sou · H0B367 · 2012-10-09 00:00:00 — Principerna innebär bl.a. krav på att ersättningspolicyn ska överensstämma med AIF-förvaltarens, AIF-fondernas och investerarnas i dessa fonders intressen, krav på regelbunden översyn och intern granskning av ersättningspolicyn, krav på att det ska finnas en ersättningskommitté, att rörliga ersätt- ningar ska skjutas upp och baseras på långsiktig resultatutvär- dering, att rörlig ersättning i vissa fall delvis ska utgöras av andelar i den förvaltade AIF-fonden eller motsvarande ägarintressen samt krav på en pensionspolicy som överensstämmer med AIF-förvaltarens och den förvaltade AIF-fondens intressen. Ersättningspolicyn ska även innehålla åtgärder för att undvika intressekonflikter. Prin- ciperna ska beaktas i den omfattning som är lämpligt med hänsyn till förvaltarens storlek, organisation samt verksamhetens art, omfatt- ning och komplexitetsgrad. Principerna i bilaga II är baserade på kommissionens rekommendation 2009/384/EG om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn. Artikel 13.2 ger i uppdrag att utforma riktlinjer för ersätt- ningspolicy som är förenliga med bilaga II till AIFM-direktivet samt kommissionens ovan nämnda rekommendation. Några sådana riktlinjer har ännu inte utfärdats av . Genomförande i svensk rätt Förslag: En AIF-förvaltare ska ha ett ersättningssystem som främjar sund och effektiv riskhantering. får meddela föreskrifter om hur en AIF- förvaltares ersättningssystem ska utformas för att främja sund och effektiv riskhantering. Bestämmelserna om ersättningspolicy och ersättningspraxis i AIFM- direktivet är förhållandevis detaljerade och saknar motsvarighet i UCITS-direktivet. Bestämmelser motsvarande kommissionens re- kommendation om ersättningspolicy inom finanstjänstesektorn 2009/384/EG har dock implementerats i genom föreskrifter och allmänna råd från . utan till- stånd för diskretionär portföljförvaltning (bland andra) gäller Finans- inspektionens allmänna råd FFFS 2011:2 om ersättningspolicy i för- säkringsföretag, fondbolag, börser, clearingorganisationer och av elektroniska pengar. Genom det kommande s.k. UCITS V-direktivet förväntas kommissionen föreslå att även för- valtare av UCITS-fonder ska omfattas av direktivbestämmelser om ersättningspolicy och ersättningspraxis. Det finns även skäl att tro att direktivkrav motsvarande kommissionens rekommendation om er- sättningspolicy inom finanstjänstesektorn kommer att genomföras även för andra tillståndspliktiga företag som står under Finans- inspektionens tillsyn. Krav på ersättningssystem i kreditinstitut, värdepappersbolag samt fondbolag med tillstånd för diskretionär portföljförvaltning har genomförts genom det s.k. CRD III-direktivet.4 Bestäm- melserna innebär att de grundläggande regler om riskhantering som 4 och rådets direktiv /76/EU av om ändring av direktiv /48/EG och 2006/49/EG vad gäller kapitalkrav för handelslager, värde- papperisering och samlad tillsynsbedömning av ersättningspolitik. gäller för kreditinstitut, värdepappersbolag och fondbolag med till- stånd för diskretionär portföljförvaltning även omfattar en skyldig- het att upprätthålla en ersättningspolicy och ersättningspraxis som är förenlig med en effektiv riskhantering. Kravet specificeras genom ett tillägg i bilaga V till kreditinstitutsdirektivet med bl.a. principer för ersättningspolicyns utformning och tillämpning. Vid genom- förandet av dessa direktivförändringar i svensk rätt gjorde regeringen bedömningen att bestämmelserna i kapitaltäckningslagen och lagen om värdepappersmarknaden avseende riskhantering även omfattar de risker som kan ligga i system för rörlig ersättning. Vidare gjorde regeringen bedömningen att de åtgärder som ska vidtas för att upp- fylla kraven på riskhantering bör regleras i föreskrifter.5 Finansinspek- tionen fick därigenom i uppdrag att genomföra förändringarna inom ramen för befintliga bemyndiganden att meddela föreskrifter om riskhantering för kreditinstitut, värdepappersbolag och fondbolag. I linje med detta kan det hävdas att det följer av bestämmelserna om riskhantering i artikel 15 i AIFM-direktivet att en AIF-för- valtare ska ha en ersättningspolicy och en ersättningspraxis som överensstämmer med kravet på sund och effektiv riskhantering. (Se avsnitt 8.4 för förslag på genomförande av dessa bestämmelser.) Det finns dock strukturella skillnader mellan bestämmelsen om ersättningspolicy och ersättningspraxis i kreditinstitutsdirektivet och AIFM-direktivet. Artikel 22.1 i kreditinstitutsdirektivet är ut- formad som en precisering av det allmänna kravet på riskhantering och intern kontroll medan artikel 13.1 i AIFM-direktivet är en fristående bestämmelse med detaljerade krav på ersättningspolicy och ersättningspraxis som inte uppmuntrar till risktagande och som inte strider mot riskprofil, fondbestämmelser eller bolagsordningar för de förvaltade AIF-fonderna. Utredningen föreslår därför att ett generellt krav på att en AIF-förvaltare ska ha en ersättningspolicy och en ersättningspraxis som är förenligt med sund och effektiv riskhantering införs som en särskild bestämmelse i den nya lagen. De detaljerade principerna om ersättningspolicyns utformning i bilaga II till AIFM-direktivet är dock enligt utredningens bedöm- ning inte lämpade att direkt överföras till lag. Bestämmelserna i bilagan ska dessutom preciseras genom riktlinjer från . På mot- svarande sätt som skett för kreditinstitut och värdepappersbolag föreslås därför att ges ett bemyndigande att ut- 2010/11:110 s. 100 ff. färda föreskrifter om utformningen av en AIF-förvaltares ersätt- ningssystem. Begreppet ersättningsystem omfattar dels skriftlig ersättnings- policy, dels den praktiska tillämpningen av densamma (ersättnings- praxis). Termen används i motsvarande betydelse i Finansinspek- tionens föreskrifter och allmänna råd FFFS 2011:1 om ersättnings- system i kreditinstitut, värdepappersbolag och fondbolag med tillstånd för diskretionär portföljförvaltning. I direktivet anges vilka personalkategorier som ska omfattas av en AIF-förvaltares ersättningspolicy. Det är emellertid enligt utred- ningens bedömning inte nödvändigt att i lag ange detta. Av kopp- lingen mellan ersättningssystem och sund och effektiv riskhante- ring följer att kravet endast omfattar sådana medarbetare som i tjänsten utövar ett väsentligt inflytande på AIF-förvaltarens eller de förvaltade AIF-fondernas riskprofiler. Att en AIF-förvaltare som ett led i sin verksamhet måste ägna sig åt riskhantering följer av artikel 6.5 i AIFM-direktivet (se av- snitt 5.1.1). Artikel 15 i direktivet innehåller bestämmelser om hur en AIF-förvaltares riskhanteringsfunktion ska organiseras och hur riskhanteringssystemen ska vara utformade. Enligt artikel 15.1 ska riskhanteringsfunktionen hållas åtskild från operativa enheter, inbegripet portföljförvaltningsfunktionerna. Artikel 15.1 innehåller också ett krav på att den behöriga myndig- heten i förvaltarens hemmedlemsstat ska se över hur riskhante- ringsfunktionen är organiserad. En AIF-förvaltare ska enligt artikel 15.2 ha lämpliga riskhante- ringssystem som är relevanta för de förvaltade fondernas investe- ringsstrategier och för de risker som fonderna är exponerade för eller kan komma att exponeras för. Systemen ska regelbundet ses över och vid behov anpassas. Artikel 15.3 innehåller bestämmelser som kopplar riskhanteringen till förvaltningen av fonden genom krav på att investeringar för en AIF-fonds räkning ska vara i linje med fondens investeringsstra- tegi, mål och riskprofil, att riskerna i varje enskild placering ska kunna identifieras, övervakas och mätas korrekt samt att AIF-fondens riskprofil motsvarar den storlek och portföljstruktur som fastställts för fonden. Enligt artikel 15.5 ska kommissionen utfärda genomförande- bestämmelser avseende en AIF-förvaltares riskhanteringssystem och riskhanteringsfunktion. Sådana genomförandebestämmelser finns i kommissionens förslag till genomförandeförordning, som innehåller närmare riktlinjer och regler för riskhanteringsfunktionens organi- sation, ansvar och uppgifter, riskhanteringspolicy, riskmätning och limiter, översyn av riskhanteringssystem m.m. Genomförande i svensk rätt Förslag: En AIF-förvaltares riskhanteringsfunktion ska vara åt- skild från förvaltarens operativa enheter. En AIF-förvaltare ska ha lämpliga riskhanteringssystem för att identifiera, mäta, hantera och övervaka de risker som är rele- vanta för AIF-fonden. Riskhanteringssystemen ska ses över regel- bundet och minst en gång . En AIF-förvaltares riskhanteringsfunktion ska 1.tillämpa ett lämpligt förfarande vid investeringar för AIF- fondens räkning som överensstämmer med fondens investe- ringsstrategi, mål och riskprofil, 2.säkerställa att riskerna i varje enskild placering och deras samlade effekt på AIF-fonden fortlöpande kan identifieras, mätas, hanteras och övervakas, samt 3.säkerställa att AIF-fondens riskprofil motsvarar dess investe- ringsstrategi och mål så som de kommer till uttryck i fond- bestämmelser, bolagsordning eller motsvarande. Som framgår av avsnitt 5.1 måste en AIF-förvaltare ägna sig åt både riskhantering och portföljförvaltning för att få tillstånd. Utöver det krav på riskhantering som ingår som ett led i själva definitionen av en AIF-förvaltares verksamhet är det enligt utredningens bedöm- ning inte nödvändigt att införa något ytterligare lagkrav på att en AIF-förvaltare ska ha en riskhanteringsfunktion. En bestämmelse om att en AIF-förvaltares riskhanteringsfunktion i enlighet med första ledet i artikel 15.1 ska vara funktionellt och hierarkiskt åt- skild AIF-förvaltarens operativa verksamhet bör införas i den nya Att riskhanteringsfunktionen ska övervakas av den behöriga myndigheten i enlighet med andra ledet i artikel 15.1 bedöms inte behöva någon särskild lagregel utan bör ingå som ett led i Finans- inspektionens uppdrag som tillsynsmyndighet. I den nya lagen bör också införas ett krav på att en AIF-förvaltare ska ha riskhanteringssystem motsvarande artikel 15.2. Av lämplig- hetskravet framgår att bestämmelsen om riskhanteringssystemets funktion gäller fortlöpande. Det bör dock uttryckligen framgå av bestämmelsen att riskhanteringssystemen ska ses över regelbundet och minst . De minimikrav avseende det ansvar och de uppgifter som en AIF-förvaltares riskhanteringsfunktion ska ha enligt artikel 15.3.a–c bör också framgå av den nya lagen. Enligt gällande rätt ska ett fondbolag ha sunda rutiner för bl.a. förvaltning av verksamheten, redovisning och intern kontroll (2 kap. 17 § LIF). Bestämmelsen omfattar även värdepappersbolag som har tillstånd för fondverksamhet som avser specialfonder. Verksam- hetskraven i LIF bygger på artikel 12 i UCITS-direktivet. Mer specifika krav på ett förvaltnings- och investeringsbolags riskhante- ringsförfarande finns i artikel 51.1 i UCITS-direktivet. Motsvar- ande bestämmelse i svensk rätt finns i 5 kap. 2 § LIF enligt vilken ett fondbolag ska ha ett system för riskhantering som vid varje tid- punkt gör det möjligt att kontrollera och bedöma den risk som är knuten till varje position i en värdepappersfond och hur varje position påverkar fondens riskprofil. Bestämmelsen omfattar även förvalt- ning av specialfonder. Fondbolaget ska regelbundet informera Finans- inspektionen om riskhanteringen. För specialfonder ska dessutom risknivån beräknas och redovisas till i enlighet med 6 kap. 4 § LIF. I 6 kap. 11-12 §§ FFFS 2008:11 finns mer detaljerade bestäm- melser om riskhantering i ett bolag som bedriver fondverksamhet. Enligt dessa bestämmelser ska bl.a. riskhanteringsfunktionen vara organisatoriskt och funktionellt oberoende av de operativa enhet- erna i bolaget. Bestämmelser om riskhanteringssystem finns i 6 a kap. samma föreskrifter. Kravet på riskhanteringssystem i artikel 15.2 i AIFM-direktivet skiljer sig något från motsvarande krav i 5 kap. 2 § LIF på så sätt att en investeringsfonds riskhanteringssystem ska kunna mäta risk . Vissa AIF-fonder som kan komma att omfattas av den nya lagen investerar i illikvida tillgångar för vilka en tillförlitlig värdering inte finns att tillgå. För dessa fonder är det därför inte heller lämpligt att ställa något sådant krav. För fonder som enbart placerar i likvida tillgångar som kan förväntas värderas tillförlitligt är det dock rimligt att riskhante- ringssystemet ska kunna mäta risk . Av kravet på att riskhanteringssystemet ska vara lämpligt följer dock att systemet ska vara anpassat till fondens investerings- och riskprofil och där- med att risk ska kunna mätas och övervakas med den regelbunden- het som följer av dessa förutsättningar. För förvaltningen av medlen i en specialfond föreslås att nuvarande bestämmelser i 5 kap. LIF ska gälla även fortsättningsvis om inte har tillåtit undantag, se vidare avsnitt 7.3. Enligt utredningens bedömning bör inte några ytterligare krav ställas på förvaltare av AIF-fonder som marknadsförs till icke- professionella investerare vad avser riskhanteringsfunktion och risk- hanteringssystem, än vad som föreslås gälla för andra AIF-förvaltare. Närmare bestämmelser om tillämpningen av artikel 15 i AIFM- direktivet finns i kommissionens genomförandeförordning. Något bemyndigande för att meddela föreskrifter om en AIF-förvaltares riskhanteringsfunktion och riskhanteringssystem föreslås därför inte. Till skillnad från regleringen av investeringsfonder innehåller inte AIFM-direktivet placeringsregler eller några andra kvalitativa be- gränsningar i de risker som en AIF-fond får ta på sig. Ett undantag är kravet i artikel 15.4 på att en AIF-förvaltare ska fastställa den högsta nivå av finansiell hävstång som ska användas för varje förvaltad AIF- fond. Begreppet finansiell hävstång definieras i artikel 4.1.v i AIFM- direktivet som en metod genom vilken en AIF-förvaltare ökar expo- neringen för en AIF-fond som den förvaltar genom lån av kontanter eller värdepapper, eller genom finansiell hävstång som härrör från derivatinstrument eller på annat sätt. Nivån på den finansiella hävstången ska bl.a. utformas med hän- syn till kopplingar till andra institut i finanstjänstesektorn som skulle kunna utgöra en systemrisk, och storleken, arten samt omfattningen av förvaltarens verksamhet på de berörda marknaderna. Att AIF- förvaltare som använder sig av finansiell hävstång har en potentiell förmåga att genom sin verksamhet sprida och förstärka risker i det finansiella systemet framhålls även i flera av skälen i direktivet (se skäl 49–51). Syftet med bestämmelsen i artikel 15.4 är således främst att begränsa riskerna i det finansiella systemet. En AIF-förvaltare ska vidare enligt artikel 15.4 ange i vilken utsträckning det finns förfoganderätt över säkerheter eller garantier kan lämnas enligt arrangemanget för finansiell hävstång. Det kan exempelvis röra sig om säkerheter som lämnats inom ramen för clearingsystem för derivathandel, för värdepapperslån eller för annan finansiering. Positionerna i en AIF-fond kan också skyddas av garan- tier som lämnats av antingen AIF-förvaltaren eller någon extern part. Förfoganderätten över lämnade säkerheter och villkoren för garantier får framför allt betydelse vid eventuellt fallissemang hos fondens motpart. Hur den finansiella hävstången ska beräknas specificeras i kom- missionens förslag till genomförandeförordning. Där framgår att den finansiella hävstången ska mätas som förhållandet mellan fondens riskexponering och nettovärdet på tillgångarna i fonden (NAV). Riskexponeringen ska i sin tur beräknas på två sätt, en bruttometod och en nettoberäkning som tar hänsyn till motstående positioner och netting-arrangemang. Genomförande i svensk rätt Förslag: En AIF-förvaltare ska för varje förvaltad AIF-fond fastställa 1.den högsta nivå av finansiell hävstång som får användas, 2.i vilken utsträckning det finns förfoganderätt över säkerheter, och 3.i vilken utsträckning garantier kan lämnas. De gränser som har fastställs ska vara rimliga och ska följas av AIF-förvaltaren . Finansiell hävstång innebär att känsligheten för värdeförändringar i en specifik underliggande marknadsvariabel höjs. Genom investe- ringar i derivatinstrument kan exempelvis exponeringen för föränd- ringar i priset på aktier, valutor, räntor etc. höjas i en investe- ringsportfölj utan att positionen i de underliggande tillgångarna har ändrats. Små förändringar i underliggande marknadsvariabler kan på detta sätt skapa stora förändringar i marknadsvärdet på investe- ringsportföljen. Inbördes hävstångseffekter som skapas med derivat- instrument kan dock motverkas av andra positioner i en portfölj. Den totala risken i en portfölj kan därför vara lägre än de individu- ella riskerna i portföljens enskilda positioner. Finansiell hävstång kan också skapas genom belåning av det investerade kapitalet i en investeringsportfölj. Överstiger den totala avkastningen på portföljen låneräntan ökar avkastningen på det investerade kapitalet. Om avkastningen sjunker blir effekten den motsatta. På så sätt ökar känsligheten vid förändringar i ränta och andra marknadsvariabler. Om tillgångarna i portföljen lämnats som säkerheter för lånet så kan investeraren dessutom bli tvungen att snabbt realisera säkerheter i det fall marknadsvärdet skulle sjunka under en viss nivå. Försäljningen kan försvåras av bristande likvi- ditet i tillgångarna. Belåningen ökar på så sätt känsligheten för både marknadsrisk och likviditetsrisk. Finansiell hävstång kan mätas på olika sätt. Vid företagsfinan- siering uttrycks exempelvis ofta hävstången som förhållandet mellan eget och lånat kapital. Hävstången kan också uttryckas som den procentuella värdeförändringen i det investerade kapitalet för varje procents förändring i en underliggande marknadsvariabel. Beräk- ningen blir mer komplicerad när den finansiella hävstången ska beräknas för en portfölj av finansiella instrument som kan innehålla inbördes motverkande positioner. Som nämnts ovan innehåller kommissionens förslag till genomförandeförordning principer och beräkningsmetoder för den totala finansiella hävstången i en AIF- fond. För att genomföra artikel 15.4 i svensk rätt bör det i den nya lagen införas ett generellt krav på att en AIF-förvaltare ska fast- ställa en högsta nivå av finansiell hävstång för varje AIF-fond som förvaltaren förvaltar. Det bör också införas ett krav på att det för varje fond ska fastställas i vilken utsträckning det finns förfog- anderätt över säkerheter och garantier. Den högsta nivån av finansiell hävstång bör fastställas med hän- syn till fondens karaktär och investeringsstrategi, källorna till den finansiella hävstången, motparter, omfattningen av AIF-förvaltarens verksamhet, säkerheter samt omständigheterna i övrigt. En hedge- fond kan exempelvis ha en investeringsstrategi som kräver att nivån för finansiell hävstång fastställs med hänsyn till en rad olika derivat-, säkerhets- och clearing-arrangemang. För en fastighetsfond är i stället fastigheternas belåningsgrad en central faktor för beräkningen För riskkapitalfonder som investerar i onoterade före- tag uppstår frågan om belåningsgraden i portföljföretagen ska tas i beaktande vid bestämningen av den högsta nivån för finansiell häv- stång. Av skäl 78 i AIFM-direktivet framgår emellertid att belåning på portföljbolagsnivå inte ska inkluderas som en sådan indirekt belåning som ska ingå vid beräkning av finansiell hävstång för en AIF-fond. Detta regleras även i kommissionens förslag till genom- förandeförordning. Den högsta nivån av finansiell hävstång bör framgå av fond- bestämmelser, bolagsordning eller liknande. Information om begräns- ningar för användande av finansiell hävstång ska även framgå av den information en AIF-förvaltare ska tillhandahålla i enlighet med arti- kel 23 i AIFM-direktivet (se vidare avsnitt 11.3 om informations- broschyr). Med hänsyn till att beräkningen av finansiell hävstång ska reg- leras i kommissionens genomförandeförordning föreslås inte något bemyndigande för att meddela föreskrifter om en AIF-förvaltares användande av finansiell hävstång. Artikel 16 i AIFM-direktivet innehåller bestämmelser om likvidi- tetshantering. Enligt artikel 16.1 ska AIF-förvaltare ha ett lämpligt system för likviditetshantering för varje förvaltad AIF-fond som gör det möjligt att övervaka likviditetsrisker och säkerställa att fondens likviditetsprofil överensstämmer med dess skyldigheter. Slutna fonder (dvs. fonder med begränsat kapital vars andelar inte kan lösas in på begäran) utan finansiell hävstång är undantagna från regeln. För att övervaka likviditetssituationen i de förvaltade AIF-fonderna ska en AIF-förvaltare enligt artikel 16.1 andra stycket genomföra regel- bundna stresstester. Likviditetsprofilen i en AIF-fond ska enligt artikel 16.2 vara konsekvent med fondens investeringsstrategi och inlösenpolicy. Kommissionen ska i enlighet med artikel 16.3 i AIFM-direk- tivet anta genomförandebestämmelser som närmare preciserar hur system och förfaranden för likviditetshantering ska vara utformade och hur en AIF-förvaltares investeringsstrategi, likviditetsprofil och inlösenpolicy ska vara inbördes överensstämmande. Sådana genom- förandebestämmelser finns i kommissionens förslag till genom- förandeförordning. Bestämmelserna är anpassade till de varierande investeringsstrategier som kännetecknar den heterogena grupp fonder som omfattas av direktivets definition av AIF-fond. Likvidi- tetsprofilen i en AIF-fond ska således inte bara övervakas med avseende på den relativa likviditeten i fondens tillgångar och villkor för inlösen, utan även med avseende på vilken typ av investerare som innehar andelar i fonden och storleken på deras innehav. Det inne- bär att likviditetsprofilen i en specifik AIF-fond även kan anpassas till placeringshorisonten hos fondens investerare. Genomförande i svensk rätt Förslag: En AIF-förvaltare ska ha lämpliga system för likvidi- tetshantering och förfaranden för övervakning av likviditetsrisk som gör det möjligt att säkerställa att AIF-fondens likviditets- profil överensstämmer med dess underliggande skyldigheter. En AIF-förvaltare ska genomföra regelbundna stresstester av lik- viditeten i en AIF-fond. Slutna AIF-fonder utan finansiell häv- stång ska undantas från dessa krav. Likviditetsprofil, inlösenpolicy och investeringsstrategi i en AIF-fond ska vara inbördes överensstämmande. Det finns ingenting som tyder på att det generella kravet i arti- kel 15.2, att en AIF-förvaltare ska ha lämpliga riskhanteringssystem för att kunna mäta, hantera, och övervaka alla relevanta risker inte även omfattar likviditetsrisk. Det kan i detta perspektiv anses onödigt att likviditetshanteringen därutöver anges i en särskild bestämmelse i AIFM-direktivet. Bestämmelsen i artikel 16 kopplar dock kravet på system på likviditetshantering till förhållandena i varje enskild fond som en AIF-förvaltare förvaltar. Systemet för likviditetshan- tering ska för varje fond anpassas till de specifika krav som fondens placeringsstrategi och inlösenpolicy ställer. Slutna fonder utan finan- siell hävstång är dessutom undantagna från kravet med hänsyn till att behovet av likviditet för exempelvis inlösen av andelar får anses vara mindre för dessa fonder. Likviditetshanteringen och de förfaran- den som inrättats inom ramen för denna kan därmed i direktivets mening betraktas som en från den övriga riskhanteringen fristående verksamhet. Med hänsyn till att AIF-fonder (med undantag för specialfonder) inte omfattas av några placeringsbestämmelser eller generella likviditetskrav på de tillgångar som medel i fonden får placeras i kan det vidare anses befogat med en generell regel som säkerställer att likviditeten i fonden motsvarar fondens åtaganden mot dess investerare. Vid genomförandet av artikel 16 i AIFM-direk- tivet i svensk rätt talar detta för att införa en särskild bestämmelse om likviditetshantering i den nya lagen. I gällande rätt innebär placeringsreglerna i 5 kap. LIF att möj- ligheterna för en värdepappersfond att investera i illikvida tillgångar, exempelvis onoterade värdepapper, är kraftigt beskuren.