sou · GZB335d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Det är dock än så länge ovanligt med gemen- samma nämnder inom missbruks- och beroendeområdet. Statlig styrning och reglering Huvudmännens skyldigheter gentemot individen Med hälso- och sjukvård avses enligt 1 § HSL bland annat åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. ska som nämnts ovan erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom . Kommunen har vissa begränsade hälso- och sjukvårdsuppgifter. Huvudmännen ska dessutom enligt 3 b § och 18 b § HSL erbjuda invånarna bland annat habilitering, rehabilitering och hjälpmedel. Kraven på god hälso- och sjukvård innebär enligt 2 a § HSL bland annat att vården ska vara av god kvalitet, att den ska ha en god hygienisk standard samt att den ska tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen. Den ska också vara lätt tillgänglig, bygga på respekt för människors självbestämmande och integritet, främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen samt tillgodose patientens behov av kontinuitet och säkerhet i vården. Vården ska vidare så långt som möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Olika insatser för patienten ska samordnas på ett ändamålsenligt sätt. För att kunna erbjuda vård av god kvalitet måste vårdgivarna även uppfylla övriga krav som ställs på vården i hälso- och sjukvårds- lagstiftningen. ska enligt 1 kap. 1 § SoL på demokratins och solidaritetens grund främja människors ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i sam- hällslivet. Den ska under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten ska bygga på människors självbestämmande och integritet. Även insatser ska vara av god kvalitet. Insatser för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. har ett särskilt ansvar för personer med miss- bruksproblem. Ansvaret omfattar både förebyggande och indi- viduella insatser. Det förebyggande ansvaret innebär enligt 3 kap. 7 § SoL bland annat att socialnämnden ska arbeta för att förebygga och motverka missbruk av alkohol och andra beroendefram- kallande medel. För den som redan har hamnat i ett missbruk, har socialnämnden enligt 5 kap. 9 § SoL en skyldighet att aktivt verka för att den enskilde får den hjälp och den vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden ska i samråd med den enskilde planera hjälpen och vården och bevaka att planen Statlig styrning och reglering ansvar är inte kopplat till att missbruket ska ha en viss omfattning eller varaktighet. Det finns ingen enhetlig definition av missbruk inom området, varken i SoL eller i dess förarbeten. Det är således upp till varje kommun att tolka begrep- pet. Bedömning av individens behov av insatser I 2 a § HSL sägs att varje patient som vänder sig till hälso- och sjukvården ska, om det inte är uppenbart obehövligt, ges en medicinsk bedömning av sitt hälsotillstånd. Efter den medicinska bedömningen ska insatser erbjudas utifrån en fastställd prioritets- ordning med fyra grupper. I den första prioritetsgruppen ingår bland annat vård av livshotande sjukdomar och vård av svåra kro- niska sjukdomar. I den andra gruppen ingår prevention, rehabilite- ring och habilitering. Vård av mindre svåra akuta och kroniska sjukdomar ingår i grupp tre medan den sista gruppen omfattar vård av andra skäl än sjukdom eller skada. Personer med missbruk eller beroende tillhör inte explicit någon prioriterad grupp. Deras vårdbehov kan, som för personer med andra sjukdomar och skador, variera , vilket innebär att de under olika stadier kan hamna i olika prioriteringsgrupper. Exem- pel på insatser som en person med missbruk eller beroende kan få inom hälso- och sjukvården är abstinensvård, somatisk vård, psykiatrisk vård samt läkemedelsassisterad behandling. En person med missbruk eller beroende har inte någon uttryck- lig rätt till hälso- och sjukvårdsinsatser i den mening att insatserna är juridiskt framtvingbara. I stället har sjukvårdshuvudmännen och personalen vissa skyldigheter enligt HSL och patientsäkerhetslagen (2010:659). Möjlighet att överklaga till domstol finns endast för vissa beslut om tvångsvård. Valet av insats ska bestämmas i samråd med den enskilde. I vissa fall har den enskilde rätt till förnyad medicinsk bedömning (second opinion). När det finns flera behandlingsalternativ som uppfyller kravet på vetenskap och beprövad erfarenhet ska patienten enligt 3 a § HSL erbjudas möjlig- het att välja det alternativ som han eller hon föredrar om det med hänsyn till bland annat kostnaderna framstår som befogat. Inom område gäller enligt 4 kap. 1 § SoL att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd för sin försörjning (försörjnings- Statlig styrning och reglering stöd) och för sin livsföring i övrigt. Den enskilde ska genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett själv- ständigt liv. Detta innebär att den enskilde har uttalade rättigheter och att beslut om bistånd enligt 4 kap. 1 § kan överklagas till de allmänna förvaltningsdomstolarna. får enligt 4 kap. 2 § SoL också ge bistånd utöver vad som följer av ovanstående bestämmelse, till exempel rådgivning. Sådana beslut kan dock inte överklagas. Rätten till bistånd utgår från den enskildes behov och förut- sätter i allmänhet att den enskilde vänder sig till socialnämnden med en ansökan, varefter nämnden utreder hjälpbehovet. Nämnden är enligt 11 kap. 1 § SoL emellertid skyldig att utreda ett hjälp- behov även utan en ansökan, om nämnden får kännedom om att det kan bli aktuellt att vidta åtgärder. Försörjningsstöd lämnas enligt 4 kap. 3 § SoL för skäliga kost- nader för exempelvis boende, livsmedel, kläder och skor. Denna del av biståndet beräknas enligt en riksnorm. Begreppet livsföring i övrigt avser alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörj- ningsstödet. För personer med missbruk kan det handla om vård- och behandlingsinsatser i öppen eller sluten vård, till exempel i form av rådgivning eller vistelse vid behandlingshem. Även inom ska valet av insats bestämmas i samråd med den enskilde. ska beakta den enskildes önskemål om insats men också göra en avvägning av insatsens lämplighet samt kostnaden för den önskade insatsen i jämförelse med andra insatser. Inom hälso- och sjukvården har det inte funnits lagreglering om vilka väntetider som kan anses förenliga med kravet på god vård. Regeringen och Kommuner och Landsting (SKL) har träffat frivilliga överenskommelser om längsta godtagbara vänte- tider, så kallade vårdgarantier. beslutade emellertid i enlighet med rege- ringens proposition (2009/10:67) Stärkt ställning för patienten – vårdgaranti, fast vårdkontakt och förnyad medicinsk bedömning att Statlig styrning och reglering den nationella vårdgarantin ska regleras i lag . Beslutet innebär att vårdgarantin ska innehålla en försäkran om att den enskilde får kontakt med primärvården (till- gänglighetsgaranti), besöka läkare inom primärvården (besöks- garanti), besöka den specialiserade vården (besöksgaranti) samt erhålla planerad vård (behandlingsgaranti). ska vidare se till att patienten utan extra kostnad för honom eller henne kan få vård hos annan vårdgivare om tidsgränserna inte uppfylls beträf- fande besöks- och behandlingsgarantierna för planerad vård inom hemlandstinget. Tidsgränserna för vårdgarantins olika delar regleras dock inte i HSL, utan genom förordning (2010:349) om vårdgaranti. Enligt 11 kap. 1 § SoL ska socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning om vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Det finns inte några reglerade vård- eller behandlingsgarantier utöver bestämmelserna om bistånd. Om en kommun inte inom skälig tid tillhandhåller bistånd som någon är berättigad till enligt ett beslut av socialnämnden eller domstol, ska kommunen enligt 16 kap. 6 a § SoL åläggas att betala en särskild avgift. Vad som är skälig tid framgår av praxis. Mot- svarande bestämmelser finns beträffande beslutade insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Individens möjlighet att välja utförare Det finns inte något i lagstiftningen som begränsar möjligheterna för patienten inom ett landsting att välja var han eller hon vill ha vård, oavsett om det avser primärvård eller specialiserad vård. Sjuk- vårdshuvudmannens egna regler om remisstvång kan emellertid begränsa den enskildes val. Patienten har enligt 3 a § HSL inte rätt till behandling utanför det landsting inom vilket han eller hon är bosatt, om hemlands- tinget kan erbjuda en behandling som står i överensstämmelser med vetenskap och beprövad erfarenhet. beslut i enlig- het med regeringens proposition (2009/10:67) Stärkt ställning för patienten – vårdgaranti, fast vårdkontakt och förnyad medicinsk bedömning innebär emellertid att från och med den Statlig styrning och reglering ska se till att patienten utan extra kostnad för honom eller henne ska kunna få vård hos annan vårdgivare om vård- garantins tidsgränser inte uppfylls i hemlandstinget. Inom är det vistelsekommunen som ansvarar för insatsen enligt SoL. Den enskilde kan alltså inte ansöka om en insats hos annan kommun. Det finns dock undantag från vistelse- kommunens ansvar i förhållande till andra kommuner om den enskilde exempelvis vistas på kriminalvårdsanstalt eller vårdas på sjukhus på initiativ av någon annan än vistelsekommunen. Personalens kompetens och skyldigheter Inom hälso- och sjukvårdens område finns ett krav enligt 2 e § HSL att det ska finnas den personal som behövs för att god vård ska kunna ges. Hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter framgår av patientsäkerhetslagen (2010:659). Med hälso- och sjukvårdspersonal avses bland annat den som har legitimation för ett yrke inom hälso- och sjukvården. finns 21 legitimationsyrken. Exempel på legitimerade yrkesgrupper som kommer i kontakt med personer med missbruk eller beroende är läkare, psykolog, sjuksköterska, barnmorska och arbetsterapeut. Yrkesgrupper som inte är legitimerade men som räknas som hälso- och sjukvårdspersonal inom , är bland annat kurator (socionom) och undersköterska (mentalskötare). En viktig skyldighet för all hälso- och sjukvårdspersonal är att utföra sitt arbete i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär enligt patientsäker- hetslagen själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbets- uppgifter. Kraven på personalen inom regleras inte i någon särskild lag, utan framgår av SoL. Ett allmänt krav är att det ska finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Vad som avses med lämplig utbildning och erfarenhet regleras dock inte närmare i lagen eller förarbetena. Det finns inte heller några sär- skilda bestämmelser om personalens skyldigheter, exempelvis om att tillämpa kunskapsbaserade metoder. har gett ut allmänna råd om personalens kompe- tens vid handläggning av ärenden som avser personer med funk- tionshinder, äldre samt barn och unga. För handläggning av ären- den som avser personer med missbruksproblem finns inga särskilda Statlig styrning och reglering Exempel på yrkesgrupper inom område som arbetar med personer med missbruk eller beroende är socialsekreterare och behandlingsassistenter. Många socialsekreterare är utbildade socionomer, men det finns inget reglerat krav på en viss utbildning för att utföra sådana uppgifter. (dir. 2007:168) föreslog i betänkandet Lag om stöd och skydd för barn och unga (SOU 2009:68) att socio- nomexamen ska krävas för myndighetsutövande personal inom den sociala barn- och ungdomsvården. (dir. 2009:25) prövade frågan om att införa kompetenskrav för personal inom och legitimationskrav för kuratorer inom hälso- och sjukvården. I betänkandet Behörighet och kompetens (SOU 2010:65) föreslog utredningen att det ska ställas krav i lag på socionomexamen eller annan motsvarande examen för att utföra vissa uppgifter inom . Vidare bedömde utredningen att inte några ytterli- gare grupper ska regleras inom hälso- och sjukvården utöver dagens 21 legitimationsyrken. Legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal är enligt patientdatalagen (2008:355) skyldig att föra patientjournal vid vård av patienter inom hälso- och sjukvårdens område. Personal inom ska enligt bestämmelserna i 11 kap. 5 § SoL dokumentera handlägg- ning av ärenden som rör enskilda samt genomförande av beslut om stödinsatser, vård och behandling. Dokumentationsplikten inom både hälso- och sjukvårdens och område förutsätter individuella insatser. Enligt bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL) är sekretess huvudregeln inom offentlig hälso- och sjukvård och socialtjänst. Lagen omfattar både uppgiftslämnande till enskilda och mellan myndigheter. Sekretess gäller enligt 8 kap. 2 § OSL mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. I lagen finns flera sekretessbrytande bestämmelser, bland annat en uttrycklig uppgiftsskyldighet mellan myndigheter, vid misstanke om vissa brott och när det finns misstanke om att barn far illa. Ett vanligt undantag från sekretessen är att den enskilde själv efterger Statlig styrning och reglering sekretessen, helt eller delvis. Med den enskildes samtycke kan myndigheter utbyta sekretessbelagda uppgifter för att exempelvis åstadkomma ett bättre samarbete i ett individuellt ärende. Mellan hälso- och sjukvården och finns inte någon generell skyldighet att lämna uppgifter om enskildas personliga förhållanden. Däremot finns det i 25 kap. 12 § OSL en sekretess- brytande regel som innebär att sekretess inte hindrar att uppgift om enskild eller närstående till denne lämnas från hälso- och sjukvården till , om det behövs för att den enskilde ska få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Förutsättningar är att den enskilde inte har fyllt , fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel eller vårdas utan samtycke med stöd av LPT eller LRV. Detsamma gäller i fråga om utlämnande av uppgift om en gravid kvinna eller närstående till henne, om det behövs för en nödvändig insats till skydd för det väntade barnet. Även personal som arbetar inom enskild (privat) hälso- och sjukvård och socialtjänst har tystnadsplikt och måste beakta sekre- tess. Detta regleras särskilt eftersom bestämmelserna i inte gäller utanför den offentliga verksamheten. 14.1.2Nationella riktlinjer för missbruks- och beroendevården har givit ut nationella riktlinjer för missbruks- och beroendevården (2007). Riktlinjerna gäller både medicinska och psykosociala insatser som ges inom landstingens hälso- och sjukvård och kommunernas socialtjänst. Riktlinjerna omfattar insatser vid missbruk eller beroende av narkotika och alkohol, men inte läkemedel eller dopningsmedel. De omfattar också personer med samsjuklighet mellan missbruk eller beroende och annan psykisk sjukdom samt gravida kvinnor med missbruks- problem. Riktlinjerna omfattar däremot inte andra målgrupper med specifika vårdbehov såsom barn och ungdomar samt kvinnor som varit utsatta för fysiskt våld eller sexuella övergrepp (jfr kapitel 23). Det bör noteras att de nationella riktlinjerna för missbruks- och beroendevården är de första av riktlinjer som gäller både och hälso- och sjukvården. Riktlinjerna tydlig- gör dock inte kommunernas och landstingens ansvar för olika insatser eller olika målgrupper. Ansvaret måste sålunda tydliggöras Statlig styrning och reglering regionalt och lokalt i samband med implementeringen av rikt- linjerna. Staten har avsatt medel för att –2010 implementera de nationella riktlinjerna. Som ett led i detta arbete har regeringen slutit en överenskommelse med kommuner och landsting (SKL). Överenskommelsen innebär att regeringen finansierar ett projekt, benämnt Kunskap till praktik, som SKL driver (se SKL, Kunskap till praktik). Det övergripande syftet med överenskommelsen är att bygga upp det kvalificerade stöd som kommuner och landsting behöver för att utveckla sitt arbete i linje med de nationella riktlinjerna samt att skapa en organisatorisk struktur för erfarenhetsutbyte, främjande av samverkan mellan kommuner, landsting samt forskning och utveckling. De delmål som SKL har formulerat för projektet är: att ha utvecklat vårdkedjan så att nödvändiga insatser är tillgängliga och kan erbjudas på lokal nivå; att ha tydliggjort ansvarsfördelningen mellan socialtjänst och hälso- och sjukvård och utveckla former för samverkan, samt; att ha personal med adekvat utbildning och aktuell kompetens för att fullgöra sina arbetsuppgifter i enlighet med de nationella riktlinjerna. Enligt överenskommelserna, vilka sluts årsvis, har regeringen för perioden –2010 avsatt . Det är ännu för tidigt att bedöma effekterna av denna satsning. Det kan dock konstateras att hade samtliga län slutit avtal med SKL om att delta i projektet. utövar enligt 7 kap. patientsäkerhetslagen tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen samt över all hälso- och sjuk- vårdsverksamhet oavsett om den drivs i offentlig eller enskild (privat) regi. Tillsynen omfattar således den hälso- och sjukvårds- verksamhet som exempelvis bedrivs av landsting, kommun, statlig myndighet eller privat företag. Den enda hälso- och sjukvård som inte omfattas av tillsynen är den som bedrivs inom försvarsmakten. Den statliga tillsynen över överfördes från länsstyrelserna till . Den är integrerad med tillsynen över hälso- och sjukvården, såväl organisatoriskt som operativt. Tillsynen omfattar också privat verksamhet inom område. Statlig styrning och reglering Regeringen har beslutat (S2008/3958/ST) om en förstärkt till- syn av missbruks- och beroendevården –2010. Syftet med tillsynen, som genomförs av tillsammans med länsstyrelserna, är att stärka skyddet för personer med missbruk eller beroende för att de ska få sina vårdbehov tillgodo- sedda samt att säkerställa att den enskilde är delaktig i planeringen. Länsstyrelserna ska bland annat granska ett urval av öppen- vårdsverksamheter och samtliga hem för vård eller boende (HVB) som erbjuder frivillig institutionsvård, undersöka om det finns brister i samverkan inom och mellan kommuner eller mellan olika huvudmän, granska dokumentation och handläggning i samtliga kommuner, granska hur barns och andra närståendes situation uppmärksammas samt verka för en kunskapsbaserad vård i kom- munerna i enlighet med de nationella riktlinjerna för missbruks- och beroendevården. Resultaten från tillsynen ska avrapporteras till regeringen . Traditionellt har den svenska alkohol- och narkotikapolitiken i hög grad hanterats som två parallella spår. har dock alkohol och narkotika tillsammans med dopningsmedel och tobak (ANDT) i allt högre grad integrerats som delområden inom ramen för folkhälsopolitiken. På alkohol- och narkotikaområdet har även antagit nationella handlingsplaner för perioden –2010: Nationell hand- lingsplan för att förebygga alkoholskador respektive Nationell handlingsplan mot narkotika. Syftet med planerna är att ange in- riktningen för samhällets insatser inom det alkohol- och narkotika- politiska området (prop. 2005/06:30, s. 1). har traditionellt haft en omfattande och restriktiv alkohol- politik med ambitiösa mål om att minska alkoholens medicinska och sociala skadeverkningar. Den befolkningsinriktade strategin har fokuserat på prevention bland annat genom reglering av alko- holkonsumtionen, höga alkoholskatter, statligt återförsäljningsmo- Statlig styrning och reglering nopol, begränsad privat import av alkohol från utlandet och kontroll av utskänkningen. I och med det svenska medlemskapet i EU 1995 minskade möjligheterna att bedriva denna typ av preventiv politik. har den svenska politiken följaktligen delvis ändrat inriktning. Den har dock fortfarande ett starkt fokus på förebyggande insatser. beslutade om den första nationella handlings- planen för att förebygga alkoholskador i syfte att ange den strate- giska inriktningen för samhällets insatser inom alkoholområdet –2005 (prop. 2000/01:20). I handlingsplanen redovisades riktlinjerna för det alkoholpolitiska arbetet nationellt och internationellt för den kommande femårsperioden. beslut om handlingsplanen –2010 innebar inte någon för- ändring av riktlinjerna, men med vissa nya prioriteringar av insatser (prop. 2005/06:30). Den svenska narkotikapolitiken är restriktiv i den mening att användning av droger är illegal. formulerades det över- gripande målet om ett narkotikafritt samhälle, vilket fortfarande gäller (prop. 1977/78:105). Narkotikapolitiken vilar på tre ben: information och prevention, kontroll samt vård och behandling. Den svenska narkotikapolitiken har samma övergri- pande inriktning när det gäller mål och insatsområden. Den jämförelsevis låga förekomsten av experimentell narkotika- användning och det låga antalet personer med missbruk eller beroende av narkotika samt den låga incidensen indikerar att den svenska narkotikapolitiken har varit framgångsrik, även om det alltid är svårt att isolera och utvärdera effekterna av en nationell politik (1997). beslutade om en nationell handlingsplan mot narkotika i syfte att ange den strategiska inriktningen för sam- hällets insatser inom narkotikaområdet –2005 (prop. 2001/02:91). beslut om handlingsplanen –2010 innebar inte någon förändring av den övergripande strategiska inriktningen för narkotikapolitiken (prop. 2005/06:30). Statlig styrning och reglering 14.2.3Samlad strategi för ANDT-området beslutade om regeringens samlade strategi för alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobakspolitiken (prop. 2010/11:47). Syftet med strategin är att ange mål och inriktning samt samordna samhällets insatser inom ANDT-området –2015. Det övergripande målet för ANDT-politiken är ett samhälle fritt från narkotika och dopning, med minskade medicinska och sociala skador orsakade av alkohol och med ett minskat tobaks- bruk. Strategin innehåller sju långsiktiga mål för ANDT-arbetet. Målen gäller tillgångs- och tillgänglighetsbegränsande arbete, skydd av barn och ungdomar, förebyggande arbete, tidiga insatser, vård och behandling samt riktlinjer för samarbetet med andra länder inom EU och internationellt. Till de långsiktiga målen knyts natio- nellt prioriterade mål som ska uppnås . I strategin betonas också behovet av att förbättra samarbetet mellan olika myndigheter och mellan myndigheter och organisa- tioner. Det övergripande målet för dopningspolitiken, vilket slogs fast genom ett riksdagsbeslut , är ett samhälle fritt från dopning (prop. 2002/03:35). har en arbetsgrupp presenterat en handlingsplan mot dopning inom idrotten (Ds. Av handlingsplanen framgår att det övergripande målet bör vara att all idrottsverksamhet ska vara dopningsfri. Regeringen tillsatte 2009 en kommitté med uppdrag (dir. 2009:116) att lämna förslag om framtida organisation för antidopningsverksamheten. Utredningen redovisade sitt uppdrag i betänkandet Antidopning – En ny väg för arbetet mot doning (SOU 2011:10). 14.2.5Regeringens åtgärdsprogram för ANDT-området har regeringen låtit utarbeta årliga åtgärdsprogram för alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobaksområdet (ANDT- området). Programmen ska beskriva de insatser som görs inom Statlig styrning och reglering olika politikområden som är av relevans för ANDT-området och redovisa regeringens prioriteringar. Åtgärdsprogrammet innehåller en bred beskrivning av insatser som görs inom olika politik- eller verksamhetsområden med relevans för alkohol, narkotika, dopning och tobak.