sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Således definieras risk till skillnad från farlighet inte som en egenskap som personen i fråga antingen har eller inte har. Risk för våldsamt beteende bör bedömas som ett samspel av risk- och skyddsfaktorer från olika områden; indivi- duella (genetiska, andra biologiska och erfarenhetsmässiga) och sammanhangsberoende (kontextuella som grannskap, familj och kamrater) som vägs samman till en sannolikhetsbedömning. Risken för återfall i brott är beroende av en rad olika faktorer. Termen risk innebär sannolikheten för att en viss oönskad konse- kvens eller effekt uppkommer . Riskbedöm- ning är med andra ord en mer eller mindre kunskapsunderbyggd och systematiserad uppskattning av sannolikheten för att något oönskat inträffar. Men riskbedömningar innefattar även värderingar. Karaktären på eller konsekvenserna av det oönskade utfallet är därför ofta av lika stor betydelse för hur risken uppfattas som hur hög sannolikheten för detta utfall är. Eftersom den risk som ska hanteras i vårt resonemang om särskilda skyddsåtgärder avser risken för att gärningspersonen på nytt begår en våldsgärning av allvarligt slag, uppfattas risken troligen som oacceptabel även vid en för- hållandevis låg utfallssannolikhet. Detta gäller särskilt om det redan begångna brottet (indexbrottet) eller den redan begångna allvar- liga våldshandlingen (som inte utgjorde brott) framstår som skräm- mande eller svårförklarligt. Allvarlighetsfaktorn; oförklarliga eller okända motiv och omfattande konsekvenser om risken förverkligas (katastrofpotential) är faktorer som tycks ha lika stor betydelse för hur risker uppfattas och accepteras i samhället som kvantitativa sannolikhetsbedömningar. För de riskbedömningar som ingår i en övergripande riskvärdering för brottsåterfall är det därför av största vikt att de görs på ett strukturerat och genomsynligt sätt enligt vetenskap och beprövad erfarenhet. Eventuella värderingar av all- varlighetsgrad i ett oönskat utfall bör antingen undvikas eller be- dömas och kommuniceras separat. Så varför görs riskbedömningar och kan de undvaras i ett refor- merat system beträffande psykiskt störda lagöverträdare inom ramen för vårt uppdrag? Det enkla svaret på den första frågan är att risk- bedömningar görs för att vi inte kan veta säkert vad framtiden bär med sig, men att vi inte passivt vill finna oss i denna ovisshet och bara invänta vad som händer (eller inte händer). I stället vill vi försöka få veta och till och med påverka vad som kommer att Vi strävar efter att förebygga den fara som risken avser genom att med olika åtgärder försöka påverka händelseutvecklingen i en för oss, oavsett om vi talar om individen, gruppen eller samhället, önskvärd riktning. Riskbedömningar blir då ett sätt att hantera fram- tidens osäkerhet genom att analysera, värdera och slutligen besluta om karaktär och omfattning på de åtgärder som behöver vidtas på individ-, grupp- eller samhällsnivå. När det gäller psykiskt störda lagöverträdare kan riskbedöm- ningen leda till medicinsk eller psykologisk behandling eller andra åtgärder som förutsätts vara till den stördes eget bästa. Men också mer uttryckligt skyddsinriktade åtgärder som frihetsberövande eller ingripande föreskrifter i samband med t.ex. permission kan vara aktuella. Riskbedömningar som inte följs av riskhantering i någon form är som sagts etiskt diskutabla. Även ett aktivt beslut om att ingen särskild åtgärd behöver vidtas är dock en form av riskhantering; specifikt för individer med låg risk för återfall. Riskbedömningar som tar sikte på om förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård är uppfyllda, dvs. om det finns ett vård- behov, kan knappast undvaras. Då gäller det att bedöma om den störde utgör en fara för sig själv eller andra i en akut behand- lingsfas, om det behövs medicinska, psykologiska eller sociala risk- påverkande åtgärder för att hantera denna fara och om han eller hon själv har tillräcklig förmåga att bedöma sitt eget vårdbehov. Den avgörande frågan är om riskbedömningar för psykiskt störda som har begått allvarliga våldshandlingar och på detta grundade åtgärder kan undvaras även när de mer direkt syftar till att för- hindra att en gärningsperson begår nya våldsgärningar av allvarligt slag och alltså vidtas huvudsakligen för att skydda potentiella målsägande (tredje man). Vi känner, som nämnts, inte till något rättssystem i vilket skydds- komponenten när det gäller psykiskt störda lagöverträdare inte finns med. I de flesta rättssystemen, liksom i det svenska, prövar en domstol eller en domstolsliknande nämnd utifrån skyddsbehovet om den psykiskt störde kan skrivas ut och vistas fritt i samhället. Återgång till samhället bör dock alltid ske stegvis med återkom- mande riskbedömningar; den stora utmaningen är just utslussningen. De flesta människor finner det nog också rimligt att det finns möjligheter till riskbedömning och riskhantering när det gäller psykiskt störda lagöverträdare som till följd av sitt tillstånd har begått allvarliga gärningar mot någons liv eller hälsa. Intresset av att förhindra att en gärningsman begår en ny våldsgärning av allvarligt slag väger med andra ord tyngre än den enskildes rätt till frihet, om det bedöms föreligga en medelhög eller hög risk för återfall. I ett reformerat system torde det därför inte gå att helt undvara risk- bedömningar som mer direkt grundas på skyddsintresset. 10.3.5Kan vi lita på de riskbedömningar som görs? Utvecklingen av riskbedömningar har gått från ostrukturerade kliniska bedömningar , vilka i genomsnitt inte var bättre än slumpen, via aktuariska (historiska) bedömningar på statistiskt underlag , till dagens kombinerande av aktuariska data med strukturerade kliniska bedömningar (jfr et al., 2011). Som exempel på viktiga riskfaktorer för återfall i brott kan nämnas tidigare antisocialt eller våldsamt beteende – särskilt vid debut , nedsatt impulskontroll, missbruk av alkohol och droger, antisociala attityder, antisocialt nätverk, psykos- sjukdom, dålig följsamhet i tidigare behandling samt stressfaktorer i den aktuella sociala miljön (t.ex. viktimisering1 eller arbetslöshet). Som vi har nämnt i det föregående kan strukturerade risk- bedömningar som bäst uppnå en genomsnittlig säkerhet (s.k. pre- diktiv validitet) om . Innebörden av detta är att vi i medeltal har rätt i bedömningar av risken för återfall i brott (icke- återfall respektive återfall) för 75 av 100 individer. Förutsägelser av icke-återfall är säkrast; 80–90 av 100 som inte återfaller identifieras i förväg korrekt med dagens metoder. Tyvärr är träffsäkerheten sämre för korrekta förutsägelser av återfall, där har bedömaren rätt 40–50 gånger av 100, dvs. i uppemot vartannat fall som bedöms. Man bör dock vara medveten om att ingen eller med absolut säkerhet kommer att kunna avgöra vilka som utgör de 40–50 återfallande (eller sant farliga) av 100 individer. Eller för den delen de 50–60 icke-återfallande (eller sant ofarliga) personerna av 100 i en sådan grupp. Med andra ord kan man också säga att vi för att förebygga att en person återfaller i våldsbrott måste frihets- beröva ytterligare en individ som inte skulle ha återfallit. Och detta igen utan att på förhand kunna veta vem som är vem av de två. Resultat från forskning avser gruppnivå och inte individnivå. Praktisk verksamhet rör alltid individer varför den inte bör bygga enbart på systematiserad forskning. Därtill krävs individ- specifika observationer och bedömningar av t.ex. reaktionsmönster 1 Med viktimisering avses egen utsatthet för trauma, t.ex. våld. och behandlingsinsatser, inte minst bland personer med svåra psykiska störningar. Den strukturerade kliniska riskbedömningen och risk- hanteringen kräver därför hög kompetens hos bedömaren. Kriminalvården har publicerat en rapport2 beträffande återfall i brott hos de 5 943 personer som genomgick rättspsykiatrisk under- sökning åren 1992–2002. Uppföljning (via register) beträffande återfall i nya lagförda brott skedde till och med och den genomsnittliga uppföljningstiden var . Totalt återföll 53 pro- cent i någon typ av brottslighet och för knappt hälften av dessa var det första återfallsbrottet ett våldsbrott. 10.3.6Ska vi även fortsättningsvis bedöma risker för nya våldshandlingar? Vad ska då krävas för att det ska vara befogat att vidta en åtgärd som grundas enbart på intresset av att förhindra att en gärningsman begår en ny våldsgärning av allvarligt slag? Och hur många ofar- liga, dvs. icke-återfallande brottsdömda, kan samhället tillåta sig att hålla kvar i brottsförebyggande syfte för att kunna nå också de som skulle ha återfallit? I dessa bedömningar är det av stor bety- delse vilket intresse som väger tyngst; den enskildes rätt till frihet eller andra medborgares rätt till trygghet mot våld? Vilken bety- delse bör vi tillmäta det förhållandet att vi har bättre förmåga att identifiera personer med låg risk (eller möjligen en väldigt hög risk) än den stora grupp som utgörs av personer som skulle kunna beskrivas som att de har en medelhög risk? Att förutsäga en människas beteende på det sätt man försöker göra vid riskbedömningar är med andra ord en komplex och oexakt verksamhet. Om man håller kvar någon i en tvångsåtgärd av risk- och skyddsskäl måste han eller hon därför ges kunskapsbaserat stöd utifrån vård- eller verkställighetsplaner för att reducera negativa verkningar av identifierade riskfaktorer och möjliggöra senare ut- slussning. Likaså måste den juridiska prövningen och hanteringen säkras. Riskbedömningar i ett kort perspektiv, t.ex. för bedömning av behovet av straffprocessuella frihetsberövanden som anhållande och häktning eller av behovet av akut vårdbehov i en tvångsvårdssitua- tion, är naturligtvis mindre problematiska än riskbedömningar med 2 , , , Återfall i brott hos rättspsykiatriskt undersökta 1992-2002. sker de senare i samband med domstols bedömning inom ramen för systemet med särskild utskrivningsprövning och i samband med Kriminalvårdens beslut om anstaltsplacering och särskilda villkor vid verkställighet av fängelsestraff. Riskbedömningar sker också vid beslut om om- vandling av livstidsstraff till tidsbestämt fängelsestraff. Sammantaget anser vi att det inte är möjligt att bortse från skydds- aspekten i ett reformerat system för psykiskt störda lagöverträdare. Riskbedömningar och åtgärder som grundas på sådana bör alltså finnas kvar även . Ett grundläggande krav är då att dessa riskbedömningar görs så bra som möjligt och på ett tillräckligt omfattande och aktuellt under- lag. Riskbedömningar måste ses som färskvara vilket gör att omprövningar bör göras kontinuerligt. En riskbedömning ska alltid vara kopplad till en beskrivning av vilka åtgärder som i brotts- preventivt syfte bör göras för en enskild individ. Om riskbedöm- ningen gäller en psykiskt störd lagöverträdare beträffande vilken det sägs, att det finns en hög risk för att han eller hon begår nya allvarliga gärningar mot liv eller hälsa, bör det specifika sambandet mellan den psykiska störningen och återfallsrisken tydligt kunna beskrivas. Att enbart placera personen i en riskkategori (t.ex. hög) ger otillräcklig vägledning för genomförandet av riskhanterings- åtgärder. Verktyg för riskminskning måste också kunna tillhandahållas av ansvarig myndighet. Frånvaro av potentiellt riskminskande insatser kan i sig betraktas som en riskfaktor. Vid riskminskningen bör det noteras att de allra flesta statiska eller historiska riskfaktorer för brottsåterfall – som låg ålder vid brottsdebut samt omfattning och karaktär på tidigare brottslighet – inte förändras. Brottspreventionen bör därför inriktas på dynamiska, åtminstone i teorin påverkbara, föränderliga faktorer som missbruk, antisociala attityder och nät- verk. bör det egentligen bara vara en sak som gäller; att man strävar efter att påverka den person som riskbedömningen avser så att han eller hon inte lever på ett sätt som medför att det finns aktiva riskfaktorer. Det kan handla om antisocialt beteende, värderingar eller tänkande eller andra beteenden som ökar sanno- likheten för nya våldshandlingar, t.ex. missbruk. Ju som dessa faktorer har varit gynnsamma medan personen i fråga har vistats i frihet desto större är sannolikheten för att återfallsrisken har sänkts. 10.3.8I vilka fall ska en riskbedömning få ligga till grund för åtgärder? Det är också viktigt, inte minst av rättssäkerhetsskäl, att man tydligt anger när åtgärder motiveras av intresset av att förhindra att en gärningsman begår en ny allvarlig våldsgärning. manar svårigheterna och de etiska komplikationerna till hög medvetenhet och restriktivitet med skyddsåtgärder. Endast i de fall skydds- intresset väger mycket tungt bör skyddsåtgärder kunna bli aktuella. Det kan t.ex. röra sig om fall där konsekvenserna av tidigare brotts- lighet har varit svåra och följderna av ett brottsåterfall bedöms kunna bli likartade. I sådana fall finns det en mycket låg acceptans för återfall, även om sannolikheten för återfall inte skulle vara hög. I vissa situationer av detta slag kan det bli aktuellt med skydds- åtgärder . Det bör då göras tydligt att det som väger tyngst och blir avgörande är intresset av att förhindra att gärningsmannen begår nya våldsgärningar av allvarligt slag. 10.4Våra överväganden och förslag 10.4.1Särskilda åtgärder i syfte att förhindra att en gärningsman begår nya allvarliga våldshandlingar Vårt förslag: De åtgärder som ska kunna vidtas i syfte att för- hindra att en gärningsman på nytt begår en våldshandling av all- varligt slag ska benämnas särskilda skyddsåtgärder. Åtgärderna ska bygga på respekt för gärningsmannens integritet och män- niskovärde. De särskilda skyddsåtgärderna får inte vara mera ingripande än vad som krävs för att syftet med dem ska kunna tillgodoses. Så långt det är möjligt ska åtgärderna utformas och genomföras i samförstånd med den enskilde. Om åtgärderna av- ser en gärningsman som inte har fyllt ska hans eller hennes bästa särskilt beaktas. Han eller hon ska få relevant in- formation och ges möjlighet att framföra sina synpunkter. punkterna ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Som vi har anfört i avsnitt 10.3 anser vi, liksom för övrigt både och , att det vore fel att bortse från skyddsaspekten i ett reformerat system för psykiskt störda lagöverträdare. Åtgärder som grundas på risken för att en psykiskt störd gärningsman på nytt begår en våldsgärning av allvarligt slag behöver kunna vidtas även efter ett avskaffande av påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård med särskild ut- skrivningsprövning. Det gäller då att finna en etiskt godtagbar av- vägning mellan å ena sidan intresset av skydd och å andra sidan berättigade krav på att de åtgärder som vidtas så långt möjligt är proportionerliga i förhållande till den risk som man bedömer finns. Dessutom måste det säkerställas att beslutsunderlaget och besluts- processen uppfyller tillräckliga rättssäkerhetskrav. Den osäkerhet som finns och alltid kommer att finnas när det gäller att förutsäga människors beteende är en viktig faktor att ta med i beräkningen. Bedömningar av risk för återfall är i det sam- manhanget inget undantag. Det innebär att ingripanden som grundas på intresset av skydd måste framstå som legitima och rättvisa, även om de präglas av viss osäkerhet. Med andra ord, även om det skulle göras en felbedömning till gärningsmannens nackdel, ska reak- tionen kunna försvaras i en rättsstat och utifrån de principer som bär upp en sådan stat. Hur det bedömda skyddsintresset kan förenas med tillräckliga krav på förutsebarhet, likabehandling och proportionalitet är en annan avgörande fråga. Även frågan, hur man skapar tillräckliga rättssäkerhetsgarantier för själva beslutsförfarandet, är mycket viktig. Däremot kan det inte vara en lagstiftningsfråga att avgöra vilka typer av riskinstrument som bör utgöra underlag för riskbedöm- ningar. Detta bör i stället bli en fråga för rättstillämpningen. En utgångspunkt måste, för att särskilda skyddsåtgärder ska få vidtas, vara att skyddsintresset är särskilt påtagligt och att åtgär- derna används endast i de fall där de bedöms som absolut nöd- vändiga. Som har angetts gäller det att bestämma gränserna för tillämpningsområdet på en för samhället acceptabel nivå med beaktande av de motstående intressen som gör sig gällande. Det är av stor vikt att de etiska konflikter som finns i sam- band med rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning inte förs vidare vid ett genomförande av en reform på detta om- råde. Det är därför väsentligt att skilja mellan gärningsmannens psykiatriska vårdbehov och behovet av åtgärder som syftar till att förhindra att han eller hon på nytt begår en våldsgärning av all- varligt slag. Vid bedömningen av om gärningsmannen ska bli före- mål för psykiatrisk tvångsvård (eller om sådan vård ska upphöra) ska det därför inte ges någon självständig betydelse att det finns risk för att gärningsmannen kommer att begå nya allvarliga gär- ningar. I en del fall kan dock risken för att gärningsmannen begår nya allvarliga gärningar minska eller helt upphöra om han eller hon har ett psykiatriskt vårdbehov och ges sådan vård. Ett omhändertag- ande inom den psykiatriska tvångsvården kan alltså i de fallen fungera som ett alternativ till särskilda skyddsåtgärder. Det viktiga är dock att sådan vård utgår ifrån gärningsmannens psykiatriska vårdbehov och alltså inte enbart har till syfte att förhindra att han eller hon begår nya våldsgärningar av allvarligt slag. Som har nämnts i det föregående förekommer det att per- soner som har dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning blir föremål för fortsatt vård med hänsyn till risken för återfall i allvarlig brottslighet trots att det inte längre finns något psykiatriskt vårdbehov. Eftersom dessa personer inte har något psykiatriskt vårdbehov ska de inte heller befinna sig inom den psykiatriska tvångsvården. I vissa fall, där intresset av skydd väger mycket tungt, kan det däremot finnas anledning att med dem vidta andra åtgärder i syfte att förhindra att de begår nya allvarliga vålds- handlingar. Sådana åtgärder bör dock få verkställas först när gär- ningsmannen kan bli föremål för sluten psykiatrisk tvångsvård, se vidare avsnitt 10.4.3. Åtgärder av detta slag måste bygga på respekt för gärnings- mannens integritet och människovärde. De åtgärder som vidtas får inte vara mera ingripande än vad som krävs för att syftet med dem ska kunna tillgodoses. Om det är möjligt ska åtgärderna utformas och genomföras i samförstånd med den som åtgärderna avser. Om den som åtgärderna avser inte har fyllt ska hans eller hennes bästa särskilt beaktas. Den unge ska få relevant information och ges möjlighet att framföra sina synpunkter. Synpunkterna ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. tanke var att de av kommittén föreslagna åtgärderna på detta område skulle benämnas samhällsskyddsåtgärder. En sådan benämning skulle kunna tolkas som att åtgärderna ska syfta till att skydda samhället mot allvarliga samhällsfarliga brott eller gärningar, t.ex. uppror. Syftet med åtgärderna ska emellertid inte vara att skydda samhället på det sättet. Vad åtgärderna ska syfta till är i stället att förhindra att en gärningsman på nytt begår en våldsgärning av allvarligt slag. För att det inte ska ske några missförstånd när det gäller syftet med åtgärderna föreslår vi att de i stället för samhällsskyddsåtgärder ges benämningen särskilda skydds- åtgärder. 10.4.2I vilka fall ska det kunna bli aktuellt med särskilda skyddsåtgärder? Vårt förslag: Särskilda skyddsåtgärder ska kunna beslutas i två olika situationer. Den ena situationen är då en gärningsman har begått en otillåten gärning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Den andra situationen är då en gärningsman ska friges efter att ha undergått ett fängelsestraff eller efter att ha undergått sluten ungdomsvård som han eller hon har dömts till. I båda situationerna ska det krävas -att gärningen har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa, -att det i straffskalan för det fullbordade brottet inte var före- skrivet lindrigare straff än fängelse och -att det med hänsyn till gärningsmannens eller den dömdes psykiska tillstånd, hans eller hennes tidigare begångna gär- ningar och omständigheterna i övrigt finns en påtaglig risk för att han eller hon på nytt begår en gärning som riktar sig mot eller medför fara för någon annans liv eller hälsa och är av allvarligt slag. För den som döms till fängelse eller sluten ungdomsvård ska det krävas att brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstör- ning eller ett allvarligt demenstillstånd. Vår bedömning: Vi argumenterar för att en gärning som någon begår innan han eller hon har fyllt inte bör kunna leda till särskilda skyddsåtgärder. 10.4.2.1Särskilda skyddsåtgärder för de som inte uppfyller kravet på tillräknelighet och för de som döms till fängelse eller sluten ungdomsvård efter att ha begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd Av den kategori personer som döms till rättspsykiatrisk vård i förening med särskild utskrivningsprövning kommer en del i ett nytt system att bedömas ha varit otillräkneliga vid gärningen. Den gärning som de har begått utgör då inte ett brott, varför gärnings- mannen ska frikännas. Andra kommer att bedömas som tillräkne- liga och, om det rör sig om allvarlig våldsbrottslighet, normalt dömas till fängelse. Har gärningsmannen inte fyllt när brottet begås ska påföljden i stället i första hand bestämmas till sluten ung- domsvård. Det kan antas att en stor andel av de gärningsmän som till följd av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd inte uppfyller kravet på tillräknelighet har ett psykiatriskt vårdbehov som behöver tillgodoses. Eftersom en tillfällig sinnesförvirring är ett snabbt övergående tillstånd som inte är en följd av en psykisk störning eller en psykiatrisk sjukdom bör vårdbehovet hos de gärningsmän som har bedömts som otillräkne- liga till följd av detta tillstånd inte vara lika uttalat. står det klart att alla som kommer att bedömas som otillräkneliga inte kommer att ha ett behov av sluten psykiatrisk tvångsvård. Inte heller kommer alla som vid gärningen led av en allvarlig psykisk störning, men som bedöms ha varit tillräkneliga, att ha behov av sådan vård. Lagstiftningen om psykiatrisk tvångs- vård tillgodoser alltså inte på ett heltäckande sätt behovet av skydd mot nya allvarliga våldshandlingar från den kategori av personer som vi här diskuterar. Den nya lagstiftningen om särskilda skyddsåtgärder bör omfatta de som har bedömts som otillräkneliga samt de som har bedömts som tillräkneliga och har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård men som har begått brottet eller brotten under på- verkan av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstörning, ett allvarligt demenstillstånd eller en tillfällig sinnesförvirring. Detta innebär att förutsättningarna för att en gärningsman ska kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder utformas på i princip samma sätt för dessa båda grupper. Den som är dömd till livstids fängelse bör inte kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder. I de fallen ska risken för återfall i brottslighet av allvarligt slag nämligen be- aktas vid en prövning av om livstidsstraffet ska omvandlas till fäng- else (se 4 § lagen [2006:45] om omvandling av fängelse på livstid). Det bör nämnas att det endast är en liten del av den grupp som döms till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningspröv- ning som rent faktiskt kommer att bli föremål för särskilda skydds- åtgärder.