sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — 6Se forskrift om inkassosatsen (nr. Betalningsvillkor i övriga nordiska länder Nya påminnelser, varningar eller krav ersätts först när det gått från den senaste indrivningsåtgärden. Det finns tabeller med högsta tillåtna ersättning för indrivning i ett utomrättsligt förfarande. Beroende på fordringens storlek kan ersättning utgå med högst . Om kravet överlämnats till inkassobyrå och betalningsförseningen överstiger , dubbleras ersättningsnivåerna. Rätten till ersättning för indrivningskostnader framgår av inkassolagen och en förordning om indrivningskostnader. Borgenären är berättigad till ersättning för skäliga och rimliga indrivningskostnader. Ersättningen är dock begränsad till vissa belopp. Betalningspåminnelse ersätts med högst . För inkassokrav varierar ersättningen , beroende på fordringens storlek. Upp till tre inkassokrav är ersättningsgilla och intervallet mellan dessa måste vara minst . En telefonpåminnelse ersätts med . Om en skriftlig överenskommelse om skulden upprättas kan maximalt utgå.7 I samtliga nordiska länder finns en möjlighet att enligt 36 § i ländernas avtalslagar jämka eller ogiltigförklara oskäliga avtalsvillkor8. På motsvarande sätt som enligt svensk rätt är det även i övriga nordiska länder möjligt att marknadsrättsligt föra talan om förbud mot oskäliga avtalsvillkor.9 7Se Innheimtulög (nr. 95) samt reglugerd um hámarksfjárhæð innheimtukostnaðar o.fl. (2009 nr. 37) och reglugerd um breytingu á reglugerð nr. 37/2009 um hámarksfjárhæð innheimtukostnaðar o.fl. (2010 nr. 8Den finländska lagen om rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (nr. 228), den danska lov om aftaler og andre retshandler på formuerettens område (nr. 781), den norska lov om avslutning av avtaler, om fuldmagt og om ugyldige viljeserklæringer (nr. 4) och den isländska lög um samningsgerð, umboð og ógilda löggerninga (nr. 9I finländsk rätt finns bestämmelser om detta i lagen om reglering av avtalsvillkor mellan näringsidkare (nr. 1062), i dansk rätt i markedsføringsloven (nr. 58) och i norsk rätt i räntelagen. 6Allmänt om genomförandet av direktivet Bedömning: direktiv bör genomföras på ett sätt som ansluter till svensk rätts terminologi och systematik. Lösningarna bör ligga i linje med gällande principer och så långt som möjligt införas i befintliga författningar. Direktivet bör alltså inte genomföras i form av en särskild lag om betalningsvillkor vid handelstransaktioner. De bestämmelser som införs bör begränsas till att gälla vid kommersiella handelstransaktioner om det inte finns vägande skäl för ett bredare tillämpningsområde. I den mån direktivet medger en dispositiv reglering bör även de nya bestämmelserna i svensk rätt vara dispositiva. Svensk rätt uppfyller direktivets allmänna krav på att det ska finnas både civilrättsliga och marknadsrättsliga möjligheter att angripa oskäliga betalningsvillkor. Direktiv är rättsakter som EU-institutioner riktar till medlemsstaterna och som syftar till att få till stånd samordnade regler. Ett direktiv är bindande när det gäller det resultat som ska uppnås genom direktivet, men överlåter till medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt1). Det innebär att medlemsstaterna inte är bundna av direktivets terminologi och systematik. Det avgörande är att nationell rätt uppnår det resultat i sak som direktivet eftersträvar. 1 EUT C 83, 30.3.2010 s. 47. Allmänt om genomförandet av direktivet Ett genomförande av ett direktiv i svensk rätt kräver inte att direktivbestämmelserna återges ordagrant i lagstiftningen. Medlemsstaterna har dock ett ansvar att se till att direktivet tillämpas fullt ut på ett tillräckligt klart och precist sätt. Enskilda ska ha möjlighet att identifiera sina rättigheter enligt direktivet och ska kunna göra dessa rättigheter gällande i domstol. Medlemsstaterna ska också verka för en enhetlig tolkning och tillämpning av EU- rätten. Särskilt viktigt är detta när det gäller direktiv som syftar till att säkerställa en väl fungerande inre marknad. En likartad tolkning och tillämpning av reglerna bidrar till att erbjuda näringsidkare goda konkurrensvillkor. Ytterst är det som är behörig att fastställa innebörden av unionsrätten. Innan så sker går det inte att med säkerhet veta hur en viss bestämmelse i direktivet ska tolkas. Det är därför inte möjligt för de nationella lagstiftarna att göra auktoritativa uttalanden om direktivets exakta innebörd. Lagrådet har dock pekat på att det är naturligt och önskvärt att lagstiftaren ändå anger skälen till varför en viss lösning har valts. De rättstillämpande organen får därefter värdera dessa uttalanden. Om det skulle vara motiverat, kan domstolarna inhämta förhandsavgöranden från EU-domstolen.2 Utredningens huvuduppgift när det gäller genomförandet av direktiv är att anpassa svensk rätt till direktivets krav. Så långt det är möjligt, bör regleringen ansluta till den svenska lagstiftningens terminologi och systematik. Lösningarna bör ligga i linje med gällande principer och passa in i befintliga författningar. Dessutom bör en klar och enkel lagstiftning eftersträvas. Lagtekniskt komplicerade, eller nydanande, lösningar kräver att företagen gör kvalificerade bedömningar av hur lagstiftningen ska tolkas. Denna typ av överväganden innebär ökade transaktionskostnader och leder till osäkerhet hos marknadsaktörerna, vilket inte är samhällsekonomiskt önskvärt. Reglerna i direktivet får betydelse för betalningar inom hela EU- området. Unionens inre marknad omfattar ett område utan inre gränser och med fri rörlighet för varor och tjänster i syfte att underlätta handelstransaktioner inom EU. En utgångspunkt vid genomförandet av direktivet bör därför vara intresset av att direktivbestämmelserna tolkas och genomförs på ett likartat sätt i hela EU. Som en led i det strävandet finns det skäl att försöka uppnå en så enhetlig tolkning som möjligt inom . Detta är särskilt ange- 2 Se Lagrådets yttrande i prop. 2001/02:121 s. 193. SOU 2012:11 Allmänt om genomförandet av direktivet läget med tanke på den omfattande handel som förekommer mellan de nordiska länderna. Ett samordnat nordiskt genomförande av direktivet kan också göra det lättare att få gehör för nordiska lösningar vid lagstiftningsarbete på närliggande områden i EU. Det har naturligtvis också ett värde i sig om den nordiska rättslikheten på förmögenhetsrättens område kan upprätthållas och helst förstärkas. Vi gör våra överväganden med beaktanden av dessa grundläggande utgångspunkter. 6.2En särskild lag om betalningsvillkor vid handelstransaktioner? direktiv ställer krav på medlemsstaterna att säkerställa bl.a. vissa längsta betalningsperioder vid handelstransaktioner samt att borgenären ska ha rätt till dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader vid betalningsförseningar. Som kommer att framgå uppfyller svensk rätt inte fullt ut direktivets krav och dessa krav spänner över ett brett område. Ett till synes enkelt sätt att genomföra direktiv är att införa samtliga, eller så gott som samtliga, bestämmelser i en särskild lag om betalningsvillkor vid handelstransaktioner. Genom att i en sådan lag nära anknyta till direktivets ordalydelse och struktur, kan säkerställas att svensk rätt uppfyller vad unionsrätten kräver. En särskild lag minskar de problem av rättssystematisk natur som med nödvändighet uppstår när nya bestämmelser ska infogas i ett redan befintligt regelverk. I detta fall uppkommer sådana problem t.ex. när det gäller frågan om hur betalningsvillkor vid kommersiella tjänstetransaktioner ska regleras; saknar nämligen lagstiftning på området (jfr köplagen som gäller vid kommersiella köp av varor). Metoden med en särskild lag har kommit till användning vid genomförandet av vissa tidigare EU-direktiv. Vid genomförandet av personuppgiftsdirektivet3 konstaterades att direktivets bestämmelser var klara och att de kunde grunda rättigheter för enskilda, t.ex. i form av en skadeståndstalan. ansåg det därför nödvändigt att hålla sig tämligen strikt till direktivets text och struktur.4 Arbetet utmynnade i personuppgiftslagen (1998:204). 395/46/EG, EGT L 281, 23.11.1995, s. 31. 4SOU 1997:39 s. 191 ff. Allmänt om genomförandet av direktivet Även det s.k. e-handelsdirektivet5 ansågs mest lämpligt att genomföra i form av en särskild lag, som anknöt nära till direktivtexten. I propositionen uttalades att det med hänsyn till direktivets komplexa och delvis detaljerade karaktär var ofrånkomligt att delar av direktivet mer eller mindre ordagrant måste införas i lagstiftningen. Det konstaterades att många av de regler som behövde införas inte passade in rättssystematiskt i någon befintlig lag utan krävde en ny lag, att direktivet gav upphov till speciella problem som krävde speciella lösningar och att genomförandet av direktivet därför till största delen borde ske genom en ny horisontell speciallag om informationssamhällets tjänster.6 I lagstiftningsärendet ansåg Lagrådet att metoden fick godtas och uttalade bl.a. att i det läge som förelåg – direktivet hade inte genomförts – fanns det i praktiken inte någon annan utväg än att tillskapa en ny lag för att lösa anpassningsproblemet.7 Att genomföra direktiv genom en särskild lag innebär emellertid även påtagliga nackdelar. Direktivets bestämmelser tar sikte på i grunden civilrättsliga frågor som betalningstider och räntor. Det finns en befintlig reglering av dessa frågor i central förmögenhetsrättslig lagstiftning. Denna lagstiftning bygger utarbetad balans mellan olika relevanta intressen. På förmögenhetsrättens område kännetecknas en god lagstiftning av att den beaktar och balanserar grundläggande intressen som avtalsfrihet, förutsebarhet, rättvisa i det enskilda fallet, neutralitet mellan olika marknader och aktörer samt långsiktighet och sunda marknadsförhållanden. EU-direktiv har med nödvändighet ett annat anslag; ett särskilt problem eller intresse står i fokus i det enskilda direktivet. direktiv ligger fokus på problemet med sena betalningar och de konsekvenser detta får för borgenärerna. Om direktivet genomförs i form av en särskild lag, med uttalat syfte att tillvarata borgenärens intressen, blir det svårt att uppnå en rimlig balans mellan olika relevanta intressen (mellan köpare och säljare eller mellan borgenär och gäldenär). Om direktiv i stället genomförs inom ramen för befintlig lagstiftning, kan den jämvikt mellan intressen som redan finns i den förmögenhetsrättsliga lagstiftningen bättre tas tillvara. Det samlade resultatet blir därmed mer balanserat. En sådan lösning underlättar dessutom möjligheten att knyta an till allmänt accepterade tolkningsmetoder. 52000/31/EG, EGT L 178, , s. 1. 2001/02:150 s. 52. 2001/02:150 s. 159 f. Allmänt om genomförandet av direktivet När det gäller intresset av en balanserad lagstiftning finns skäl att framhålla att direktiv gäller betalning för varor och tjänster. Som framgått saknas i en sammanhållen lagstiftning som reglerar kommersiella tjänstetransaktioner, dvs. en motsvarighet till köplagen vid tillhandahållandet av en tjänst. En särskild lag om betalningsvillkor vid tjänstetransaktioner skulle alltså utgöra den enda regleringen på området. Denna lagstiftning skulle ha till uttalat syfte att stärka säljarens/borgenärens position i förhållande till köparen/gäldenären. Detta kan leda till obalans mellan olika i och för sig skyddsvärda intressen på tjänstemarknaden. Om metoden med en särskild horisontell lag används frekvent vid genomförande av EU-direktiv, kommer den nationella rättsordningen att att bli fragmentiserad. Varje särskild fråga skulle få en egen lag. Förhållandet mellan den särskilda lagen och den lagstiftning som redan finns på området måste emellertid under alla förhållanden beaktas. För att sluta ett avtal om en affärstransaktion eller avgöra en tvist måste därför ett flertal, delvis överlappande, lagar beaktas. Detta leder till transaktionskostnader i samhället. Svårigheten att överblicka regelverket minskar också lagstiftningens möjlighet att fungera handlingsdirigerande och tvistelösande. Slutligen kan pekas på den egendomligheten att en speciallag i detta fall skulle medföra att betalningsvillkoren avseende en betydande del av de varu- och tjänstetransaktioner som sker i samhället, inte skulle regleras i den centrala förmögenhetsrättsliga lagstiftningen (räntelag, köplag etc.). Vi har vid en samlad bedömning funnit att så starka skäl talar emot en särskild lagstiftning om betalningsvillkor vid handelstransaktioner, att vi anser att den metoden inte bör väljas i detta fall. direktiv bör i stället – trots de rättstekniska svårigheter detta medför – genomföras i svensk rätt genom att befintlig lagstiftning ändras och kompletteras. 6.3Direktivkravens tillämpningsområde vid genomförandet Direktivet gäller bara handelstransaktioner Direktivet gäller för handelstransaktioner, dvs. leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot ersättning mellan företag eller mellan företag och myndigheter, under förutsättning att det är Allmänt om genomförandet av direktivet myndigheten som är gäldenär. Eftersom det är fråga om minimikrav, kan dock de bestämmelser som föreslås ges ett bredare tillämpningsområde. I våra kommittédirektiv framhålls att som en följd av intresset av en marknadsneutral lagstiftning, ska eftersträvas att den svenska regleringen inte i onödan delas upp beroende på vilket slags partsförhållande eller vilken transaktion det är fråga om. En särskild reglering med en mer begränsad verkan i svensk rätt kan dock i vissa fall vara att föredra. Vi får därför lämna förslag som innebär att direktivets bestämmelser ges ett större tillämpningsområde i svensk rätt än vad som krävs, eller som innebär att särregleringar skapas, men endast om det finns tillräckligt tungt vägande skäl för detta. Vilka rättssubjekt bör omfattas av en reglering? En grundläggande fråga är om det vid genomförandet finns skäl att låta bestämmelserna få ett bredare tillämpningsområde än vad som följer av direktivet. De nya bestämmelserna skulle kunna gälla även vid t.ex. konsumentköp och i fordringsförhållanden mellan privatpersoner. Regler som omfattar alla rättssubjekt – företag, konsumenter, myndigheter etc. – blir givetvis mer pedagogiska och lagtekniskt lättillgängliga än regler som förses med undantag och avgränsningar. Sådana undantag och avgränsningar riskerar att leda till tolkningsproblem. Generellt tillämpliga bestämmelser bidrar också till en marknadsneutral lagstiftning. Det går emellertid inte att bortse från att direktiv är inriktat på kommersiella förhållanden (i ingresspunkt 8 anges särskilt att direktivet inte bör omfatta konsumenter). Bestämmelserna är utformade till skydd för borgenären. En konsument, som ju normalt befinner sig i gäldenärsrollen, skulle därför drabbas negativt av att omfattas av regleringen. Det har inte framkommit att det finns ett behov av att skydda näringsidkare mot konsumenters betalningsförseningar genom så kraftfulla åtgärder som det trots allt är fråga om (i form av längsta betalningsperioder och ökade kostnader vid betalningsförseningar). Det marknadsneutrala argumentet för generella bestämmelser har inte heller samma tyngd i konsumentsammanhang. De skäl som finns för att genom lagstiftning verka för snabbare betalningar – t.ex. förbättrad likviditet för små och medelstora Allmänt om genomförandet av direktivet företag – har liten bäring när det gäller transaktioner mellan privatpersoner. Det är därför svårt att se någon anledning att låta denna typ av transaktioner (t.ex. köp av begagnade saker) omfattas av det regelverk som följer av direktiv. En annan fråga är om bestämmelserna som gäller företag även bör omfatta myndigheter som är borgenärer. Direktivets strängare regler för myndigheter avser enbart de situationer då myndigheten befinner sig i gäldenärsrollen (artikel 4). I det sammanhanget kan konstateras att myndigheter som yrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk natur är att bedöma som näringsidkare enligt svensk civilrätt.8 Det saknas skäl att i detta fall frångå denna ordning. En myndighet som i borgenärsställning agerar som näringsidkare, kommer alltså att omfattas av de nya bestämmelserna för företag. Direktivet hindrar i och för sig inte att myndigheter i borgenärsställning generellt ges samma rättigheter som företag. Frågan är emellertid om en sådan ordning vore lämplig. Förhållandena är mer mångfasetterade och därmed svårare att överblicka när myndigheten inte agerar i egenskap av näringsidkare (dvs. när det inte är fråga om yrkesmässig verksamhet av ekonomisk natur). Det förekommer t.ex. ofta offentligrättsliga inslag och skattefinansiering. Det finns inte heller något egentligt skyddsbehov för myndigheter som motiverar ett förstärkt skydd. Vi gör därför samma bedömning som vid genomförandet av direktiv och anser inte att bestämmelserna för näringsidkare generellt ska tillämpas även för myndigheter i borgenärsrollen.9 Vår sammanfattande bedömning är att det allmänt framstår som mest lämpligt att begränsa de nationella bestämmelsernas räckvidd till att enbart omfatta handelstransaktioner i enlighet med direktiv. Det bör därför krävas skäl av viss tyngd, för att låta en bestämmelse få ett bredare tillämpningsområde än vad som följer av direktivet. 2001/02:132 s. 45. 2001/02:132 s. 31 f. och 40. Allmänt om genomförandet av direktivet Vilka typer av fordringar bör omfattas av en reglering? Direktivet gäller endast fordringar som avser betalning för varor eller tjänster. Fordringar till följd av köp av fast egendom eller immateriella rättigheter faller exempelvis inte inom direktivområdet.10 Intresset av en marknadsneutral lagstiftning, som omfattar alla typer av fordringar, talar för en generell regel. Som nämnts ska inte heller det pedagogiska värdet av en lättillgänglig regel underskattas. En uppdelning riskerar att leda till osäkerhet om vilka regler som är tillämpliga i ett enskilt fall och bidrar på så sätt till transaktionskostnader. Det skyddsvärda i att behålla en mindre borgenärsvänlig reglering för kommersiella fordringar utanför direktivområdet kan dessutom ifrågasättas. är det otvivelaktigt så att direktivet är utformat med tanke på fordringar till följd av leveranser av varor och tjänster. Konsekvenserna av ett generellt tillämpningsområde kan vara svåra att överblicka. Ett exempel är fordringar till följd av olika former av finansiella instrument, där vissa direktivbestämmelser om betalningsperiodens längd skulle kunna skapa problem. Det har inte heller framkommit att det skulle finnas problem med sena betalningar utanför direktivområdet. Slutligen bör beaktas att ett generellt utökat tillämpningsområde innebär en inskränkning av avtalsfriheten, vilket bör kräva goda skäl. Vår uppfattning är sammantaget att det bör krävas skäl av viss tyngd, för att låta en bestämmelse gälla andra fordringar än sådana som avser betalning för varor och tjänster. 6.4En tvingande eller dispositiv reglering? I några fall är direktivets bestämmelser tvingande och måste därför få en tvingande utformning när de genomförs i svensk rätt. Andra bestämmelser ger däremot parterna mer eller mindre beslutsutrymme. Eftersom det är fråga om ett minimidirektiv, finns det dock i och för sig inte något hinder mot att i nationell rätt göra även sådana regler tvingande. Parterna skulle då inte ha möjlighet att avtala om att bestämmelserna inte ska gälla. För att syftet med direktiv ska uppnås, att bekämpa sena betalningar, krävs att de åtgärder som genomförs är effektiva. Det kan argumenteras att om parterna tillåts avtala om att de nya 10 Se prop. 2001/02:132 s. 39. Allmänt om genomförandet av direktivet bestämmelserna inte ska gälla, finns en risk att reformen inte får avsedd effekt. Denna risk är särskilt stor om det är fråga om ett ojämlikt partsförhållande, t.ex. i fall när en liten underleverantör i princip bara har en kund. Detta kan sägas tala för en tvingande reglering. Det finns emellertid även skäl som talar emot en tvingande lagstiftning. Till att börja med kan konstateras att betalningstiderna i svenskt näringsliv inte i sig ger skäl till några ingripande åtgärder (se kapitel 2). På ett mer allmänt plan kan konstateras att förmögenhetsrätten bygger på principen om avtalsfrihet (jfr kommittédirektiven, s. 5). Som nämnts kan principen motiveras med att det är marknadens aktörer som är mest lämpade att avgöra frågor om avtals ingående och innehåll (se kapitel 4). Detta förhållningssätt anses gynna både de kommersiella aktörerna och samhället i stort. Det måste beaktas att betalningsvillkoren bara är en av flera delar av ett avtal. En lång betalningsperiod kan vid en förhandling kompenseras med att säljaren t.ex. får ett bättre pris för varan eller tjänsten. Att med lagstiftning hindra marknadens aktörer att förhandla om delar av villkoren för en transaktion är därför problematiskt. Om svenska företags avtalsfrihet inskränks mer än vad som följer av direktivet, finns det också en risk för att deras konkurrenskraft försämras. De skulle t.ex. inte kunna erbjuda lika förmånliga betalningsvillkor som sina europeiska konkurrenter. När det gäller problematiken med små underleverantörer som är beroende av en stor kund, finns det redan konkurrensrättsliga regler som ska förhindra ett missbruk av dominerande ställning (se avsnitt 4.8). Ytterligare tvingande civilrättsliga regler skulle i praktiken sannolikt inte underlätta för en underleverantör att, i förhållande till en dominerande motpart, kräva bättre betalningsvillkor. I detta sammanhang bör också beaktas att det finns verksamma civilrättsliga och marknadsrättsliga regler som kan användas för att angripa oskäliga avtalsvillkor. Vid oskälighetsbedömningen ska särskilt beaktas om avtalsförhållandet är ojämlikt (se vidare avsnitt 4.8). Sammanfattningsvis har vi gjort bedömningen att det i princip inte finns skäl att gå längre än vad direktivet kräver när det gäller att införa tvingande regler. I den mån direktivet medger en dispositiv reglering, bör alltså även de nya bestämmelserna i svensk rätt vara dispositiva. Allmänt om genomförandet av direktivet 6.5Direktivets bestämmelser om oskäliga avtalsvillkor Direktivet ställer upp ett allmänt krav på att medlemsstaterna ska säkerställa att en borgenär har möjlighet att angripa ett grovt oskäligt avtalsvillkor eller bruk. Detta innefattar betalningsvillkor som reglerar tidpunkt eller period för betalning, räntesats för ränta vid sen betalning eller ersättning för indrivningskostnader (artikel 7.1). Ett villkor som är grovt oskäligt mot borgenären ska antingen inte vara verkställbart eller ska ge upphov till skadeståndsskyldighet. direktiv är i denna del i sak överensstämmande med vad som föreskrevs direktiv. Det finns i svensk rätt en generell möjlighet att angripa oskäliga avtalsvillkor genom den s.k. generalklausulen i 36 § avtalslagen (se den närmare redogörelsen i avsnitt 4.8); det krävs alltså inte att oskäligheten är grov. Bestämmelsen är tillämplig vid alla typer av avtal, dvs. även sådana där en myndighet är avtalspart. Oskäliga avtalsvillkor kan jämkas eller lämnas utan avseende. Som framhölls i samband med genomförandet av direktiv får direktivets krav därmed anses vara uppfyllt, eftersom en överenskommelse som lämnas utan avseende inte är verkställbart. I det sammanhanget kan noteras att i det tidigare direktivet angavs att om en överenskommelse bedöms vara grovt oskälig ska de lagstadgade villkoren gälla, såvida inte de nationella domstolarna fastställer andra villkor som är skäliga (artikel 3.3). Att det inte längre uttryckligen anges att domstolen kan jämka villkor, innebär inte någon ändring i sak. Om en domstol jämkar oskäliga villkor och i stället fastställer andra villkor, verkställs inte de oskäliga villkoren. Enligt direktivet ska även oskäliga sedvänjor och bruk kunna angripas. Generalklausulen torde förvisso inte vara direkt tillämplig på oskäliga sedvänjor.