sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Regleringen skiljer sig från de andra ansvarsbestämmelserna genom att vissa subjektiva förutsättningar måste vara uppfyllda för att ett ansvar för spridaren ska komma i fråga. När det gäller själva yttran- det tillämpas dock även här det objektiva synsätt som kommer till uttryck i den s.k. uppsåtspresumtionen i 9 §. När ansvaret väl har gått över på spridaren anses denne ha haft kännedom om innehållet i framställningen och medgett dess offentliggörande. Bestämmelsen innehåller inte någon definition av vem som är spridare. Begreppet sprida får i sammanhanget anses innefatta en mängd olika åtgärder som syftar till att distribuera ett framställt massmedium till allmänheten. Vägledning bör kunna hämtas från bl.a. 6 kap. 1 § TF i vilken det talas om att till salu hålla, försända eller annorledes sprida tryckta skrifter. Utgångspunkten är att ansvaret för spridning kan aktualiseras för alla som tar befattning med massmedier i det här avseendet. Enskilda anställda hos t.ex. en tidningsdistributör eller bokhandel är dock normalt inte att betrakta som spridare. Det är i stället det bolag eller liknande i vilket distributionen m.m. bedrivs och som följaktligen är arbetsgi- vare åt den enskilde (se ovan under 3 § angående fördelning av straffrättsligt ansvar inom en juridisk person). I princip kan spridaransvaret drabba flera aktörer som har varit inblandade i distributionen. Kan en huvudansvarig pekas ut bör dock det straffrättsliga ansvaret i första hand bäras av denne. En distributör av en tidskrift ska således normalt ansvara för sprid- ningen snarare än de kiosker och affärer där tidskriften säljs. – som ett ytterligare exempel – inte självklart att innehavaren av ett bokbord vid en politiskt inriktad konsert ska bära spridaransvaret om det framgår att material som säljs kommer från en grossist på internet. Är försäljningen av begränsad betydelse för spridningen av massmediet, bör ansvaret i första hand få bäras av grossisten. Detsamma bör gälla om bokbordsförsäljningen bedrivs av perso- ner som inte agerar självständigt utan har anlitats av företaget eller organisationen bakom grossistverksamheten. I andra sammanhang kan det vara svårt att identifiera någon huvudansvarig för spridningen. Då kan flera personer få ansvara. Det kan t.ex. bli fallet om samma affisch sätts upp av olika per- soner runt om i landet eller vid utdelning av ett identiskt flygblad i samband med olika demonstrationer. I bestämmelsen talas om spridaren av massmediet. Utgångs- punkten är att spridaransvaret omfattar alla typer av massmedier och inte enbart dem som finns i fysisk form (främst tryckta skrifter och tekniska upptagningar). Regleringen är teknikoberoende. Den tillämpas även på massmedier som överförs till allmänheten i elektronisk form. Härmed införs en viktig förändring jämfört med dagens reglering av spridaransvaret, vilken enbart tar sikte på skrifter och tekniska upptagningar. Av tredje stycket följer dock en inskränkning av spridaransvaret när det gäller främst s.k. mellan- händer på internet, se nedan. Spridaransvaret i fråga om elektroniska överföringar aktualiseras för bl.a. tv-operatörer som distribuerar tv-kanaler till allmänheten. Denna distribution utgör spridning av massmedier i den mening som avses i bestämmelsen. I sammanhanget spelar det i princip ingen roll om distributionen sker med hjälp av kabel, satellit, mark- nät eller ip-tv. När tv-operatören tillhandahåller egna program- tjänster bör denne emellertid inte betraktas som spridare. Operatö- ren ska i det läget snarare anses utgöra ett massmedieföretag som ger ut ett massmedium enligt 1 kap. 5 § 1. Detta bör även gälla om tv-operatören erbjuder s.k. beställ-tv, dvs. väljer vad han eller hon vill se ur en tablå med program som pro- gramföretaget bestämmer. Enligt första meningen i första stycket ska spridaren av massme- diet ansvara om det inte kan visas vem som är skyldig att utse utgivare. Här avses bl.a. fallet då en förundersökning om yttran- defrihetsbrott inte kan klarlägga vilka personer som står bakom ett massmedieföretag. En annan, kanske mer sannolik, situation är när utgivningsbevis föreligger och det inte går att få besked om vem som är ägaren eller den som annars står för utgivningen av mass- mediet, se 4 kap. 2 § första stycket. Så kan t.ex. bli fallet om utgiv- ningsbevis har beviljats på felaktiga grunder och det visar sig att ägaren, liksom utgivaren, är helt okänd. Ytterligare en situation som kan utlösa ansvarsövergång är om verksamheten har bedrivits av en löst sammansatt politisk gruppering där ansvarsförhållandena är så oklara att det inte går att fastställa vem eller vilka som var skyldiga att utse utgivare. Enligt första meningen kan spridarens ansvar även bli aktuellt om det visserligen är möjligt att identifiera vem som är skyldig att utse utgivare men denne saknar känt hemvist i och det inte kan utrönas var han eller hon befinner sig här i landet. Enligt andra meningen i första stycket kan ansvarsövergång äga rum om det föreligger en omständighet som enligt lag utesluter straffbarhet för den som är skyldig att utse utgivare. Bestämmelsen, som finns i dagens ordning (8 kap. 10 § andra stycket TF), tar sikte på situationen då den annars ansvarige var underårig (under ) när massmediet gavs ut. Av andra stycket följer en betydelsefull inskränkning av sprid- arens ansvar. Denne kan nämligen svara endast om han eller hon har känt till eller borde ha känt till att ett förhållande som enligt 3 § utesluter utgivarens ansvar har förelegat. Det ska således ha funnits ett visst mått av risktagande från spridarens sida för att denne ska bli ansvarig. Ett liknande synsätt förekommer till viss del i den nuvarande regleringen. Det har bedömts rimligt att spridaren riskerar att få ansvara om denne – något förenklat – väljer att sprida massmediet trots att han eller hon har förstått eller, med tanke på omständigheterna, borde ha känt till att det fanns problem med utgivarens behörighet eller befogenhet enligt 3 §. Konsekvensen av det valet kan således bli att ansvaret går över på spridaren om det inte går att lagföra den som är skyldig att utse utgivare. I fråga om mer etablerade medier är det ovanligt att det straff- rättsliga ansvaret hamnar på spridarnivå. Det är främst i samman- hang utanför den traditionella medievärlden som spridaransvar aktualiseras och därmed även en tillämpning av andra stycket i bestämmelsen. För ett massmedium med utgivningsbevis är det t.ex. tänkbart att samma krets av personer är inblandade i såväl framställning som spridning. Det subjektiva spridarkravet skulle då kunna vara uppfyllt hos en person som – utan att ansvara som utgi- vare eller den som är skyldig att utse utgivare – sköter bl.a. affi- eller flygbladsutdelning. Det gäller om personen är insatt i förhållandena kring framställningen av massmediet. Är det allmänt känt, genom nyhetsförmedling eller på annat sätt, att en utgivare är bulvan eller har gått i konkurs, måste kravet på spridarens kännedom m.m. normalt anses uppfyllt. Tredje stycket innebär att vissa aktörer utesluts från spridaran- svar. Där anges att den som på elektronisk väg enbart överför eller lagrar information åt någon annan inte ska anses vara spridare enligt första stycket. Undantaget tar sikte på internet och innebär att tjänsteleverantörer som endast vidaresänder eller lagrar material som har lämnats av någon annan inte ska hållas straff- eller skade- ståndsrättsligt ansvariga för innehållet. En internetleverantör ska enligt det här synsättet t.ex. inte vara ansvarig som spridare för yttrandefrihetsbrott som begås med användande av internetkapa- citet som leverantören har tillhandahållit. Bestämmelsen i tredje stycket har kopplingar till innehållet i EU:s s.k. E-handelsdirektiv. I direktivet stadgas om ansvarsfrihet för mellanhänder på internet som – under vissa närmare angivna förutsättningar – ägnar sig åt överföring eller lagring av informa- tion. De som omfattas är aktörer som ägnar sig åt enbart vidare- befordran (s.k. mere conduit) samt åt viss typ av mellanlagring av information (s.k. cachning) och s.k. värdtjänster (t.ex. webbhotell och chattjänster).11 I ingressen (p. 42) till direktivet görs följande generella uttalande om hur principen om ansvarsfrihet ska upp- fattas. (42) De undantag från ansvar som fastställs enligt detta direktiv omfattar endast fall när tjänsteleverantörens verksamhet är begränsad till den tekniska processen att driva och erbjuda tillgång till ett kom- munikationsnät där information som görs tillgänglig av tredje part vidarebefordras eller tillfälligt lagras, i uteslutande syfte att göra över- föringen effektivare. Verksamheten är av rent teknisk, automatisk och passiv natur, vilket innebär att tjänsteleverantören varken har känne- dom om eller kontroll över vidarebefordrad eller lagrad information. 11 Se vidare /i IT-rätt, s. 145 f. Principen har fått genomslag i svensk rätt genom införandet av lagen om elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster (2002:562). Genom tredje stycket blir den nu uttryckligen tillämplig även på det grundlagsskyddade området. De berörda aktörerna omfattas inte heller enligt dagens grund- lagsordning av spridaransvar eftersom detta enbart gäller för tryckta skrifter och tekniska upptagningar. 8 kap. 5 och 6 §§ Ansvar för massmedier med ansvarsuppgifter 5 § Ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett massmedium med ansvars- uppgifter ligger på den som enligt 1 kap. 5 § första stycket 3 har angetts som ansvarig för innehållet. I bestämmelsen regleras ansvaret för yttrandefrihetsbrott i mass- medier som har grundlagsskydd genom angivande av s.k. ansvars- uppgifter. Dessa massmedier har ingen utgivare. Det straffrättsliga ansvaret bärs i stället av den som har angetts som ansvarig enligt denna grundlag, se 1 kap. 5 § första stycket 3. Av 6 § framgår att en ansvarskedja gäller även för de här mass- medierna. 6 § Har den som angetts som ansvarig enligt 5 § –utsetts för skens skull, eller –är denne underårig eller i konkurs, eller –går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 1.ägaren eller den som annars står för utgivningen av massmediet. 2.den som sprider massmediet. Spridaren svarar dock endast om han eller hon har känt till eller borde ha känt till ett förhållande som enligt första stycket utesluter ansvar för den som har angetts enligt 5 §. Bestämmelsen rör ansvarskedjan för massmedier som har grund- lagsskydd efter angivande av ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 5 § första stycket 3. Här behandlas förutsättningarna för att ansvaret ska gå över från den som har angetts som ansvarig samt vilka som ska bära detta subsidiära ansvar. Enligt första stycket kan ansvarsövergång aktualiseras i tre huvudfall. Det första fallet är att den angivet ansvarige har utsetts för skens skull. I dessa situationer är grundlagen som huvudregel til- lämplig, se kommentaren till 1 kap. 5 §. Tanken är dock att kon- struktioner som innebär bulvanskap ska förhindras. Vid sådana brister i den ansvariges befogenhet ska det straff- och skade- ståndsrättsliga ansvaret för massmediet inte bäras av denne. Vidare behandlas fallet då den ansvarige är underårig eller för- satt i konkurs. Ansvaret för innehållet i massmediet ska inte ligga hos personer som är straffomyndiga eller som i realiteten inte kan bära ett skadeståndsrättsligt ansvar. Inte heller dessa brister ute- sluter att grundlagen blir tillämplig på massmediet. I stället får för- hållandena beaktas i ansvarshänseende. Ansvaret går dessutom vidare enligt ansvarskedjan om det inte går att utröna var den som har angetts som ansvarig befinner sig. Går det efter sedvanliga utredningsåtgärder inte att få kontakt med den ansvarige ska således förundersökningen inriktas på den eller dem som svarar efter denne. Enligt första stycket ska det subsidiära ansvaret utkrävas enligt en i paragrafen angiven ansvarskedja. Här bestäms ansvarsfrågan så att den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. Om det inte gå att klarlägga identiteten hos den som står högre i kedjan eller var denne befinner sig, går ansvaret vidare. Det- samma ska gälla om den subsidiärt ansvarige är underårig och där- med inte straffbar. I andra stycket bestäms vilka som ingår i ansvarskedjan. Enligt punkt 1 ska ansvaret i första hand sökas hos den som äger eller på annat sätt står bakom utgivningen av massmediet. Här avses samma typ av aktör som förekommer vid massmedier med utgivnings- bevis, se 3 § och 4 kap. 2 § första stycket. Det antas således att det finns en person som bestämmer över och driver verksamheten samt i vars uppgift det ingår att förordna en ansvarig för innehållet i massmediet. Mycket talar för att den nu aktuella formen för grundlagsskydd som regel förekommer vid småskalig massmedieverksamhet, där få personer är inblandade. Den som har satts ut som ansvarig på massmediet torde inte sällan vara samma person som ansvarar enligt den här punkten. I dessa fall kan ansvaret därför behöva ledas vidare ytterligare ett steg i ansvarskedjan, dvs. Spridarens ansvar behandlas i punkt 2. Dennes roll i ansvars- kedjan har kommenterats under 4 §. I tredje stycket inskränks spridarens ansvar till fall då denne har känt till eller borde ha känt till de förhållanden som gör att den utpekat ansvarige enligt första stycket inte ansvarar. Motivet är detsamma som för de begränsningar i spridarens ansvar som gäller enligt 4 §. Spridaransvaret får sålunda inte vara så långtgående att det hämmar sedvanlig spridning av massmedier. 8 kap. 7 § Om vissa direktsändningar (6 kap. 1 § första stycket YGL) 7 § I fråga om andra direktsändningar än de som anges i 1 kap. 12 § får i lag föreskrivas att den som framträder själv ska ansvara för sina ytt- randen. Bestämmelsen tar sikte på andra direktsändningar än av s.k. dags- händelser (se 1 kap. 12 §). Det kan bl.a. avse en debatt som anord- nas och sänds av ett programföretag. För sådana direktsändningar finns det möjlighet att i lag föreskriva att principen om ensaman- svar inte ska tillämpas. I stället ansvarar den som framträder i direktsändningen för sina egna yttranden. En förutsättning är att detta har klargjorts i förväg för deltagarna, vilket framgår av til- lämpningslagen. 8 kap. 8 § Bestridande av ansvar (8 kap. 11 § TF, 6 kap. 3 § YGL) 8 § Om åtal väcks för ett yttrandefrihetsbrott och den tilltalade anser sig inte vara ansvarig enligt detta kapitel, ska han eller hon åberopa detta före huvudförhandlingen. Om så inte sker, ska den tilltalade betraktas som ansvarig. Paragrafen innebär att en invändning om att någon inte ansvarar enligt detta kapitel måste framföras före huvudförhandlingen. Annars ska invändningen inte beaktas. Bestämmelsen ger uttryck för tanken att frågan om vem som är ansvarig i yttrandefrihetsmål ska klarläggas i ett tidigt skede av förfarandet. Någon motsvarande bestämmelse finns inte inom den allmänna straffprocessrätten. I tillämpningslagen finns närmare bestämmelser om hur rätten ska handlägga invändningar i ansvarsfrågan. 8 kap. 9 § Uppsåtspresumtion (8 kap. 12 § TF, 6 kap. 4 § YGL) 9 § Den som ansvarar enligt detta kapitel för ett yttrandefrihetsbrott ska anses ha haft full kännedom om innehållet i framställningen och ska anses ha medgett offentliggörandet. Det gäller dock inte om någon annan har obehörigen offentliggjort massmediet. Denna bestämmelse brukar kallas för uppsåtspresumtionen. Para- grafen innebär att den ansvarige inte kan freda sig med att han eller hon inte har tagit del av innehållet i ett massmedium. Här antas i stället enligt första meningen att den ansvarige har gjort detta och att han eller hon har godtagit att massmediet offentliggörs. En konsekvens av bestämmelsen är att den ansvarige inte kan undgå ansvar genom att låta bli att ta del av innehållet. Av andra meningen följer att uppsåtspresumtionen saknar ver- kan om innehållet i t.ex. en skrift eller teknisk upptagning har kommit ut på ett obehörigt sätt. Det kan gälla om exemplar har stulits eller på annat sätt läckt ut innan de har lämnats ut för sprid- ning på det sätt som var avsett (se bestämmelserna om spridning i nuvarande 1 kap. 6 § TF och 1 kap. 10 § YGL). 9 kap. 1 § Samband med brott (11 kap. 1 § första stycket TF, 8 kap. 1 § YGL) 1 § Skadestånd får inte dömas ut på grund av innehållet i ett massme- dium i andra fall än när framställningen innefattar ett yttrandefrihets- brott. Om skadestånd på grund av brott som avses i 7 kap. 3–5 §§ gäller vad som är föreskrivet i lag. Skadestånd till följd av innehållet i ett massmedium förutsätter enligt första stycket att det har begåtts ett yttrandefrihetsbrott enligt 7 kap. 1 eller 2 §. En talan om skadestånd kan föras i anslut- ning till ett åtal eller som ett särskilt tvistemål. Mål av det här slaget behandlas som yttrandefrihetsmål enligt 11 kap. Skadeståndslagens bestämmelser har betydelse för den materiella bedömningen av skadeståndsfrågan. Det betyder bl.a. att ersättning för såväl eko- nomisk som ideell skada kan utgå. Andra stycket innebär att frågor om skadestånd med anledning av vissa s.k. annonsmeddelanden samt avseende meddelar- och anskaffarbrott prövas enligt vanlig lag (främst enligt skadestånds- lagen). Reglerna i paragrafen motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. 9 kap. 2 § Vem som ansvarar för skadestånd (11 kap. 1 och 2 §§ TF, 8 kap. 2 § YGL) 2 § Den som enligt 8 kap. bär det straffrättsliga ansvaret för innehållet i ett massmedium ansvarar även för skadestånd. Skadeståndet kan krä- vas ut också av massmedieföretaget eller av den som ger ut ett mass- medium för vilket utgivningsbevis gäller eller ett massmedium med ansvarsuppgifter. I fråga om direktsändningar som avses i 1 kap. 12 § ansvarar gär- ningsmannen för skadestånd på grund av brott som han eller hon begår i sändningen. Skadeståndet kan krävas ut även av den som bedri- ver sändningsverksamheten. Bestämmelsen ger uttryck för huvudprincipen att samma person ska ansvara för alla följder av ett yttrandefrihetsbrott. Således kan enligt första stycket en talan om skadestånd riktas mot den straff- rättsligt ansvarige enligt 8 kap., dvs. i första hand mot utgivaren eller den som har angetts som ansvarig (vid ansvarsuppgifter). Av andra meningen framgår att anspråket emellertid kan riktas även mot massmedieföretaget eller den som ger ut ett massmedium för vilket utgivningsbevis gäller. Denna utvidgade möjlighet att fram- ställa skadeståndstalan omfattar även anspråk mot den som ger ut ett massmedium med ansvarsuppgifter. I andra stycket behandlas frågan om skadestånd på grund av brott som begås i direktsändningar av s.k. dagshändelser eller offentliga tillställningar. I dessa fall gäller inte NYGL:s ansvarssy- stem enligt 8 kap., utan de deltagande svarar själva för innehållet i de yttranden som framförs. Bestämmelsen innebär att den som ansvarar straffrättsligt (gärningsmannen) även bär ansvaret för skadestånd på grund av det brottsliga yttrandet. Krav på skadestånd kan även riktas mot den som bedriver sändningsverksamheten. Regleringen motsvarar i sina huvuddrag den som finns i TF och YGL, där dock vissa skillnader finns beroende på vilken medieform som är aktuell. 9 kap. 3 § Skadeståndsansvar uppåt i ansvarskedjan (11 kap. 1 § första stycket TF, 8 kap. 3 § YGL) 3 § Om ansvaret går över från den som skulle bära det straffrättsliga ansvaret till någon annan enligt 8 kap. 3, 4 eller 6 §, får skadestånd ändå krävas ut även av den förre i den mån det medges i lag. Bestämmelsen blir aktuell vid skadeståndskrav i situationer då man har hoppat över någon i den straffrättsliga ansvarskedjan. Förut- sättningarna för sådan ansvarsövergång anges i 8 kap. 3, 4 och 6 §§. I dessa fall ska skadeståndstalan kunna riktas även mot den som står före i kedjan. Det kan t.ex. innebära att även utgivaren stäms på skadestånd trots att någon ur ledningen för massmedieföretaget eller den som innehar utgivningsbeviset bär det straffrättsliga ansvaret. En sådan talan är möjlig i den mån den medges i lag. Härmed avses i första hand bestämmelserna i skadeståndslagen. Regleringen motsvarar i sina huvuddrag den som finns i TF och YGL. 9 kap. 4 § Juridiska personer m.fl. (11 kap. 3 § TF, 8 kap. 4 § YGL) 4 § Har någon som ställföreträdare för en juridisk person eller som god man eller förvaltare att svara för skadestånd på grund av yttrande- frihetsbrott, får anspråket göras gällande även mot den juridiska per- sonen eller mot den för vilken gode mannen eller förvaltaren har för- ordnats. Detta gäller om och i den omfattning ett sådant anspråk får göras gällande enligt lag. Bestämmelsen avser fall då en skadeståndsskyldig är ställföreträdare för en juridisk person eller är förordnad som god man eller förval- tare för någon. I dessa situationer kan talan även riktas mot huvudmannen (t.ex. ett aktiebolag eller en sjuk person med förval- tare). Det förutsätts dock att anspråket får göras gällande enligt vanlig lag (se bl.a. 2 kap. 5 § skadeståndslagen om skadeståndsan- svar för den som vållar skada under påverkan av psykisk störning). Regleringen motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. 9 kap. 5 § Solidariskt betalningsansvar (11 kap. 4 § TF, 8 kap. 4 § YGL) 5 § Ska två eller flera betala skadestånd enligt detta kapitel, svarar de solidariskt för skadeståndet. Om ansvaret dem emellan gäller vad som annars är stadgat. I paragrafen anges att skadeståndsansvaret för flera ansvariga är solidariskt. Alla ansvariga bär alltså det fulla skadeståndsansvaret gentemot den skadelidande. Beträffande vad som gäller de ansva- riga emellan tillämpas allmänna regler, vilket i princip betyder att var och en ska betala sin del av skadeståndet utifrån vad han eller hon har gjort. Paragrafen motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. 9 kap. 6 § Skadestånd när talan om brott förfallit (11 kap. 5 § TF, 8 kap. 4 § YGL) 6 § Talan om skadestånd med anledning av ett yttrandefrihetsbrott får föras utan hinder av att frågan om ansvar för brottet har förfallit eller talan därom annars inte kan föras. I denna paragraf stadgas att en talan om skadestånd får föras trots att yttrandefrihetsbrottet är preskriberat eller talan mot den som har begått brottet av någon annan anledning inte kan föras. Det sistnämnda innebär att skadestånd kan utkrävas trots att den straff- rättsligt ansvarige är avliden. Talan får då enligt vanliga regler riktas mot dödsboet. Bestämmelserna motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. 9 kap. 7 § Den ansvariges kännedom om innehållet m.m. (11 kap. 1 § andra stycket TF, 8 kap. 4 § YGL) 7 § Vad som sägs i 8 kap. 9 § om den ansvariges kännedom om inne- hållet i framställningen och medgivande till offentliggörandet ska gälla också i fråga om skadestånd på grund av yttrandefrihetsbrott. Enligt denna paragraf tillämpas den s.k. uppsåtspresumtionen enligt 8 kap. 9 § även i fråga om skadestånd. Det gäller även enligt TF och YGL. 10 kap. 1 § Justitiekanslerns tillsyn (9 kap. 1 § TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 1 § Justitiekanslern ska vaka över att de gränser för yttrandefriheten som anges i denna grundlag inte överskrids. Paragrafen motsvarar 9 kap. 1 § TF, jfr 7 kap. 1 § YGL genom vil- ken bestämmelserna i 9 kap. 1–4 §§ TF görs tillämpliga på YGL:s område. Det är sålunda Justitiekanslern som ska se till att gränserna för yttrandefriheten enligt grundlagen inte överskrids. Det innebär inte någon absolut åtalsplikt när ett yttrandefrihetsbrott har blivit begånget. Det har ansetts kunna överlämnas åt Justitiekanslern att avgöra när ingripanden ska ske. Att tillsynsansvaret har lämnats till Justitiekanslern innebär att exempelvis Polisen eller Datainspektionen inte har någon rätt att i något avseende ingripa mot publiceringar för att försöka se till att gränserna för den yttrandefrihet som skyddas av grundlagen iakttas. 10 kap. 2 § Allmän åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott (9 kap. 2 § första stycket TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL)