sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — ], de flesta landrapporterna uppdaterade eller 2010): (pojkar kan dömas till piskrapp), (män kan dömas till piskrapp), (ev. endast för barn ), (för män), (ev. endast för pojkar mellan , vilka kan dömas till piskrapp), , , (ev. endast för unga män), , , , , (för män), (i vissa provinser där sharia-lag tillämpas), , (troligen – lades ett förslag inför parlamentet om att komplettera strafflagen med bestämmelser om amputation och prygel som påföljder), , , , , , , (even- tuellt – det framstår som förbjudet enligt strafflagen men sägs hela lagstiftningen vila på sharia), , , och , och , , (ev. endast för pojkar upp till ), , , (ev. endast för pojkar upp till ), , (pojkar och män kan dömas till pisk- rapp), (endast för barn ), Yemen och (för män). Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Bestämmelsen om möjligheten för regeringen att diskretionärt uppställa de villkor som den finner erforderliga, har vidare använts av regeringen i det massmedialt uppmärksammade fallet om utlämning av en för folkmord misstänkt rwandisk man till . Frågan om det förelåg hinder mot utlämning av mannen prövades av i NJA 2009 s. 280 (se närmare om rättsfallet i avsnitt 3.6, 3.7 och 5.3). kom fram till att det inte förelåg något lagligt hinder mot att bevilja utlämningen. Regeringen beslu- tade att utlämna mannen till . Mannen anmäl- de till Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna () och gjorde gällande att regeringens beslut att utlämna honom till stred mot . Europa- domstolen beslutade att begära att regeringens be- slut tills vidare inte skulle verkställas. beslutade regeringen (JuBC2008/2175/BIRS), med ändring av sitt beslut av , att verkställighet av beslutet, i avvaktan på Europa- domstolens prövning, tills vidare inte fick ske. Som skäl för beslutet angav regeringen att den, i enlighet med 12 § tredje tycket Utläm- ningsL, kan uppställa de villkor som den finner erforderliga för en utlämning och att utlämningsbeslutet, mot bakgrund av den anmälan som gjorts till och domstolens begäran, tills vidare inte borde få verkställas. Vid konkurrens mellan två eller flera stater, som begär utlämning av samma person antingen för samma brottsliga gärning eller för olika sådana, uppkommer frågan till vilken stat utlämning bör ske och om vidareutlämning bör tillåtas. Enligt artikel 17 utlämningskonvention ska vid sådan konkurrens, den anmodade parten träffa sitt beslut under hänsyns- tagande till samtliga omständigheter och särskilt till brottens relativa svårhetsgrad och platsen för deras förövande, till tidsföljden mellan de olika framställningarna, till den eftersöktes medborgarskap och till möjligheten av senare utlämning till annan stat. UtlämningsL innehåller en med utlämningskonventionen överens- stämmande bestämmelse. Enligt 13 § första stycket UtlämningsL ska, om två eller flera stater begär utlämning av samma person, frå- gan om till vilken av staterna utlämning bör ske, avgöras med hänsyn till beskaffenheten av brottet eller brotten, tiden och platsen därför, Utlämningslagens förutsättningar för utlämning framställningarnas tidsföljd, den eftersöktes nationalitet och hemvist samt övriga omständigheter. Enligt andra stycket samma bestämmelse kan vidare, när framställningarna avser olika brott, som nämnts i avsnitt 3.12, föreskrivas att den som utlämnas till en stat ska från den staten vidareutlämnas till annan stat på villkor som bestämts en- ligt 12 §. lag innehöll i huvudsak likalydande bestämmelser som nuvarande 13 §. I den äldre lagen (12 §) angavs emellertid att, om inte särskilda omständigheter föranledde att utlämningen borde ske till hemlandet, utlämningen i regel skulle ske till den stat där brottet ägt rum eller, om brottet begåtts inom flera staters områden, till den där huvudhandlingen förövats. Vidare angavs (13 §) att, om flera stater begärt utlämning av samma person för olika brott, företräde skulle ges den stat som först begärt personens utlämnande eller häktning, om inte hänsyn till de olika staternas läge eller annan särskild om- ständighet borde föranleda avvikelse därifrån. I förarbetena till den nu gällande lagen anges inte annan motive- ring för den nya lydelsen av bestämmelsen än att den, i jämförelse med den äldre lydelsen, har en mer generell avfattning (prop. 1957:156 s. 73 f.). Bestämmelsen kommenteras inte i övrigt. lags för- arbeten anförs (prop. 1913:50 s. 38), som motiv för bestämmelsernas avfattning, att vissa principer som ansetts böra vara de ledande angivits (de som redogjorts för i föregående stycke) men att det läm- nats fritt för regeringen (Konungen) att med hänsyn till särskilda omständigheter göra avvikelser från samma principer, eftersom det inom olika staters utlämningsrätt gäller olika principer i detta hän- seende och att regeringen, för att slutandet av traktater inte skulle försvåras, därför inte borde vara för strängt bunden. I förarbetena anges således inte vilka förhållanden som skulle kunna falla in under övriga omständigheter. I doktrinen har före- slagits, att som sådana skulle kunna beaktas förekomsten av målsägan- de eller att den kommande rättegången omfattar flera tilltalade.68 Vidare har påpekats, att det inte är alldeles klart vad som avses med tiden för brottet eller brotten; ska en utlämningsbegäran som avser ett brott som begåtts för länge sedan prioriteras framför en som av- ser ett begått brott eller bör prioritetsordningen vara den omvända?69 Skäl för att prioritera det äldsta brottet kan i vissa fall, exempelvis på grund av risk för preskription, anföras. kan i vissa fall hävdas att det ansökande landet, om det gått 68Påle 2003, s. 314. 69Påle 2003, s. 314. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning mellan brott och utlämningsbegäran, inte visat så starkt intresse för att lagföra och straffa den eftersökte att detta lands utlämnings- begäran bör prioriteras. Enligt de båda arresteringsordrarna gäller att, i de fall det sam- tidigt med ett överlämnandeärende pågår ett ärende om utlämning beträffande samma person, prövningen av frågan om överlämnande ska skjutas upp till dess beslut har meddelats i utlämningsärendet (5 kap. 5 § EAOL, resp. 4 kap. 7 § NAOL). Hur konkurrerande utlämningsframställningar ska hanteras reg- leras även i bilaterala utlämningsavtal. Följande gäller enligt dessa avtal. -Avtalet med : Enligt artikel X (SÖ 1974:3) ska den anmodade staten, då den bestämmer till vilken av flera konkur- rerande ansökande stater den eftersökte ska utlämnas, ta hänsyn till alla omständigheter och särskilt till a) brottens relativa svår- hetsgrad, ifall framställningarna avser olika brott, b) den plats eller de platser där brottet eller brotten begicks, c) tidpunkterna för framställningarna, d) personens nationalitet, e) personens sedvanliga bosättningsort. -Avtalet med : Enligt artikel 13 (SÖ 2001:42) ska den anmodade staten, då den bestämmer till vilken av flera konkur- rerande ansökande stater den eftersökte ska utlämnas, ta hänsyn till alla relevanta omständigheter och, i synnerhet, till a) brottens relativa svårhetsgrad om framställningarna avser olika brott, b) tiden och platsen för varje brott, c) tidpunkterna för framställ- ningarna, d) vederbörandes medborgarskap, och e) vederböran- des sedvanliga bosättningsort. -Avtalet med och : Enligt artikel 14 (SÖ 1965:19–20) ska den anmodade staten, då den bestämmer till vilken av flera konkurrerande ansökande stater den eftersökte ska utlämnas, i den utsträckning dess lag medger, fatta sitt be- slut under hänsynstagande till samtliga omständigheter, däri in- begripet bestämmelser i förevarande hänseende i gällande avtal mellan den anmodade staten och de ansökande staterna, brottens relativa svårhetsgrad och platsen för brotten, framställningarnas tidsföljd, den eftersöktes nationalitet samt möjligheten att han senare utlämnas till annan stat. -Avtalet med : Artikel 10 i utlämningsavtalet mellan och behandlar frågan om konkurrerande utlämningsframställ- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Enligt det mellan och gällande bilaterala instrumentet ska artikel 10 i tillämpas mellan länder- na. Enligt artikel XVI i den konsoliderade versionen ska den anmodade staten vid konkurrerande framställningar beakta alla relevanta omständligheter, även, men inte uteslutande, de följan- de: a) Huruvida framställningarna har gjorts i enlighet med ett avtal. b) De orter där de enskilda brotten begicks. c) De ansökan- de staternas respektive intressen. d) Brottens svårhetsgrad. e) Offrets nationalitet. f) Möjligheten till utlämning mellan de ansökande staterna. g) Den kronologiska ord- ning i vilken framställningarna från de ansökande staterna mot- togs. 4Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering I följande avsnitt beskrivs UtlämningsL:s nuvarande ordning vad avser förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering. På samma sätt som i kap. 3, görs även en genomgång av vad som i dessa av- seenden gäller enligt dels utlämningskonvention, dels våra övriga (bi- eller multilaterala) utlämningsavtal. Vad avser förfarandet i utlämningsärenden ska detta enligt utlämningskonvention (artikel 22), utom i de fall då det i konven- tionen anges något annat, uteslutande regleras av den anmodade statens lag. I några avseenden finns emellertid förfaranderegler i kon- ventionen. Enligt artikel 12 ska en utlämningsframställning göras skriftligen och överlämnas på diplomatisk väg; två eller flera parter kan emellertid direkt genom avtal komma överens om andra sätt för överlämnandet. Med utlämningsframställningen ska följa: a) ori- ginal eller bestyrkt avskrift antingen av en verkställbar dom eller av häktningsbeslut eller annat beslut med samma verkan, b) uppgift om det eller de brott för vilka utlämning begärs med angivande av tiden och platsen för brotten, deras rättsliga känne- tecken och hänvisningar till tillämpliga lagrum, och c) återgivande av tillämpliga lagrum eller, om detta inte är möjligt, redogörelse för tillämplig lag samt en så noggrann beskrivning som möjligt av den eftersökte tillsammans med alla andra upplysningar som kan tjäna till ledning vid fastställande av personens identitet och medborgar- Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering Enligt artikel 13 ska den anmodade staten, om de upplys- ningar som den ansökande staten lämnat inte anses tillräckliga för att den anmodade staten ska kunna fatta beslut, begära att få kom- pletterande upplysningar från den ansökande staten. Den anmodade staten får därvid bestämma en frist inom vilken dessa ytterligare upplysningar ska lämnas. Konventionen innehåller också en bestäm- melse (artikel 23) om på vilket språk som de handlingar som åbe- ropas till stöd för utlämningsframställningen, ska vara avfattade på eller översatta till, se närmare nedan. Det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonvention vilket tillträtt (SÖ 1979:13) föreskriver, i syfte att under- lätta tillämpningen av utlämningskonventionen, att en framställ- ning om utlämning, i stället för att översändas på diplomatisk väg, ska sändas från justitieministeriet i den ansökande staten till justitie- ministeriet i den anmodade staten (artikel 5). Överlämnande på diplo- matisk väg anges dock inte vara uteslutet. Vad gäller överlämnandet av den eftersökte ska den anmodade parten, enligt artikel 18 utlämningskonventionen, på samma sätt som gäller för en framställning om utlämning (dvs. som huvudregel genom kommunikation mellan staternas justitiedepartement, enligt vad som sägs i det andra tilläggsprotokollet), underrätta den ansökande parten om sitt beslut beträffande utlämningen. För avslag, helt eller delvis, ska skälen för beslutet anges. Om framställningen bifalls, ska den ansökande parten underrättas om plats och tid för över- lämnande av den eftersökte och som denne varit frihetsberövad i anledning av utlämningsframställningen. Har den ansökande staten inte hämtat den eftersökte efter den utsatta dagen för överlämnande, får den eftersökte friges; under alla förhållanden ska den eftersökte friges om denne inte hämtats sedan det gått från den utsatta dagen. Om emellertid antingen den anmodade eller den ansökande staten, av någon anledning som denna stat inte råder över, hindrats från att verkställa överlämningen, ska den andra staten underrättas om detta och de båda parterna komma överens om en ny tidpunkt för överlämnandet. Vid tillträdet till konventionen förbehöll sig att, för det fall den eftersökte inte avhämtades av den ansökande staten på den utsatta tiden, häva eventuell tidigare beslutad frihets- berövande åtgärd (förbehåll, p. 2 f). I UtlämningsL regleras det formella förfarandet vid utlämning i 14–22 §§. I 23 § finns regler om s.k. provisoriska tvångsmedel innan en formlig utlämningsframställning inkommit. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering bestämmelsen innebär att ett utlämningsärende kan inledas på annat sätt än genom att ett land ger in en begäran om utlämning, näm- ligen genom att en åklagare på lokal nivå får besked om att en internationellt efterlyst person gripits i eller genom att myndighet i ett annat land begär en misstänkt person provisoriskt anhållen. Utlämningsärendet inleds då utan att varken Riksåklagaren eller är inkopplat, se närmare i avsnitt 4.3.1. En regelrätt framställning om utlämning ska enligt lagen göras skriftligen och ges in till . Enligt olika konven- tioner och protokoll som har utarbetats för det straffrättsliga samarbetet, ska tillträdande stater utse en centralmyndighet för att ta emot och sända framställningar. Centralmyndighetsfunktionen är för svenskt vidkommande placerad på som en del av departementets enhet för brott- målsärenden och internationellt rättsligt samarbete (BIRS). låg centralmyndighetsfunktionen hos . I samband med att centralmyndighetsfunktionen flyttades inom , uttalade regeringen att sär- skilda kompetens när det gäller att hantera utrikespolitiskt käns- liga förfrågningar kan tas till vara genom att i sin verksamhet är uppmärksam på de utrikespolitiska aspekterna i ett ärende och samråder med i sådana ären- den (prop. 1999/2000:61, s. 91). Centralmyndighetsfunktionen i är för när- varande föremål för en övergripande översyn (Ju 2011:A). I upp- draget, som ska redovisas , ligger bl.a. att överväga den framtida placeringen av . Att enligt UtlämningsL pekas ut som mot- tagare av en utlämningsframställning hindrar emellertid inte en främmande stat, med vilken inte har någon utlämningsöver- enskommelse, från att göra en framställning till på sedvan- lig diplomatisk väg, vilket i ett antal länder är det vanliga sättet att göra en utlämningsframställning (prop. 1999/2000:61 s. 86). Detta sätt för begäran om utlämning anges också i bilaterala utlämningsavtal, se vidare nedan. Utlämningsframställningen får över- sändas per telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt. Till framställningen ska fogas avskrift av häktnings- beslut eller dom som åberopas eller – om utlämning begärs även för s.k. accessoriska brott – annan utredning till stöd för framställ- ningen. Om det inte framkommer av dessa handlingar ska uppgift även lämnas om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaf- Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering fenhet, tid och plats för brottet samt i den ansökande staten tillämpliga straffbestämmelser. Om möjligt ska även signalement lämnas. Hos () görs en första granskning av om hinder mot utlämning föreligger. Regeringen ska nämligen avslå framställningen, om det är uppenbart att framställningen inte bör bifallas. Möjlighet för regeringen att direkt avslå ansökan fanns även lag. Varken i den lagens eller i den nuvarande lagens förarbeten anges i vilka situationer bestämmelsen är avsedd att tillämpas. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse efter förslag från Lagrådet i samband med att vissa förenklingar av utlämnings- förfarandet föreslogs (se prop. 1975:35 s. 104 f.). I de i samman- hanget aktuella förarbetena konstaterades, att beslut som innebär att en utlämningsframställning avslås förekommer ytterst sällan (prop. 1975:35 s. 30 jfr s. 53). avslag kan emeller- tid tänkas förekomma i den situationen att utlämning begärs av en svensk medborgare, eftersom en begäran om utlämning av svensk medborgare enligt nuvarande ordning aldrig kan bifallas. Om framställningen inte avslås direkt, lämnas ärendet till Riks- åklagaren för utredning enligt reglerna om förundersökning i brott- mål. Det förutsätts att lokal åklagarmyndighet därvid kan biträda med utredningsarbetet. Att reglerna om förundersökning i brott- mål ska tillämpas innebär bl.a. att regler om för- ordnande av offentlig försvarare blir tillämpliga. Försvarare förord- nas regelmässigt direkt vid ett eventuellt beslut om tvångsmedel (se prop. 1996/97:88 s. 20). Regeringen har uttalat, att man även i fall då den eftersökte inte är frihetsberövad normalt torde kunna utgå ifrån att det i ett utlämningsärende föreligger skäl att förordna offentlig försvarare (prop. 1996/97:88 s. 20). Uppdraget som offent- lig försvarare i ett utlämningsärende upphör först när utlämningen har verkställts. Frågor om ersättning till offentlig försvarare för arbete hos rege- ringen beslutas (enligt 22 § UtlämningsL) av regeringen eller Justitie- departementet, för arbete ärendet beretts av åklagare av den tingsrätt som förordnat försvararen och för arbete vid tings- rätt eller i av respektive domstol. Möjligheten att låta besluta om ersättning för arbete hos regeringen, infördes för att regeringen, speciellt i de ärenden då yrkande om ersättning inkommer efter det att beslut i utläm- ningsärendet fattats, skulle slippa ta ställning i frågan (prop. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering s. 19). Ersättning åt offentlig försvarare, vittne eller annan som hörts i ärendet ska (enligt 18 § UtlämningsL) stanna på staten, om det inte finns särskilda skäl för att den ska återbetalas av den efter- sökte. Riksåklagaren eller annan åklagare som verkställer utredningen, får under utredningen begära kompletterande information av behörig myndighet i en annan stat, om den andra staten tillåter det. Rätten för åklagaren att kommunicera direkt med myndigheter i en annan stat är alltså beroende endast av om den andra staten tillåter det (se prop. 2003/04:7 s. 213). Riksåklagaren intar således en ställning motsvarande åklagarens vid förundersökning i brottmål och den person som är aktuell för utlämning är att likställa med den misstänkte i en sådan förunder- sökning (prop. 1957:156 s. 79). Riksåklagaren – eller den åklagare som i praktiken genomför utredningen, vilket normalt är åklagare vid den av de tre internationella åklagarkamrarna inom vars område som den eftersökte befinner sig (se 4 kap. 1 § ÅFS 2007:12 och ÅFS 2005:5) – ska utreda de omständigheter som är av betydelse för bedömningen av huruvida utlämning bör ske. Åklagaren har där- vid att ta tillvara den ansökande statens intresse men ska, enligt de principer som gäller för förundersökning i brottmål, även beakta och ta tillvara omständigheter och bevis som är till den eftersöktes fördel. Undersökningen ska således bedrivas med objektivitet (se 23 kap. 4 § ). Omfattningen och inriktningen av förundersökningen blir emellertid givetvis beroende av vad den efter- sökte personen och hans försvarare anför och kommer med för in- vändningar (prop. 1957:156 s. 79). Under utredningen ska åklagaren undersöka om det finns några hinder mot utlämning enligt 1–10 §§ UtlämningsL, utröna den efter- söktes inställning till brottsmisstanken, besluta om tvångsmedel behövs eller inte, se till att offentlig försvarare förordnas, ta reda på om den eftersökte är föremål för förundersökning eller åtal eller har dömts till fängelse eller annat omhändertagande på anstalt i (dvs. kontrollera om tillfälligt hinder mot utlämning före- ligger enligt 11 § UtlämningsL), efterhöra om den eftersökte sam- tycker till utlämning och vid behov kontakta och Migrationsdomstol för att få information om förhållandena i den ansökande staten samt få besked i frågan om den eftersökte har ansökt om svenskt medborgarskap.1 1 Se rättsliga handbok om utlämning, 2007, s. 11 f. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering Syftet med förhör som åklagaren under utredningen håller med den eftersökte är att klargöra dennes inställning till det aktuella brottet och till utlämningsframställningen samt, om utlämningen bestrids, grunden för bestridandet. Förhör ska vidare klargöra om det finns hinder mot utlämning enligt 2–11 §§ UtlämningsL. Den eftersöktes personliga omständigheter – vistelsetid i , syssel- sättning, familje- och bostadsförhållanden – ska också utrönas.2 Något krav på att utlämningsframställningen och de handlingar som åberopas till stöd för denna (dom, häktningsbeslut eller annan utredning) är översatta till svenska finns inte enligt UtlämningsL. Enligt samtliga de av ingångna bilaterala avtalen ska emeller- tid handlingar hänförliga till en utlämningsframställning vara åt- följda av översättning till den anmodade statens språk. Enligt utlämningskonvention ska handlingar i ett utlämningsärende vara av- fattade på den anmodade eller den ansökande statens språk men den anmodade staten kan också kräva översättning till ett av officiella språk enligt eget val (dvs. engelska eller franska). De handlingar som avser en utlämningsframställning riktad till , är således långt ifrån alltid översatta till svenska. I fråga om utlämningsframställningar som inte grundar sig på konvention eller avtal kan alltid begära att handlingarna ska vara översatta till svenska (jfr prop. 1975:35 s. 33), och enligt vad utredningen in- hämtat brukar kräva detta i praktiken. Om så inte görs, eller om de utländska handlingarna på grund av konventionsbun- denhet måste godtas, översätter regelmässigt alla handlingar från originalspråket till svenska, oavsett vilket annat språk de utfärdats på eller översatts till av den ansökande staten (dvs. även om översättning till engelska skulle finnas), innan dessa översänds till Riksåklagaren. Efter avslutad utredning överlämnar Riksåklagaren ärendet tillsam- mans med eget yttrande till . Prövningen i omfattar frågan huruvida utlämning lagligen kan beviljas enligt de närmare bestämmelserna i 1–10 §§ UtlämningsL. Som tidigare nämnts (se bl.a. avsnitt 3.6) har emeller- tid, vid sidan av om det föreligger hinder enligt bestämmelserna i , ansett sig böra pröva även frågan om den i ärendet föreliggande utredningen ger underlag för bedömningen att det finns lagliga hinder mot utlämning enligt bestämmelserna i 2 Se rättsliga handbok om utlämning, 2007, s. 12. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering ventionen (se bl.a. NJA 2002 s. 624, 2007 N 36, 2007 s. 574 och 2009 s. 280). Har den eftersökte samtyckt till utlämning, behövs inte Högsta domstolens prövning och Riksåklagaren ska då i stället överlämna ärendet och yttrandet till regeringen. hade redan enligt lag till uppgift att pröva om hinder mot utlämning förelåg. Vid tillkomsten av lagen uttalade föredragande departementschefen beträffande förfarandet i utlämningsärenden, att prövningen otvivelaktigt understundom var av den innebörd, att ett anlitande av domstol måste anses på- kallat och att en tillfredsställande ordning inte kunde vinnas utan att åtminstone för särskilda fall domstols medverkan togs i anspråk för behandlingen av utlämningsansökningar (prop. 1913:50 s. 19 och 23). Departementschefen uttalade vidare (prop. 1913:50 s. 25): Det synes mig icke kunna råda någon tvekan om att det riktigaste bör vara att - - - åt domstolarna lämnas befogenheten att afgöra, huruvida lagen i ett visst fall tillstädjer utlämning eller ej. Utom principiella skäl torde äfven rena lämplighetsskäl tala för denna mening.