sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Som framgår av avsnitt 4.8 kan emellertid sådana bruk enligt allmänna rättsprinciper jämkas eller lämnas utan avseende på motsvarande sätt som gäller för avtalsvillkor.11 Denna princip får anses vara så etablerad att direktivets krav därigenom är uppfyllda. De allmänna kraven i artikel 7.1, att grovt oskäliga betalningsvillkor ska kunna angripas civilrättsligt, uppfylls således i svensk 11 Se uttalanden i förarbetena till köplagen, prop. 1988/89:76 s. 66 samt Håstad, Den nya köprätten, 2003, s. 33. Allmänt om genomförandet av direktivet Det finns därför inte skäl att föreslå någon lagändring i denna del. Utöver de allmänna kraven innehåller direktivet även ett par mer specifika bestämmelser om att vissa typer av betalningsvillkor i sig ska bedömas som oskäliga. Det gäller villkor om dels att ränta vid sen betalning inte får tas ut (artikel 7.2), dels att borgenären inte har rätt till ersättning för indrivningskostnader (artikel 7.3). Dessa frågor behandlas i anslutning till övervägandena angående ränta respektive indrivningskostnader (se avsnitt 8.3 respektive 9.6). Vid sidan av de civilrättsliga kraven ställer direktivet även krav på att det ska finnas en möjlighet att förhindra ett fortsatt bruk av grovt oskäliga betalningsvillkor (artikel 7.4). Dessutom finns en bestämmelse om talerätt i frågor om förbud mot grovt oskäliga villkor (artikel 7.5). Dessa marknadsrättsliga bestämmelser motsvarar fullt ut kraven direktiv (artikel 3.4 och 3.5). Vid genomförandet av det direktivet ändrades avtalsvillkorslagen så att lagen gäller även för villkor som en myndighet eller annat offentligt organ ställer upp vid handelstransaktioner. Dessutom gavs sammanslutningar med ett befogat intresse av att företräda näringsidkare rätt att föra talan om förbud mot avtalsvillkor vid Marknadsdomstolen.12 Vår bedömning är att svensk rätt genom de lagändringar som föranleddes av direktiv uppfyller direktivets marknadsrättsliga krav. Det finns därför inte behov av någon lagändring. 12 Se prop. 2001/02:132 s. 38 ff. Jfr dock viss kritik i kommissionens uppföljningsrapport of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments (Contract 30-CE0039936/00-92), s. 150. Bestämmelserna direktiv tog sikte på att bekämpa sena betalningar, dvs. en betalning som sker efter förfallodagen. En central del av direktivet var att säkerställa ett sanktionssystem vid sena betalningar, främst genom regler om dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader. Även om förfallodagen inte överskrids, kan emellertid den betalningstid som parterna kommer överens om vara betungande för borgenären. direktiv innehåller därför även bestämmelser som syftar till att motverka alltför långa avtalade betalningsperioder. Det finns regler om längsta betalningstider vid handelstransaktioner mellan företag (artikel 3) och mellan företag och myndigheter (artikel 4). I detta kapitel redovisar vi våra överväganden angående de delar av direktivet som handlar om betalningsperiodens längd (främst artiklarna 3.4, 3.5, 4.3–4.6). Inledningsvis redogörs för hur vi tolkar direktivets regler om betalningsperiodens längd (avsnitt 7.2). Därefter redovisas våra slutsatser kring dels behovet av författningsändringar, dels en lagregels närmare utformning när det gäller betalningstider vid handelstransaktioner mellan företag (avsnitt 7.3). Avsnittet följs av motsvarande bedömning i fall när gäldenären är en offentlig myndighet (avsnitt 7.4). Slutligen redogör vi för våra överväganden kring en särskild direktivbestämmelse om hur länge som en köpare ska tillåtas att undersöka en levererad vara eller tjänst innan betalning sker (avsnitt 7.5). 7.2Direktivets krav om betalningsperiodens längd Bedömning: Direktivet ställer krav på att medlemsstaterna säkerställer vissa begränsningar av betalningsperiodens längd vid handelstransaktioner. direktiv har införts vissa begränsningar av betalningsperiodens längd. I skälen till direktivet konstateras att betalningstiden i avtal mellan företag generellt bör begränsas till , men att det kan förekomma situationer då det finns behov av längre betalningstider, t.ex. när företag vill erbjuda sina kunder handelskredit. Det anges att det därför även fortsättningsvis bör vara möjligt för parterna att särskilt avtala om betalningstider som överstiger , dock under förutsättning att en sådan förlängning inte är grovt oskälig mot borgenären (ingresspunkt 13). Direktivbestämmelsen för handelstransaktioner mellan företag har formulerats så att den betalningsperiod som fastställs i avtalet inte får överstiga om inte annat uttryckligen fastställts i avtalet och under förutsättning att det inte är grovt oskäligt mot borgenären i den mening som avses i artikel 7 (artikel 3.5). I fall när gäldenären är en myndighet, har avtalsfriheten beskurits i större utsträckning än vad som gäller mellan företag. I skälen till direktivet anges att myndigheter i regel har bättre finansieringsmöjligheter än företag och är mindre beroende av att bygga upp stabila affärsförbindelser. Det konstateras att myndigheters långa betalningstider och sena betalningar leder till omotiverade kostnader för företagen. Det bedöms därför vara lämpligt med särskilda bestämmelser om betalningstidens längd i de fall gäldenären är en myndighet (ingresspunkt 23). Direktivbestämmelserna för handelstransaktioner mellan myndigheter och företag anger att betalningsperioden som huvudregel inte får överstiga efter det att fakturan eller leveransen har mottagits alternativt leveransen har kontrollerats enligt avtal eller lag (artikel 4.3). Den betalningstid som fastställs i avtalet får dock uppgå till , om det uttryckligen överenskommits i avtalet och under förutsättning att det objektivt sett är motiverat mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär eller inslag (artikel 4.6). Medlemsstaterna har därutöver möjlighet att för vissa särskilda typer av myndigheter medge ett generellt undantag som tillåter upp till 60 dagars betalningsperiod (artikel 4.4). I direktivet finns en särskild bestämmelse om att direktivet inte ska påverka parternas möjligheter att avtala om betalningsplaner för avbetalningar (artikel 5). Hur ska direktivets krav angående betalningsperiodens längd tolkas? Direktivets bestämmelser om betalningsperiodens längd är oklara. Någon vägledning kan inte heller sökas i de olika språkversionerna av direktivet, eftersom reglerna i detta avseende har formulerats på ett likartat sätt. Bestämmelserna anger alltså att en avtalad betalningsperiod inte får överstiga för myndigheter eller för företag, om inte annat uttryckligen har avtalats. För myndigheter gäller en yttersta gräns . I förhållanden mellan näringsidkare skulle det däremot kunna hävdas att direktivbestämmelserna i princip inte innebär annat än att avtalsfrihet råder (under förutsättning att det inte är fråga om ett grovt oskäligt betalningsvillkor). Någon yttre gräns för betalningsperiodens längd finns inte om den uttryckligen har fastställts i avtalet. Med en sådan tolkning skulle svensk rätt – som anger att betalning normalt ska ske genast vid anfordran – redan uppfylla direktivets krav angående betalningsperiodens längd. Frågan är emellertid om detta vore en lojal tolkning av direktivet. Det finns flera omständigheter som talar emot att syftet med direktivbestämmelserna enbart är att fastställa parternas avtalsfrihet. Det framstår till att börja med som egendomligt med så specifika tidsgränser som , om avsikten inte är att dessa faktiskt ska efterlevas. I skälen till direktivet anges också att betalningstidernas längd bör begränsas (ingresspunkt 13 och 23). Något sådant kan knappast uppnås genom bestämmelser som enbart slår fast att avtalsfrihet råder. Det bör även beaktas att det i artiklarna görs en åtskillnad mellan betalningsperioder som fastställs i avtalet och sådana som uttryckligen har fastställts i avtalet. I andra sammanhang har det ansetts att EU-rättsliga krav på uttrycklighet har en materiell innebörd (se vidare avsnitt 7.3.1).1 Direktivets bestämmelser om betalningstider innebär enligt vår bedömning en rätt för borgenären att faktiskt få betalt inom de 1 Se bl.a. 19 § första stycket kommissionslagen. tidsfrister som anges i artikel 3.5 och 4.6. Vi ska enligt kommitté- direktiven överväga om den rätt till dröjsmålsränta som följer av räntelagen innebär en tillräcklig begränsning av betalningsperiodernas längd, åtminstone i förhållanden mellan företag. Räntelagen tillförsäkrar en borgenär rätt till dröjsmålsränta när en betalningsfrist har överträtts. Det är dock principiellt fråga om två olika frister, även om en fordrans förfallodag och tidpunkten från vilken dröjsmålsränta ska utgå, kan sammanfalla tidsmässigt. Om inte fordringen är förfallen till betalning, finns inte någon skyldighet för gäldenären att betala kapitalbeloppet. En rätt till ränta utgör alltså inte ett säkerställande av betalningsperiodens längd. Vår slutsats är därför att direktivet bör tolkas så att om inte förutsättningarna för de särskilt angivna undantagen är uppfyllda (uttryckligen avtalat etc.), ska borgenären enligt nationell lagstiftning ha rätt att få betalt senast inom de tidsfrister som anges i artikel 3.5 och 4.6. 7.3Betalningsperioden vid handelstransaktioner mellan näringsidkare Förslag: En fordran på betalning för varor och tjänster ska, i ett förhållande mellan näringsidkare, aldrig förfalla till betalning senare än efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas, om inte borgenären uttryckligen har godkänt . En bestämmelse med denna innebörd ska införas i räntelagen. Det är angeläget att en borgenärs fordringar betalas inom rimlig tid. Som framgår i kapitel 2 innebär långa betalningstider bl.a. att borgenärens likviditet försämras. Detta påverkar företagets förmåga att betala sina egna utgifter, men också möjligheterna till nyinvesteringar och utveckling av verksamheten. I förlängningen kan detta få en negativ inverkan på företagets lönsamhet och konkurrenskraft. Detta kan i sin tur få följdverkningar för andra företag och för samhällsekonomin. Utredningen om långa betalningstider pekade på att det inom vissa branscher i finns problem med långa avtalade betalningstider. Det finns därför, även vid sidan av kraven direktiv, goda skäl att vidta åtgärder mot alltför långa betalningsperioder. I detta avsnitt ligger dock fokus på frågan om svensk rätt uppfyller direktivets krav på en begränsning av betalningsperiodens längd vid handelstransaktioner mellan företag. Direktivbestämmelsen anger att den betalningsperiod som fastställs i avtalet inte får överstiga om inte annat uttryckligen fastställts i avtalet. Någon närmare förklaring till innebörden av och skillnaden mellan dessa snarlika begrepp ges inte. Uttryckssättet ligger nära ett cirkelresonemang (en betalningsperiod som fastställs i ett avtal är typiskt sett uttryckligen fastställd i avtalet). En rimlig tolkning av den inledande formuleringen fastställs i avtalet, är att uttrycket omfattar alla sätt som en betalningsperiod kan bestämmas. Utöver skriftliga och muntliga överenskommelser inbegriper detta också avtal som ingås genom passivitet eller konkludent handlande. Även betalningstider som bestäms genom sedvänja eller branschpraxis skulle med en sådan tolkning ingå i uttrycket, trots att det i sådana fall knappast är fråga om avtal i egentlig mening (i avsnitt 4.2 redogörs för olika sätt som betalningsvillkor kan bestämmas i svensk rätt). För att en betalningsperiod som, på något sätt, bestämts mellan parterna ska få överstiga , anges att den måste uttryckligen ha fastställts i avtalet. Bestämmelsen kan sägas syfta till att säkerställa att borgenären aktivt ska ha godkänt än 60 dagar.2 Med en sådan tolkning av direktivbestämmelsen kan en betalningstid som bestäms genom t.ex. borgenärens passivitet knappast betraktas som uttryckligen avtalad. Detsamma gäller om betalningstiden fastställs genom parts- eller handelsbruk. Problemställningen kan belysas med ett antal exempel. Avtalsslut genom passivitet: Företag A ska leverera varor till företag B. Parterna förhandlar med varandra om villkoren för köpet, varefter B översänder ett dokument till A, benämnt I handlingen anges bland annat att betalning för varorna ska ske efter leverans. A hör inte av sig därefter. När varorna levereras anger A i fakturan att betalning ska ske . Enligt svensk rätt kan dock 90 dagars betalningstid anses vara avtalad mellan parterna genom 2 Jfr prop. 2008/09:88 s. 46. Frågan är om betalningstiden i detta fall kan anses vara uttryckligt avtalad. Partsbruk: Företag A och företag B har gjort affärer ihop. B har alltid betalat från leverans, vilket A också har accepterat. ändrar A uppfattning och kräver betalning . Enligt svensk rätt kan A anses vara bundet av 90-dagarsfristen genom det tillämpade partsbruket. Frågan är dock om denna betalningstid också är att betrakta som uttryckligt avtalad. Handelsbruk: Företag A och företag B verkar i en bransch där betalningstiden generellt uppgår från leverans. A kräver emellertid att B ska betala efter leverans. Enligt svensk rätt är det inte uteslutet att 90 dagars betalningstid skulle anses gälla mellan parterna, på grund av ett bindande handelsbruk (jfr 3 § köplagen). Frågan är emellertid om en betalningstid som bestäms genom ett sådant handelsbruk är att betrakta som uttryckligt avtalad. Standardavtal: Företag A ska leverera varor till företag B. Företag B anger att ett visst standardavtal tillämpas, vilket företag A inte ifrågasätter. , som inte bifogas det individuella avtalet, anger betalningstiden . A kräver sedan att B ska betala . Enligt svensk rätt skulle A kunna anses bunden till 90 dagars betalningstid. Frågan är om en sådan betalningstid är att anse som uttryckligt avtalad i direktivets mening. Svensk rätt tillåter således i vissa fall betalningsperioder som överstiger , trots att det inte är uttryckligen avtalat mellan parterna. Enligt vår bedömning innebär detta att den svenska lagstiftningen inte fullt ut uppfyller direktivets krav. Bestämmelserna om betalningsperiodens längd kräver därför lagstiftningsåtgärder. I det följande prövas hur en sådan lagstiftning lämpligen bör utformas. 7.3.2Marknadsrätt, avtalsrätt eller fordringsrätt? Valet mellan en marknadsrättslig eller en civilrättslig reglering Den första frågan är vilken typ av reglering av betalningsperiodens längd som är mest ändamålsenlig. En möjlighet vore att helt eller delvis införa bestämmelserna om betalningsperiodens längd i form av en marknadsrättslig reglering. En sådan reglering skulle kunna innebära att en näringsidkare som använder vissa typer av betalningsvillkor, ska kunna förbjudas att använda villkoren. Det kan dock diskuteras om marknadsrättsliga bestämmelser verkligen säkerställer den enskilde borgenärens rättigheter enligt direktiv, nämligen att få betalt inom vissa tidsgränser. Vidare är den marknadsrättsliga lagstiftningen inriktad på kontroll av avtalsvillkor i egentlig mening, inte förbud mot sedvänjor.3 Det är därför svårt att med en marknadsrättslig lösning komma till rätta med exempelvis otillbörliga sedvänjor. regleras frågor som betalningstidpunkt, dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader inom civilrätten. Ett genomförande av direktivet i form av en civilrättslig lagstiftning framstår mot denna bakgrund som det mest naturliga alternativet. Civilrättsliga bestämmelser grundar rättigheter som kan göras gällande i domstol. Civilrätten kan alltså användas för att säkerställa en rätt till betalning i det enskilda fallet. Civilrättsliga bestämmelser kan även tillämpas i förhållande till sedvänjor eller handelsbruk som strider mot direktivets bestämmelser. Vi anser därför att det framstår som klart lämpligast att genomföra direktiv inom ramen för civilrätten. Det är möjligt att urskilja i vart fall två civilrättsliga alternativ. Antingen en avtalsrättslig bestämmelse, som anger att vissa typer av betalningsvillkor är ogiltiga, eller en fordringsrättslig bestämmelse, som anger när en fordran senast förfaller till betalning. Vi prövar i det följande vilket av dessa alternativ som är att föredra. En avtalsrättslig ogiltighetsregel? En avtalsrättslig lösning skulle bestå i en lagregel som föreskriver att vissa typer av betalningsvillkor är ogiltiga. En sådan regel kan ange exempelvis att ett avtalsvillkor som innebär en längre betal- 3 Se t.ex. i SvJT 1995 s. 132, särskilt s. 140. ningsperiod än från det att borgenären krävt betalning är ogiltigt (eller oskäligt), om inte borgenären uttryckligen har godkänt en längre betalningstid. Bestämmelsen skulle lämpligen kunna införas i avtalslagen. Lagregler om att ett avtalsvillkor med viss innebörd inte är giltigt är vanligt förekommande i svensk rätt, vilket talar för en sådan lösning. Vi har emellertid funnit att det är svårt att formulera en lagregel som begränsar betalningsperioderna på det sätt som krävs enligt direktivet. Ogiltighetsregeln måste rimligen ange en starttidpunkt för när beräkningen av betalningsfristen ska börja (för att kunna bedöma om avtalsvillkoret är ogiltigt). I det praktiska affärslivet anges dock betalningsperiodens starttidpunkt på en mängd olika sätt. Om lagregeln utformas med utgångspunkt i att betalningsperiodens starttidpunkt är bestämd på ett visst sätt, t.ex. från fakturan, är det tveksamt om ett passivt ingånget avtal som anger att betalning ska ske från leveransen strider mot ogiltighetsregeln. Ett avtalsrättsligt alternativ förutsätter mot denna bakgrund antingen en otydlig lagtext – en odefinierad betalningsperiod får inte överstiga – eller en mycket detaljerad bestämmelse med angivande av olika möjliga starttidpunkter för betalningsperioden (jfr artikel 4.3 direktiv). Med hänsyn till det stora antalet alternativa starttidpunkter, framstår en ordning med en avtalsrättslig ogiltighetsregel som lagtekniskt problematisk att genomföra. En sådan bestämmelse skulle sannolikt vara svår att tillämpa i det praktiska rättslivet. Vi anser sammantaget att en avtalsrättslig lösning inte är att föredra. En fordringsrättslig regel om senaste förfallodag? Det andra alternativet är att införa en bestämmelse som anger när en fordran senast förfaller till betalning. Enligt en sådan regel kan en borgenär aktivera betalningsperioden genom att exempelvis kräva betalning (jfr att en säljare enligt 49 § första stycket köplagen aktiverar förfallotidpunkten för köpeskillingen genom att kräva betalning). En nackdel med en reglering av förfallodagen är att det framstår som ett större ingrepp i den förmögenhetsrättsliga lagstiftningen än en avtalsrättslig lösning. Det finns endast ett fåtal regler om fordringars förfallotidpunkt. En fördel med en reglering av förfallodagen är att det blir möjligt att formulera en tydlig och pedagogisk lagregel. Det klargörs att den nya lagstiftningen innebär rättigheter för borgenären; det är borgenären som styr över förfallodagens inträde. Med en sådan bestämmelse skapar det inte några särskilda problem att betalningsperiodens starttidpunkt kan anges på olika sätt i det praktiska affärslivet; förfallofristen aktiveras oavsett hur betalningsperioden är bestämd mellan parterna (om förutsättningarna i övrigt för att tillämpa bestämmelsen är uppfyllda). Sammantaget förordar vi att det införs en bestämmelse som anger när förfallodagen senast inträder. I det följande prövas närmare hur en sådan bestämmelse bör utformas. 7.3.3Vilken lag är lämpligast? Den närmare utformningen av bestämmelsen är beroende av i vilket regelkomplex den ska införas. Som framgår av våra allmänna överväganden i avsnitt 6.2 anser vi inte att det är lämpligt att direktivet genomförs i form av en särskild lag om betalningsvillkor vid handelstransaktioner. Vi har i stället funnit det mest naturligt att införa regleringen i någon av de närliggande civilrättsliga lagarna, nämligen köplagen, skuldebrevslagen eller räntelagen. I det följande redogörs för våra överväganden kring dessa alternativa lösningar. Enligt 49 § första stycket köplagen ska köparen betala köpeskillingen när säljaren kräver det, om inte annat följer av avtalet. Köparen är dock inte skyldig att betala förrän varan hålls honom till handa eller ställs till hans förfogande i enlighet med avtalet. Ett lagtekniskt tilltalande alternativ skulle vara att ansluta till denna bestämmelse genom att tilläggsvis ange att betalningsperioden inte får överstiga , om inte säljaren uttryckligen har godkänt . En fördel med att ansluta till en befintlig lagregel om när en fordran ska betalas, är att bestämmelsen ges en logisk placering i lagstiftningen. Ett problem med en sådan lösning är dock köplagens begränsade tillämpningsområde; köplagen reglerar endast köp av varor (direktiv gäller även vid kommersiella tjänstetransaktioner). För att ge bestämmelsen tillräcklig räckvidd skulle det därför vara nödvändigt att i förarbetena ange att bestämmelsen också bör tillämpas vid tjänstetransaktioner. Det kan dock ifrågasättas om en sådan lösning är godtagbar från EU-rättslig synvinkel. EU- domstolen har visserligen tidigare accepterat att ett direktiv delvis kan införas genom uttalanden i förarbeten.4 har domstolen i andra fall poängterat vikten av att direktiv genomförs i form av en tydlig och lättillgänglig lagstiftning.5 Det är tveksamt om de långtgående analogier det skulle vara fråga om i detta fall är godtagbara ur ett unionsrättsligt perspektiv. Ett genomförande i köplagen skulle förutsätta att lagens regler tillämpas på kontraktsförhållanden som till sin karaktär ligger långt ifrån varuleveranser, t.ex. rådgivnings- eller resebyråtjänster. Att förutsätta att ett sådant analogislut alltid skulle kunna ske framstår inte som lämpligt. För att undvika problematiken med analogier skulle kunna övervägas att införa en uttrycklig bestämmelse om att 49 § gäller även vid köp av tjänster. Detta skulle dock kunna påverka den tillämpning av köplagens bestämmelser som trots allt sker utanför dess egentliga tillämpningsområde. En bestämmelse om att en viss paragraf även gäller vid tjänstetransaktioner, kan på goda grunder skapa tvekan kring vilka övriga regler i köplagen som kan antas gälla i dessa fall. En sådan lagstiftningsteknik förutsätter därför – om den alls är lämplig – en mer samlad genomgång av köplagens regler för att klargöra vilka som bör tillämpas även vid köp av tjänster. Därtill kommer att direktivet inte är begränsat till köp, utan varje tillhandahållande av varor och tjänster mot betalning omfattas; således även hyra och leasing.6 Sammantaget har vi bedömt att det inte är möjligt att genomföra bestämmelsen om betalningsperiodens längd i köplagen. 4Se närmare dom i mål C-478/99 angående att inte i lagtext infört en lista över oskäliga avtalsvillkor som anges i EG-direktivet 93/13/EEG om oskäliga villkor i konsumentavtal i lagtexten, utan endast hänvisat till den i förarbetena till lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. 5Se bl.a. domar i mål C-365/93 och i mål C-144/99. 2001/02:132 s. 46. Även skuldebrevslagen innehåller bestämmelser om betalningstider. Om förfallodagen inte är avtalad, ska gäldenären betala vid anfordran (5 §). Det kan hävdas att lagen inte har ett lika begränsat tillämpningsområde som köplagen. Lagen reglerar visserligen endast skuldebrev men anses ge uttryck för allmänna förmögenhetsrättsliga principer. Lagens bestämmelser brukar därför i högre grad än köplagen anses kunna tillämpas generellt på förmögenhetsrättens område. Från detta perspektiv framstår det i och för sig som möjligt att placera regler om betalningsperiodens längd i skuldebrevslagen. Det skulle emellertid bli fråga om en förhållandevis specifik lagregel, till skillnad från skuldebrevslagens mer allmänt hållna principer. Det kan därför ifrågasättas vilken räckvidd bestämmelsen egentligen skulle få. Att en lagregel införs i skuldebrevslagen är inte tillräckligt för att den ska kunna sägas ge uttryck för en allmän rättsprincip.