sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — Utredningens förslag: Passagerarfartyg som anlöper eller lämnar hamnar på svenskt sjöterritorium får beläggas med nyttjande- förbud om det för fartyget inte finns en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och om passagerarfartyget inte med- för ett certifikat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E-typ (se nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen; 1994:1009). Nyttjandeförbud är en ingripande åtgärd för intressenterna i far- tyget (redare, ägare eller transportör). Verksamheten med fartyget får vid ett nyttjandeförbud inte fortsätta och fartyget blir alltså kvar i hamn. Sanktionen får därmed kännbara ekonomiska konsekvenser för bland annat transportören. Bestämmelser om förbud mot resa för svenska och utländska fartyg, finns i 6 kap 1–4 §§ FSL. Det gemensamma grundläggande skälet till varför ett fartyg förbjuds att resa enligt dessa bestämmelser är säkerhetshänsyn. I lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg finns även bestämmelser om nyttjandeförbud för svenska och utländska fartyg som trans- porterar beständig mineralolja i bulk. Sådana fartyg kan beläggas med nyttjandeförbud, om transportören inte Säkerställande av föreskriven försäkring har fullgjort vad som föreskrivs om försäkringsskyldighet eller skyldighet att ställa säkerhet enligt 10 kap. sjölagen. Nyttjandeförbud är en verkningsfull och effektiv sanktion. Använ- dandet av en sådan sanktion skulle, enligt utredningens mening, ge transportören ett starkt ekonomiska incitament att se till att fartyg uppfyller kravet på försäkring eller säkerhet och att ett certifikat medförs ombord enligt Atenförordningen. När det gäller svenska fartyg är nyttjandeförbudet den sanktion som torde vara mest effek- tiv. Utländska fartyg kan, förutom att beläggas med nyttjandeför- bud, även förbjudas att anlöpa svensk hamn (se förslag i det följande) om fartyget inte har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och inte medför ett certifikat ombord. Förbud att anlöpa hamn torde vara den sanktion som vanligtvis kommer att användas då ett utländskt fartyg inte uppfyller kraven. En möjlighet att be- lägga också ett utländskt fartyg med nyttjandeförbud bör emeller- tid införas för att reglerna ska kunna utformas neutralt. Mot bakgrund av effektiviteten av ett nyttjandeförbud finner utredningen det befogat att Transportstyrelsen ges möjlighet att belägga fartyg som inte fullgör skyldigheterna i fråga om en för- säkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och certifikat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förord- ningens tillämpningsområde (se nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen) med nyttjandeförbud. Det förhållande att sanktionen kan användas om skyldigheten att ha en försäkring eller en säkerhet enligt 10 kap. sjölagen inte fullgörs talar för att sanktionen bör användas också då Atenförordningen har satts åt sidan. Bestämmelsen ska, liksom den motsvarande regeln i 10 kap. sjölagen, vara fakultativ. Utredningen föreslår således att passagerarfartyg som anlöper eller lämnar hamnar på svenskt sjöterritorium får beläggas med nytt- jandeförbud om fartygen inte har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och inte medför ett certifikat enligt Atenför- ordningen eller nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen. Nyttjandeförbudet kan inte användas mot fartyg som får trans- portera upp till tolv passagerare mot bakgrund av att de inte föreslås vara skyldiga att ha en försäkring eller någon annan säkerhet. Sank- tionen kan emellertid användas mot statsfartyg som inte medför ett certifikat ombord (se artikel 4a.15 Atenkonventionen). Säkerställande av föreskriven försäkring 8.4.4Utvisning och förbud att anlöpa hamn Utredningens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de föreskrifter om förbud att anlöpa svensk hamn som följer av de bestämmelser som utsträcker Atenförordningens tillämpningsområde. Utredningens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet att utvisa utländska fartyg på den grunden att skyldigheterna att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat har satts åt sidan. Bestämmelsen i 7 kap. 7 § fartygssäkerhetslagen bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om förbud att anlöpa svensk hamn på grund av att ett fartyg som inte för svensk flagg inte har fullgjort skyl- digheterna att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat enligt Aten- förordningen men inte enligt de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde. Det bör i fartygssäkerhetsförordningen (2003:438) tas in en bestämmelse om att Transportstyrelsen får förbjuda ett fartyg som inte för svensk flagg att anlöpa svensk hamn om fartyget inte har fullgjort skyldigheterna att ta och vidmakthålla en försäk- ring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen eller enligt nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen (1994:1009). Bestämmelsen i 7 kap. 2 § fartygssäkerhetsförordningen innebär att ett beslut om förbud som meddelats enligt 7 kap. 1 § första stycket 1, 2, 3 eller 4 (att anlöpa svensk hamn) ska bestå till dess att redaren, fartygets ägare eller den som är ansvarig för fartygstransporten har visat den myndighet som förbjudit far- tygets resa att bristen är avhjälpt. Bestämmelsen bör ändras så att den omfattar också ett förbud att anlöpa hamn på grund av att fartyget inte har fullgjort skyldigheterna att ta och vidmakt- hålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen eller de be- stämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, kom- mer enligt 6 kap. 5 och 7 §§ fartygssäkerhetslagen att kunna för- bjuda svenska hamnar att ta emot fartyg som inte har fullgjort Säkerställande av föreskriven försäkring skyldigheterna att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat. Bestämmelsen i 7 kap. 3 § fartygssäkerhetsförordningen om möjligheten att tillåta ett fartyg att anlöpa hamn blir tillämplig på ett förbud om att anlöpa svensk hamn som grundas på att ett fartyg inte har fullgjort skyldigheterna att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att med- föra ett certifikat. Enligt artikel 4a Atenkonventionen ska en fördragsslutande stat säker- ställa att alla fartyg som anlöper eller lämnar hamnar inom dess terri- torium har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att fartygen medför ett certifikat enligt Atenförordningen. För- utom nyttjandeförbud kan utvisning från svenskt sjöterritorium och förbud att anlöpa svenska hamnar även användas som sanktion mot fartyg som inte för svensk flagg. Enligt försäkringsdirektivet är utvisning en sanktion som tillsyns- myndigheten ges möjlighet att använda när ett fartyg saknar försäk- ring, säkerhet och inte medförde bevis om detta ombord på fartyget (se bilaga 5 till betänkandet). För att genomföra direktivet i svensk rätt lämnade utredningen förslag på utvisning som en sanktions- möjlighet för en underlåtenhet att ha försäkring, säkerhet och bevis om detta enligt de bestämmelser som genomför försäkringsdirek- tivet. Utredningen har fått erfara att det i praktiken kommer att bli problem vid verkställigheten av en utvisning. Med hänsyn härtill samt då utvisning inte är möjlig i andra situationer i svensk rätt bör det, enligt utredningens mening, inte införas en möjlighet till utvis- ning av fartyg vid överträdelser av reglerna om försäkring, säkerhet och medförande av certifikat ombord enligt Atenförordningen eller enligt de bestämmelser som utökar förordningens tillämpnings- område. Säkerställande av föreskriven försäkring Förbud att anlöpa svenska hamnar Förbud att anlöpa svensk hamn är en effektiv sanktion som fråntar ett fartyg möjligheten att transportera passagerare på svenskt sjö- territorium. Denna sanktion innebär således ett ekonomiskt incita- ment att se till att skyldigheterna enligt Atenförordningen och enligt 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen fullgörs. Mot bakgrund av att förbud att anlöpa svensk hamn på ett effektivt sätt skulle motverka att transportörer inte fullgör sina skyldigheter anser utredningen det vara befogat att införa möjligheten till en sådan sanktion mot fartyg som inte för svensk flagg. Skyldigheten att ha en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen visar även stora likheter med skyldigheter- na enligt 10 kap. sjölagen och på detta sätt uppnås en samordning med de motsvarande reglerna vid oljeskador (se 7 kap. 6 § 1 lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg). I 7 kap. 7 § FSL har regeringen bemyndigats att meddela före- skrifter om förbud för fartyg att anlöpa svensk hamn som följer av ett direktiv eller en förordning som antagits inom Europeiska unionen eller av något internationellt avtal som har ingått. Ett så- dant förbud får förenas med vite. Utredningen gör bedömningen att bemyndigandet även omfattar en möjlighet att meddela före- skrifter om förbud att anlöpa svensk hamn om ett fartyg som inte för svensk flagg inte uppfyller sina skyldigheter i fråga om att ha en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen. 7 kap. 7 § FSL omfattar emellertid inte en möjlighet att meddela föreskrifter i anledning av de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E-typ (se nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen). Bestämmelsen i 7 kap. 7 § FSL ska därför ändras på så sätt att den även omfattar meddelandet av föreskrifter som följer av nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen. I 7 kap. 1, 1 a och 1 b §§ FSF finns bestämmelser om att Trans- portstyrelsen i vissa uppräknade fall ska eller får förbjuda ett fartyg att anlöpa svenska hamnar. Utredningen har bedömt (se bilaga 5 till betänkandet) att det ska införas två nya bestämmelser – 1 c och 1 d §§ i 7 kap. FSF – som ger Transportstyrelsen möjlighet att med- dela beslut om utvisning och förbud att anlöpa bland annat hamn för de fartyg som inte uppfyller kraven på försäkring, finansiell säkerhet och bevis om detta enligt försäkringsdirektivet. Utred- ningen bedömer att det i anslutning till dessa bestämmelser ska tas Säkerställande av föreskriven försäkring in en bestämmelse enligt vilken Transportstyrelsen får meddela ett förbud mot att anlöpa svenska hamnar för ett fartyg som inte för svenska flagg och som inte uppfyller kraven på en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och ett certifikat enligt Atenför- ordningen eller enligt nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen. Av 7 kap. 2 § första stycket FSF framgår att förbud som har meddelats med stöd av 1 § ska bestå till dess att redaren, fartygets ägare eller den som är ansvarig för fartygstransporten har visat den myndighet som förbjudit fartygets resa att bristen är avhjälpt. Ut- redningen föreslår att bestämmelsen även ska utvidgas till att omfatta den situation att ett förbud att anlöpa svenska hamnar har med- delats på grund av ett fartyg inte har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och inte medför ett certifikat enligt Atenför- ordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E-typ. Tillämplighet av befintliga bestämmelser Om ett fartyg har förbjudits att anlöpa svensk hamn enligt före- skrifter som meddelats i enlighet med 7 kap. 7 § FSL får Transport- styrelsen, eller annan myndighet som regeringen bestämmer, för- bjuda svenska hamnar att ta emot fartyget (se 6 kap. 5 och 7 §§ FSL). Beslutet ska innehålla uppgifter om skälen för förbudet och om de åtgärder som ska vidtas för rättelse. Denna bestämmelse blir enligt utredningens bedömning tillämplig även då ett förbud att an- löpa meddelats på grund av en försummelse enligt Atenförordningen. Möjligheten att förbjuda svenska hamnar att ta emot ett fartyg för- stärker enligt utredningens mening ett beslut om förbud att anlöpa svensk hamn. Det är därmed önskvärt att även en situation då ett fartyg inte har försäkring eller säkerhet och inte medför ett certi- fikat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E- typ omfattas av denna möjlighet. Att förslaget om förbud för fartyg att anlöpa svensk hamn intas i anslutning till 7 kap. 1 § FSF innebär även att 7 kap. 3 § FSF blir tillämplig på situationen. Enligt denna bestämmelse får Transport- styrelsen trots vad som anges i 1 och 2 §§ tillåta att ett fartyg anlöper en anvisad hamn om force majeure eller säkerhetsskäl gör det nöd- vändigt, för att minska risken för föroreningar, eller för att fartygets brister ska avhjälpas, förutsatt att lämpliga åtgärder har vidtagits för Säkerställande av föreskriven försäkring att garantera ett säkert anlöp till hamnen. Att det under dessa för- hållanden finns en möjlighet att frångå ett beslut om förbud mot att anlöpa en hamn anser utredningen vara önskvärt även i den situa- tionen att ett fartyg inte har en försäkring eller någon annan eko- nomisk säkerhet och inte medför certifikat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpnings- område till fartyg av klass C-, D- och E-typ. Utredningens förslag: Om en transportör åsidosätter skyldig- heten att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet eller om en befälhavare inte medför certifi- kat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde, ska det kunna leda till straff- ansvar. Utredningens bedömning: Bestämmelsen i 8 kap. 1 § fartygs- säkerhetslagen (2003:364) bör omfatta den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett av tillsynsmyndigheten meddelat förbud om att anlöpa en hamn på grund av en försummelse av skyldigheterna att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och av att medföra ett certifikat om- bord enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som ut- sträcker förordningens tillämpningsområde. 20 kap. sjölagen (1994:1009) För att inskärpa vikten av att fartyg har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet i enlighet med Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E-typ bör denna skyldighet, enligt ut- redningens mening, sanktioneras genom straffansvar.7 Härigenom markeras vikten av att reglerna verkligen efterlevs. Ett ytterligare skäl, som talar för att ett straff bör kunna dömas ut, är att den lik- nande försummelsen av försäkringsplikten i 10 kap. 12 och 13 §§ sjölagen kan leda till ett straffansvar (se 20 kap. 15 § sjölagen). 7 Det har enligt praxis ansetts tillräckligt att den påbjudna handling som straffsanktioneras anges i en EU-förordning (se NJA 2007 s. 227). Säkerställande av föreskriven försäkring Även skyldigheten att vara försäkrad och att medföra ett intyg om försäkring enligt försäkringsdirektivet har utredningen föreslagit ska vara straffsanktionerad (se närmare bilaga 5 till betänkandet). Transportören är den som enligt Atenförordningen är skyldig att se till att det finns en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet för fartyget och befälhavaren är förpliktigad att se till att certifikatet medförs ombord. Det är enligt utredningens mening följd- riktigt att ålägga de subjekt som är skyldig att ha en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet respektive att medföra ett certifikat det straffrättsliga ansvaret för åsidosättande av dessa plikter. Trans- portören respektive befälhavaren ska alltså ha även det straffrätts- liga ansvaret för att dessa skyldigheter fullgörs. Som tidigare nämnts har ett åsidosättande av plikten att ha en för- säkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen stora likheter med ett brott mot skyldigheterna enligt 10 kap. sjölagen. De straffskalor som gäller för brott mot plikterna i 10 kap. sjölagen bör därför lämpligen gälla för brott mot plikterna enligt Atenförordningen. Utredningen före- slår därför att en transportör som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin skyldighet att ta och vidmakthålla en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet ska kunna dömas till böter eller fängelse . Befälhavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter skyldigheten att ombord på fartyget medföra ett certifikat, ska dömas till böter. 8 kap. fartygssäkerhetslagen (2003:364) Utredningen gör bedömningen att det ska intas en bestämmelse i 7 kap. FSF med innebörden att Transportstyrelsen ska kunna för- bjuda ett fartyg att anlöpa svensk hamn om fartyget brister i sin försäkringsplikt eller i skyldigheten att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förord- ningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E-typ, det vill säga nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen. En sådan föreskrift grundas på bemyndigandet i 7 kap. 7 § FSL. Enligt 8 kap. 1 § FSL döms den som uppsåtligen eller av oakt- samhet bryter mot ett förbud enligt en föreskrift som har med- delats med stöd av 7 kap. 7 § FSL mot tillträde till hamn till böter eller fängelse i högst Denna ansvarsbestämmelse kommer, en- ligt utredningens bedömning, att omfatta även den situationen att ett Säkerställande av föreskriven försäkring fartyg uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot Transportstyrel- sens förbud att anlöpa en hamn på grund av försummelse av för- säkringsplikten och skyldigheten att medföra ett certifikat enligt Atenförordningen eller enligt nya 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen. 8.4.6Tillsyn och sanktioner när enda anknytningen till EU är att befordringsavtalet har träffats i en medlemsstat Atenförordningen är tillämplig på fartyg som för en medlemsstats flagg eller är registrerade i en medlemsstat, eller om avgångs- eller bestämmelseorten enligt befordringsavtalet är belägen i en medlems- stat. Förordningen ska emellertid även tillämpas då befordringsavtalet mellan transportören och en eller flera passagerare har träffats i en medlemsstat. (Se artikel 2 Atenförordningen.) Krav i fråga om säkerställande av certifikat och försäkring eller annan ekonomisk säkerhet ställs endast på fartyg som anlöper eller lämnar hamnar på en fördragsslutande stats territorium. Dessa krav ställs inte i fråga om fartyg där den enda anknytningen till EU är att befordringsavtalet har träffats i en medlemsstat. Utredningen gör därför bedömningen att tillsyn eller sanktioner inte ska behöva ut- övas mot ett sådant fartyg, trots att de omfattas av förordningen. 8.5Nyttjandeförbud som sanktion enligt försäkringsdirektivet Utredningens förslag: Om det för fartyget inte finns en försäk- ring eller en finansiell säkerhet eller om det ombord på fartyget inte medförs något bevis om försäkring eller finansiell säkerhet enligt 7 kap. 2 och 3 §§ sjölagen (1994:1009), får fartyget beläggas med nyttjandeförbud. Nyttjandeförbud är som ovan nämnts en ingripande, effektiv och verkningsfull åtgärd. Bestämmelser om förbud mot resa för svenska och utländska fartyg, finns i 6 kap 1–4 §§ FSL. I lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg finns även bestämmelser om att svenska och utländska fartyg som inte fullgjort vad som före- skrivs om försäkringsskyldighet eller skyldighet att ställa säkerhet enligt 10 kap. sjölagen kan beläggas med nyttjandeförbud. Säkerställande av föreskriven försäkring förbud föreslås även som en sanktion mot att fartyg inte uppfyller sin skyldighet att ha en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet och att medföra certifikat enligt artikel 4a i Atenförord- ningen. Ett korrekt genomförande av försäkringsdirektivet gör det inte nödvändigt i och för sig med ett nyttjandeförbud. I vissa fall kan emellertid just ett sådant förbud vara den mest verkningsfulla meto- den, om reglerna ska få ett åsyftat genomslag i den praktiska tillämp- ningen. Behovet föreligger främst i fråga om de fartyg som för svensk flagg och mot vilka man annars kunde tillämpa enbart en straff- sanktion. Försäkringsdirektivet innehåller krav på att utvisning och förbud att anlöpa hamn ska kunna användas som sanktion mot de utländska fartygen, men inte något krav på nyttjandeförbud, vare sig för svenska fartyg eller utländska fartyg. Enligt försäkrings- direktivet ska medlemsstaterna dock fastställa ett sanktionssystem för överträdelser av de nationella bestämmelser som antas i enlighet med direktivet. Användandet av nyttjandeförbud som en möjlig sanktion mot brott mot plikten att ha en försäkring, en finansiell säkerhet och ett bevis om detta skulle, enligt utredningens mening, ge redaren ett starkt ekonomiskt incitament att se till att fartyg upp- fyller dessa krav. Det finns även, som tidigare nämnts, ett värde i att sanktionssystemen enligt försäkringsdirektivet och Atenförord- ningen är utformade på ett likartat sätt. Utredningen föreslår således att om ett fartyg inte har en för- säkring eller en finansiell säkerhet eller om det ombord på fartyget inte medförs något bevis om försäkring eller finansiell säkerhet enligt 7 kap. 2 och 3 §§ sjölagen, får fartyget beläggas med nyttjande- förbud. En sådan bestämmelse bör tas in i anslutning till bestäm- melserna om förbud att resa i 6 kap. FSL. När det gäller svenska fartyg är, som ovan nämnts, nyttjande- förbudet den sanktion som torde vara mest effektiv. Utländska far- tyg kan, förutom att beläggas med nyttjandeförbud, även utvisas och förbjudas att anlöpa svensk hamn om fartyget inte har föreskriven försäkring eller annan finansiell säkerhet. En förutsättning för att ett utvisningsbeslut skulle få meddelas enligt utredningens förslag som genomför försäkringsdirektivet var att det för fartyget inte finns ett gällande förbud mot resa enligt 6 kap. 1–3 §§ FSL. Enligt ut- redningens bedömning borde försäkringsdirektivet tolkas på så sätt att tillsynsmyndigheten inte får utvisa ett fartyg om det för fartyget finns ett gällande beslut om reseförbud. Bestämmelsen i direktivet bedömdes av utredningen inte handlingsdirigerande vid valet mellan Säkerställande av föreskriven försäkring ett förbud mot resa och ett beslut om utvisning. Vilken åtgärd som är mest lämplig får avgöras från fall till fall beroende på vilka om- ständigheter som aktualiserar ett kvarhållande. Då det vid ett rese- förbud enligt 6 kap. 1–3 §§ FSL i många fall rör sig om säkerhets- brister av allvarligare slag torde möjligheten till utvisning normalt komma att bli subsidiär i förhållande till 6 kap. 1–3 §§ FSL. Utred- ningen föreslog på grund härav att ett beslut om utvisning inte får meddelas om det för fartyget finns ett gällande förbud mot resa enligt 6 kap. 1–3 §§ FSL. Den möjlighet till nyttjandeförbud som föreslås har samma grund som beslutet om utvisning och ska, enligt utredningens bedömning, inte påverka bestämmelsen om ut- visning så som ett gällande beslut enligt 6 kap. 1–3 §§ FSL. I detta sammanhang bör nämnas att utvisning och förbud att anlöpa hamn torde vara de sanktioner som vanligtvis kommer att användas då ett utländskt fartyg inte uppfyller kraven i fråga om försäkring, finansiell säkerhet och bevis om detta. En möjlighet att belägga ett utländskt fartyg som inte uppfyller skyldigheterna en- ligt försäkringsdirektivet med nyttjandeförbud bör dock finnas. 9Elektroniskt register över certifikat Som har framgått i det föregående (se kap. 7) ska en behörig myn- dighet utfärda ett certifikat som visar att transportören har fullgjort sin försäkringsplikt enligt Atenförordningen. Certifikatet ska med- föras ombord på fartyget.