i synnerhet. Sammanfattningsvis kan sägas att åtgärder på olika nivåer krävs, såväl samhälls-, organisations-, grupp- som individnivå, för att åstadkomma förändringar som bidrar till elevers optimala lärande och utveckling. (2009). Om elever i en inklu- derande verksamhet. Ineland, J., , M. & Sauer, L. (2009). Utvecklingsstörning, sam- hälle och välfärd. (2004). Att vara i särklass – om delaktighet och utanför- skap i gymnasiesärskolan. Doktorsavhandling vid , . (2008). Delaktighet i olika världar – om övergången mellan gymnasiesärskola och arbetsliv. Möllås, G. (2009). Detta ideliga mötande. En studie av hur kom- munikation och samspel konstituerar gymnasieelevers skolpraktik. Doktorsavhandling, tion, . Den nya skollagen – för kunskap, valfrihet och trygghet. (2010). Skolsituationen för elever med funktions- nedsättning i gymnasieskolan. (2008). Förskole- verksamhet, skolbarnsomsorg, skola och vuxenutbildning. (2009). Förskole- verksamhet, skolbarnsomsorg, skola och vuxenutbildning. För den jag är – om utbildning och utvecklings- störning. För oss tillsammans – om utbildning och utvecklings- störning. Szönyi, K. (2005). Särskolan som möjlighet och begränsning – elev- perspektiv på delaktighet och utanförskap. Doktorsavhandling vid pedagogiska institutionen, . (2000). Normalisering och kategorisering. Om handi- kappideologi och välfärdspolitik i teori och praktik för personer med utvecklingsstörning. Skolledares syn på Gymnasiesärskolans individuella program Skolledares syn på Gymnasiesärskolans individuella program Barn och ungdomar som bedöms inte kunna nå upp till grund- skolans kunskapsmål därför att de är utvecklingsstörda ska tas emot i särskolan (Skollagen 3 kap § 3). Särskolan är en egen skol- form och efter den obligatoriska särskolan (motsvarande grundskola) är gymnasiesärskolan det vanligaste alternativet när det gäller frivillig utbildning. Inom gymnasiesärskolan finns två huvudsakliga utbild- ningsformer, nationella program och individuellt program. Det individuella programmet, som i första hand vänder sig till de studerande som har mer omfattande funktionsnedsättningar, är uppdelat i två olika inriktningar, nämligen yrkes- och verksamhets- träning. Gymnasiesärskolan är under utredning (). Inom ramen för det utredningsuppdraget har Hög- skolan i fått i uppdrag att i en studie belysa gym- nasiesärskolledares erfarenheter och bedömningar av det indi- viduella programmet. Syftet med studien är att belysa skolledarnas erfarenheter och bedömningar avseende ekonomiska, sociala och pedagogiska aspekter på gymnasiesärskolans individuella program samt i vilken utsträckning utbildningen motsvarar elevernas behov och eventuellt behov av förändringar av gymnasiesärskolan. Högskolan har, med anledning av att det saknas tidigare studier avseende det individuella programmet i gymnasiesärskolan i kombination med den mycket begränsade tiden för genomförande av en kvalitativt inriktad studie, efter diskussioner med rep- resentanter för och träffat en överenskommelse angående samverkan mellan lärosätena. Sam- verkan består i att varje lärosäte har genomfört studier, med fokus på olika aktörer inom gymnasiesärskolans individuella program, och att de olika studierna bör ses som en helhet där olika pers- pektiv sammanförs och berikar varandra. Varje lärosäte redovisar sin delstudie men det har gjorts en övergripande analys av helheten. har koncentrerat sin studie på elev/studerandeperspektivet, har inriktat sig på skolledarperspektivet medan genomfört två fallstudier där lärares res- pektive vårdnadshavares perspektiv inkluderats. Samtliga delstudier har fokus på ekonomiska, sociala och pedagogiska aspekter. På detta sätt har ett första vetenskapligt bidrag när det gäller indi- viduella programmet på gymnasiesärskolan kunnat tas fram. Föreliggande studie om skolledares erfarenheter och bedömningar har genomförts som en kvalitativ studie med intervjuer som datain- samlingsmetod. Intervjuer har genomförts på sex geografiskt spridda gymnasiesärskolor i sex olika kommuner. Urvalet av kommuner bygger på en rikstäckande enkätunder- sökning som genomfördes och som visade på olika organisa- toriska lösningar när det gäller ledning och undervisning på gym- nasiesärskolan, speciellt i relation till hur samarbetet mellan gym- nasiesärskolan och gymnasieskolan ser ut (Mineur in press). Genom urvalet tillförsäkrades, förutom geografisk spridning, en variation av organisering och lokalmässig placering samt storlek på gymnasiesär- skolor (se vidare nedan). Intervjuer har genomförts med sex skolledare, tre kvinnor och tre män. Samtliga intervjuade har i respektive kommun ansvar för gymnasiesärskolans individuella program. I kommun A finns 101 elever inom gymnasiesärskolan, varav 46 på det individuella pro- grammet. Den intervjuade skolledaren ansvarar förutom för gym- nasiesärskolans individuella program också för ett specialutformat program samt för gymnasieskolans individuella program. I kommun B finns 70 gymnasiesärskoleelever varav 14 elever på det individuella programmet. Skolledaren ansvarar för hela gymnasiesärskolan och för gymnasieskolans resursklasser samt delar av gymnasieskolans individuella program. I kommun C har gymnasiesärskolan totalt 70 elever. Av dessa går 24 individuellt program. Den intervjuade skolledaren har tidigare haft det samlade ansvaret för hela gymnasiesärskolan men har överlämnat det ansvaret för att istället övergå till att ansvara för olika speciallösningar i samverkan med gymnasieskolan. Kommun D:s gymnasiesärskola har totalt 134 elever, varav 48 elever på det individuella programmet. Skolledaren som intervjuats har ansvar för huvudparten av det individuella programmet samt ett nationellt gymnasiesärskoleprogram. I kommun E finns totalt 48 elever i gymnasiesärskolan varav 12 går på individuella programmet. Skolledarens ansvar är, förutom det indi- viduella programmet, delar av den obligatoriska särskolan samt ett övergripande särskoleansvar i kommunen. Det finns sammanlagt 35 elever på gymnasiesärskolan i kommun F varav 2 elever går på individuella programmet. Skolledaren delar sin tid genom att an- svara för hela gymnasiesärskolan samt två program på gymnasie- skolan. Som framgår av tabell 1 finns en betydande variation av elev- andelen som går Individuellt program i relation till det totala antalet gymnasiesärskolelever i kommunerna. Elever i % av Intervjuerna med de sex skolledarna genomfördes , bandades och transkriberades före analys. Analysen har inriktats på att identifiera mönster av likheter och skillnader på de tre områden som uppdrag innehåller, det vill säga pedagogiska, sociala och ekonomiska aspekter med särskild uppmärksamhet på bedömningar om utbild- ningen svarar mot elevgruppens behov. Behov av eventuella föränd- ringar utifrån skolledarnas perspektiv redovisas också. Intervjuerna har genomförts på respektive skolledares arbets- plats med undantag av en intervju som genomförts per telefon på grund av stort geografisk avstånd. Samtliga intervjuade har i förväg fått ta del av en kortfattad intervjuguide (bilaga 1). Intervjuernas längd varierar mellan 75 och . De sex skolledarna som har intervjuats har alla en lång yrkesbakgrund, samtliga med tidigare erfarenheter av skolledarrollen i annan skol- verksamhet. Ingen har erfarenhet av att arbeta som lärare i sär- skolan. Två av de manliga skolledarna är förskollärare i grunden. De har företrädesvis arbetat i någon form av skolledande funktion, inledningsvis som föreståndare för förskoleverksamhet. Två av de kvinnliga skolledarna har sin bakgrund inom gymnasieskolans naturvetenskapliga och tekniska program. Den tredje kvinnliga skolledaren har arbetat som skolledare i flera olika verksamheter och den tredje manliga skolledaren har sin bakgrund inom vuxenutbildning. De intervjuade har arbetat som skolledare, i den nuvarande verksamheten, mellan fem och . Att det blivit gymnasiesärskolan som de kommit att ansvara för har dock för flertalet av skolledarna mer eller mindre varit en slump. De säger sig emellertid ha blivit fast i den verksamheten och därmed också fast beslutna att öka den egna kunskapen om särskolans verksamhet för att fungera som kompetenta pedagogiska ledare för verksamheten. Skolledarna ger under intervjuerna uttryck för ambitioner för det individuella programmets räkning och framför allt ett par av dem ger uttryck för att de arbetar mycket aktivt för att genomföra de förändringar som behövs för att nå den vision de menar styr verksamheten. Vi har alltså haft en klar målbild, vad jag vill att en skola ska vara. Det finns liksom grundförutsättningar för att en skola ska funka. Eleverna ska vara trygga, man ska tycka att det är roligt att gå till skolan. Om man uppfyller det så lär sig eleverna så mycket som det går att lära... Det som vi byggde upp, den tryggheten finns kvar... Men organisationen förändras egentligen efter vilka elever som kommer. Jag tror att utbildningen håller på att bli mer och mer individualiserad. Det tycker jag är väldigt bra (Skolledare 3) ... jag har ju arbetat medvetet med dom frågeställningarna så jag uppfattar att personalen är medvetna om att detta är min reella linje och här viker inte jag... (Skolledare 5) En av skolledarna uppger däremot att han inte varit den tydliga ledare som han egentligen vill vara eftersom skolledaruppdraget inom gymnasieskolan, som ska uppta av hans tid, stjäl mycket mer tid. Han menar att det är en följd av att han inte tidigare varit skolledare för denna typ av verksamhet och därför har en del kunskapsbrister, däremot har han erfarenheter av andra delar av gymnasiesärskolan . Men det beror enligt flera skolledare också på att personalen inom (gymnasie)särskolan av tradition är drivande och självständiga. En av skolledarna menar exempelvis att hon hade svårt att inta den pedagogiska ledarrollen alldeles i början även om hon aldrig tvivlat på sin förmåga att ställa de rätta frågorna för att utveckla verksamheten. Hon upplever dock att det tog tid innan hon också kände sig så pass kunnig och säker att hon även kunde värdera verksamhetens kvalitet. Hon säger vidare att hon inte varit i någon annan skolform med så hög grad av autonom personal som när hon först började inom särskolan. Detta anser hon kan vara ett problem för verksamheten eftersom det pedagogiska ledarskapet är viktigt och en alltför självständig personal kan förhindra utveckling eller driva den åt fel håll. .ett problem för verksamheten precis som man pekade på i . De har fått driva sitt eget liv, leva sitt eget liv och driva sin egen utveckling utan yttre insyn. (Skolledare 5) När det gäller gymnasiesärskolans lokala politiska ställning fram- håller en av skolledarna den kommunala strategi som finns, där gymnasiesärskolan är en del av den ambition om företagsamt lärande, som gäller all utbildningsverksamhet. En annan skolledare menar att det lokala politiska intresset för särskolan är mycket begränsat vilket gör utvecklingen av särskolan till skolledarens ansvar. Övriga skolledare kommenterar inte frågan om kommunala politikers intresse för gymnasiesärskolan eller om det finns några politiska ambitioner på särskoleområdet. Sammantaget ger inter- vjuerna en bild av ett mycket begränsat politiskt intresse för gymnasiesärskolan. När det gäller det individuella programmets resurser är det i första hand de budgetmässiga förutsättningarna som kommenteras i inter- vjuerna. Framför allt klass/gruppstorlekar och personaltäthet diskuteras medan andra resurser som lokaler, organisation, ledarskap, kompetens etcetera kommenteras mer indirekt eller på direkt fråga. Antalet elever inom gymnasiesärskolornas individuella program i studiens sex kommuner, är som framgått mellan 2 och 48 elever. I den kommun där det enbart finns två elever finns det ytterligare fyra elever som, enligt skolledarens tolkning av den bedömning som gymnasiesärskolans personal gör, egentligen också borde ha gått individuellt program. Efter önskemål från föräldrarna går de istället, samlade i en klass, ett specialutformat program. I samtliga kommuners individuella program finns en personal per en till två elever vilket enligt skolledarna innebär att personaltätheten är hög. Pedagoger (med någon form av högskolepedagogisk utbildning) utgör cirka halva personalstyrkan och resterande består av elevassistenter. Skolledarna menar överlag att de har bra resurser för att bedriva sin verksamhet och att gymnasiesärskolans individuella program har de resurser som krävs: Vi har det resursstarkt, personalmässigt, med förhållandevis små klasser (Skolledare 6) Särskolan är dock inte längre undantagen från besparingar. har man varit helt förskonade från direkta nedskärningar men får även särskolan i likhet med övrig skolverksamhet besparingsdirektiv och detta kan, trots allt, enligt några skolledare föra något gott med sig: Särskolan har inte behövt spara förut. Utan där har man sagt att ni måste få de resurser ni behöver. Det är ju bara så. när det stramas åt kommer andra kompetenser hos personalen fram. Då känns det jättekul. Det blir en utmaning att försöka se till att nu ska vi samverka mer För när allting serveras, behöver man ju inte tänka, då är det bara att peka (Skolledare 4) Vi har ingen dyr verksamhet, vår är bland de billigaste i .