sou · GZB375 · 2012-01-01 00:00:00 — har tolkat förteckningen snävt över de undantag som ges i artikel 36, men har även funnit att det finns fler skyddsvärda områden som bör kunna föranleda handelshindrande åtgärder, t.ex. konsumentskydd. De nationella myndigheterna har bevisbördan för att deras bestämmelser är nödvändiga och effektiva för att skydda de intressen som anges i artikel 36. Dessutom ska åtgärderna vara proportionella, dvs. det får inte finnas alternativa och mindre handelshindrande åtgärder som skulle kunna uppnå motsvarande skyddssyften. En annan viktig förutsättning för att en medlemsstat ska få åberopa undantag enligt artikel 36 är att det aktuella området inte uttömmande harmoniserats genom att EU antagit gemensamma bestämmelser. I sådana fall finns möjlighet för Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen medlemsstaterna att åberopa undantag eftersom nödvändig hänsyn till skyddsvärda intressen i allmänhet antas ha tagits i samband med EU:s lagstiftningsprocess. En viktig princip är att medlemsstaterna på sådana områden inte tillåts ha egna strängare regler som kan ha handelshindrande effekt. Ett exempel på detta förhållande är rättsfallet C-162/97, Åklagaren mot m.fl. om förbud mot försäljning av sperma från nötkreatursrasen Belgisk blå. Enligt 12 § 2 punkten djurskyddslagen finns det en möjlighet att förbjuda avel med inriktning som kan medföra lidande för djuren eller påverka deras naturliga beteenden och ett därmed förknippat krav på förhandstillstånd från för artificiell insemination. I målet gjorde några svenska lantbrukare som åtalades för överträdelser av dessa regler gällande att de svenska bestämmelserna stred mot artikel 34. Talan grundades på att handeln med renrasiga nötkreatur och deras sperma fick anses vara harmoniserade genom ett antal direktiv på området. kom i förhandsavgörande fram till att frågan var harmoniserad genom direktiv på området, varför det inte var tillåtet med nationella bestämmelser som strider mot direktivet och artikel 34 var därmed inte alls tillämplig. Till följd av dom frikändes de åtalade lantbrukarna i rättegången vid den svenska domstolen (, Europarättens grunder). Vilken betydelse detta har fått för de svenska bestämmelserna om avel m.m. beskrivs i som medför lidande för djur. En central grundregel inom EU:s inre marknad är principen om s.k. ömsesidigt erkännande. I avgörande i det s.k. Cassis de Dijon-målet (C-120/78) slogs fast att en vara som lagligen har satts ut på marknaden i ett medlemsland i princip inte kan vägras tillträde till andra medlemsstaters marknader. Principen om ömsesidigt erkännande har fått stor betydelse för integrationsprocessen inom EU. De olika typer av nationella bestämmelser som omfattas av principen om ömsesidigt erkännande är bl.a. olika typer av varors innehåll, tillverkningsprocess, form eller förpackning. Principen om ömsesidigt erkännande vilar på grundtanken att medlemsstaterna ska ha förtroende för varandras lagstiftning och kontrollsystem även i de fall som dessa inte stämmer överens. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen 2.2.4EU:s lagstiftning på jordbruksområdet Den gemensamma jordbrukspolitiken (CAP) inrättades 1962 i syfte att bl.a. öka livsmedelsproduktionen. Jordbruksnäringen har en speciell ställning i medlemsländerna och samhällsekonomin. Det har därför inte ansetts vara möjligt att jordbruksprodukter ska omfattas av samma EU-reglering som varor i allmänhet. Den helt övervägande delen av EU:s författningar gäller jordbruksfrågor och utgörs främst av förordningar. Till följd av att systemet har kritiserats för att vara kostsamt, byråkratiskt och protektionistiskt så har en reformering påbörjats, där bl.a. tidigare produktionsstöd har minskats och ersatts av ökat direktstöd till lantbrukare, s.k. gårdsstöd. Stödet till lantbruket är baserat på hur mycket mark som brukas och inte som tidigare efter produktionens storlek. Genom detta stödsystem kommer konsumenternas efterfrågan att styra produktionen av jordbruksprodukter. För att stödet ska betalas ut måste lantbrukaren uppfylla vissa krav i fråga om bl.a. miljö- och djurskydd, s.k. tvärvillkor. Den gemensamma jordbrukspolitiken administreras av kommissionen. En stor del av detta arbete utförs även av de nationella jordbruks- och livsmedelsmyndigheterna. Området kännetecknas av en omfattande reglering med stora mängder EU- bestämmelser som detaljerat anger förutsättningar för sådant som rör jordbruket. Detta innebär bl.a. att de allmänna reglerna om fri rörlighet för varor endast gäller i de fall där det inte finns detaljerade specialbestämmelser som har utfärdats för jordbrukssektorn. I andra fall tar specialreglerna vanligen över, i enlighet med den grundläggande princip som gäller på samtliga områden (, Introduktion till EU). Lagstiftning om djurskydd omfattas dock inte av den gemensamma jordbrukspolitiken. 2.2.5EU:s reglering på djurskyddsområdet Frågan om djurskydd inom EU togs upp första gången i en rättsakt (rådets direktiv /577/EEG) och bekräftades bl.a. i ett tilläggsprotokoll som fogades till Amsterdamfördraget 1997. I protokollet om djurskydd och djurens välfärd fastställs nya bestämmelser för EU:s åtgärder på detta område. Där erkänns officiellt att djur är kännande varelser och att EU-institutionerna Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen ska ta hänsyn till djurens välfärd vid utformningen och genomförandet av sin politik. Den grundläggande bestämmelsen för djurskydd i EUF- fördraget är artikel 13 som har följande lydelse. Vid utformning och genomförande av unionens politik i fråga om jordbruk, fiskeri, transport, inre marknad, forskning och teknisk utveckling samt rymden ska unionen och medlemsstaterna fullt ut ta hänsyn till välfärd för djuren som kännande varelser, som unionen och medlemsstaterna ska respektera medlemsstaternas lagar och andra författningar samt sedvänjor särskilt i fråga om religiösa riter, kulturella traditioner och regionalt arv. Den övervägande delen av EU:s lagstiftning omfattar som har nämnts jordbruksområdet. Lagstiftningen syftar till att harmonisera priser på jordbruksprodukter, gränsskydd mot tredje länder samt fri rörlighet för jordbruksprodukter på EU:s inre marknad. EU har kompetens att reglera jordbrukspolitiken inom EU, främst med inriktning mot livsmedelsproducerande djur. EU- rätten inom djurskyddsområdet omfattar därför i huvudsak sådana djurslag. Andra djurslag, t.ex. sällskapsdjur omfattas inte av några särskilda EU-rättsliga bestämmelser, utöver vad som gäller enligt EUF-fördragets bestämmelser om bl.a. fri rörlighet. har alltså endast partiell inverkan på det område som den svenska djurskyddslagen omfattar. Syftet med EU:s djurskyddslagstiftning är dubbelt. Reglerna föranleds dels av intresset att skapa harmoniserade regler för att underlätta handeln mellan medlemsstaterna, dels intresset av att förbättra djurskyddet i samband med uppfödning, transport och slakt. Bestämmelserna är väsentliga av etiska och moraliska anledningar, men också för djurens hälsa och kvaliteten på livsmedel. Som en del i en mer övergripande strategi för livsmedelssäkerhet ska man även inom annan EU-politik (jordbruk, transport, inre marknad och forskning) ta hänsyn till detta. antog kommissionen en femårig handlingsplan för djurs välbefinnande. Syftet med handlingsplanen är att förstärka de befintliga normerna, utveckla forskning inom området, fastställa kriterier för bedömning och insyn samt att främja djurs välbefinnande på internationell nivå. I handlingsplanen beskrivs de åtgärder som kommissionen har för avsikt att genomföra för att utveckla och säkerställa djurskydd och djurs välbefinnande i EU och resten av världen. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen planen är bl.a. att göra EU-lagstiftningen tydligare och lägga fram förslag på områden där lagstiftningen är otillräcklig. En ny handlingsplan som ska gälla för åren 2011–2015 är under arbete. Medlemskapet i EU innebär, utöver åtaganden att följa och genomföra innehållet i dem, även att medlemsstaterna ska följa de krav som gäller för vissa verksamheter samt att styrning och offentliga kontroller ska utföras. Detta ställer specifika krav på de svenska djurskyddskontrollerna, bl.a. på en välorganiserad samordning mellan kontrollmyndigheterna och att kontrollen sker på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. I samarbete med medlemsstaternas myndigheter utför kommissionen genom EU:s kontor för livsmedels- och veterinärfrågor (FVO) kontroller på plats för att säkra att EU-lagstiftningen följs, se vidare Straffbestämmelser. EU har på vissa områden antagit förordningar som kompletteras av den svenska djurskyddslagen. Dessa framgår av tillkännagivandet (2007:118) om de EG-bestämmelser som kompletteras av djurskyddslagen (1988:534), se vidare Straffbestämmelser. I de fall som det finns förordningar antagna anses dessa områden i allmänhet vara fullharmoniserade. I vissa fall kan det dock finnas element av minimibestämmelser även i förordningar. Som exempel kan anges att det i den s.k. djurtransportförordningen anges att högre krav kan ställas på transporter som sker inom ett medlemslands egna gränser. och rådets förordning (EG) nr 882/2004 av om offentlig kontroll för att säkerställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd I den s.k. kontrollförordningen finns det regler om den offentliga kontroll som medlemsstaterna ska ha för att säkerställa att de regler som EU ställt upp inom områdena foder, livsmedel, djurskydd och djurhälsa följs. Förordningen innehåller grundläggande bestämmelser om hur den offentliga kontrollen av bl.a. djurskyddet ska organiseras och genomföras. Särskilda bestämmelser om den Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen djurskyddskontroll som ska göras på slakterier finns i förordningen. Medlemsstaterna är skyldiga att se till att offentlig kontroll genomförs regelbundet och så ofta som det är lämpligt för att uppnå målen i förordningen. Kontrollerna ska vara riskbaserade och de ska vara opartiska, enhetliga och av god kvalitet. Kontrollpersonalen ska bl.a. ha lämplig utbildning för att kunna utföra sina uppgifter och kontrollen på ett enhetligt sätt. Rådets förordning (EG) nr 1/2005 av om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven /432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97 Bestämmelserna i den s.k. transportförordningen omfattar i huvudsak krav på minsta utrymme för varje djur, tidsintervaller för vattning, utfodring och vila under transporten samt transporttidens maximala längd. Utöver bestämmelser om vägtransporter innefattar förordningen även tilläggsbestämmelser om transporter på järnväg, till sjöss och i luften. Medlemsländerna får inte ha mer eller mindre stränga krav än de som ställs i förordningen när det handlar om djurtransporter mellan länderna. De gemensamma bestämmelserna gäller dock inte för transporter kortare än . Medlemsländerna har också möjlighet att bestämma om att djurtransporter inom det egna territoriet får vara maximalt . Vidare anges i tillkännagivandet (2007:118) om de EG- bestämmelser som kompletteras av djurskyddslagen i vissa delar grundförordningarna. och rådets förordning (EG) nr 853/2004 av om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung och och rådets förordning (EG) nr 854/2004 av om fastställande av särskilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel kommer rådets förordning (EG) nr 1099/2009 av om skydd av djur för avlivning, den s.k. slaktförordningen, att börja tillämpas. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen ningen kommer att ersätta direktiv /119/EG om skydd av djur för slakt eller avlivning, se nedan. Den nya förordningen syftar till att förbättra skyddet av djur för slakt eller avlivning genom inrättandet av standardrutiner, utbildning av personal, användning av nya material etc. Dessutom är syftet med förordningen att se till att konkurrensneutralitet råder på den inre marknaden. får behålla vissa strängare regler som fanns när förordningen antogs. Det finns vissa EU-direktiv som anger generella regler för djurskydd inom vissa områden eller i vissa situationer. De mest centrala direktiven är följande. Rådets direktiv (86/609/EEG) av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skydd av djur som används för försök och andra vetenskapliga ändamål EU:s försöksdjursdirektiv fastställer bl.a. minimikrav för djurstallar, tillgång till foder och vatten samt för tillsyn och utbildning av personal som hanterar försöksdjur. Reglerna syftar till att minska antalet djurförsök genom att medlemsländerna accepterar testresultat från försök i andra medlemsländer. Det ska också vara förbjudet att utföra djurförsök om det finns alternativa testmetoder. Kommissionen har arbetat med att revidera det gällande direktivet om försöksdjur vars minimibestämmelser antogs i syfte att harmonisera användningen av försöksdjur inom EU. Direktivet kommer att ersättas av och rådets direktiv /63/EU av om skydd av djur som används för vetenskapliga ändamål. Det nya direktivet ska vara genomfört i medlemsländernas lagstiftning och börja tillämpas . Medlemsstaterna har möjlighet att behålla längre gående bestämmelser men inte att anta nya. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Många medlemsstater har antagit mer långtgående bestämmelser på området medan andra tillämpar minimireglerna, vilket enligt kommissionens uppfattning lett till att principerna för den inre marknaden inte kunnat upprätthållas. Det nya direktivet syftar till att utjämna dessa skillnader som skyddet för försöksdjur ska stärkas. Den vetenskapliga grunden till de nu gällande bestämmelserna är mer än , varför det finns behov av ny lagstiftning som baseras på dagens kunskap om djurskydd och de metoder och tekniker som används i djurförsök. Direktivet präglas av de tre R:ns princip (från engelskans replace, reduce och refine) enligt vilken djurförsöken så långt som det är möjligt ska ersättas, begränsas och förfinas. Rådets direktiv /119/EG av om skydd av djur för slakt eller avlivning Direktivet gäller förflyttning, uppstallning, fasthållning, bedövning, slakt och avlivning av djur som föds upp och hålls för produktion av kött, skinn, päls eller andra produkter samt för avlivningsmetoder vid sjukdomsbekämpning. Enligt direktivets bestämmelser ska djur skonas från all onödig upphetsning, smärta och lidande under förflyttning, uppstallning, fasthållning, bedövning, slakt eller avlivning. Lokaler och utrustning i slakterier ska vara konstruerade på ett sådant sätt att djuren skonas från onödig upphetsning, smärta och lidande. Direktivet innehåller detaljerade krav på metoder, utrustning och tillvägagångssätt vid slakt. Vidare innehåller direktivet bestämmelser om kunskapskrav hos personal. Medlemsstaterna kan uppställa strängare regler än vad som anges i direktivet. Nya bestämmelser i form av förordning om slakt kommer som ovan nämnts att träda i kraft fr.o.m. . Rådets direktiv /58/EG av om skydd av animalieproduktionens djur Direktivet är ett minimidirektiv som tillämpas på djur inom animalieproduktionen inklusive fisk, reptiler och amfibier som föds upp eller hålls för produktion av livsmedel, ull, skinn eller päls eller för annan typ av animalieproduktion. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen ställa bestämmelser så att dessa djur inte utsätts för onödig smärta, onödigt lidande eller onödig skada. I enlighet med de erfarenheter som görs och på vetenskapliga rön ställs i direktivet villkor bl.a. på färdigheter och kunskaper hos personal, att djuren ska inspekteras minst en gång per dag och krav på dokumentation av medicinsk behandling. Vidare ställs krav på att djur ska ha viss rörelsefrihet. Det ställs även vissa krav på byggnader och utrustning samt krav på att djur ska ha tillgång till foder och vatten av viss kvalitet och i tillräcklig mängd. Rådets direktiv /22/EG av om hållande av vilda djur i djurparker Syftet med direktivet är att skydda vilda djurarter och att bevara den biologiska mångfalden genom att föreskriva att medlemsstaterna ska anta bestämmelser rörande tillstånd till och tillsyn över djurparker inom EU samt därigenom stärka djurparkernas roll när det gäller att bevara den biologiska mångfalden. Direktivet innehåller även vissa bestämmelser av betydelse för djurskyddet. Enligt direktivet ska djurhållning ske under förhållanden som är ägnade att uppfylla de enskilda arternas biologiska behov och behov av bevarande, bl.a. genom att djurens livsmiljöer berikas på ett artspecifikt sätt och att en hög djurskötselstandard upprätthålls. EU-direktiv för specifika djurslag saknades generella regler om djurskydd inom EU. Det fanns dock regler för specifika djurslag och speciella omständigheter. Dessa bestämmelser gällande fortfarande vid sidan av de mer generella rättsakterna och anges nedan. Dessa direktiv innehåller många detaljerade bestämmelser om t.ex. mått på inredning, ålder och vikt på djur etc. Samtliga dessa direktiv är s.k. minimidirektiv. Medlemsländerna kan alltså i vissa fall ha strängare regler under förutsättning att dessa är förenliga med allmänna principer om t.ex. fri rörlighet för varor. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Rådets direktiv /630/EEG av om fastställande av lägsta djurskyddskrav vid svinhållning. Direktivet ändras och kompletteras genom rådets direktiv /88/EG av om ändring av direktiv /630/EEG om fastställande av lägsta djurskyddskrav vid svinhållning och kommissionens direktiv /93/EG av om ändring av direktiv /630/EEG om fastställande av lägsta djurskyddskrav vid svinhållning I direktivet regleras former för hållande av svin, bl.a. i fråga om storlek på stior, maximal ljudnivå i svinstall samt tillgång till foder, vatten och strö. Vissa ingrepp som rutinmässig kupering av svansar och klippning av tänder är förbjudna. Vidare regleras att kastrering av galtar som är äldre än endast får utföras under bedövning. Rådets direktiv /74/EG av om att fastställa miniminormer för skyddet av värphöns I direktivet regleras bl.a. olika former för hållning av värphöns. Bland annat anges i direktivet vissa krav på ytmått för värphöns som hålls i inredda respektive oinredda burar. har, tillsammans med flera andra medlemsstater, utnyttjat de möjligheter som finns enligt och infört förbud mot oinredda, traditionella burar. Förbudet innebär bl.a. att oinredda burar inte får tas i bruk efter 2003 och befintliga burar som finns i användning ska tas ur bruk . införde 1988 ett förbud mot burar som senare har modifierats till ett förbud mot oinredda burar. I fråga om frigående värphöns så finns det bl.a. regler om maximalt antal djur per fodertråg och värprede. Vidare finns bestämmelser om belysning, bullernivå och tillsyn samt ett förbud mot all form av stympning av djuren. Medlemsstaterna får dock ge tillstånd till näbbtrimning för att förhindra fjäderplockning eller kannibalism. Detta görs i mycket stor utsträckning i andra medlemsstater men är förbjudet i . Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Rådets direktiv /43/EG av om fastställande av minimiregler för skydd av slaktkycklingar Bestämmelserna i direktivet reglerar bl.a. den maximala mängd kyckling som får hållas per kvadratmeter. Om anläggningen uppfyller vissa krav i djurmiljön får en större mängd djur hållas per kvadratmeter. Vidare föreskrivs att den som har hand om djuren ska ha utbildning och att djuren ska ha tillräcklig tillgång till foder, vatten och torr ströbädd. Rådets direktiv /119/EG av om fastställande av lägsta djurskyddskrav för kalvar. I detta direktiv anges bl.a. hur utrymmen för hållning av kalvar ska vara utformade och hur boxar ska vara konstruerade för att kalvar ska kunna ha naturlig kontakt med varandra. Boxar för kalvar får endast användas till dess att kalvarna har uppnått åtta veckors ålder. Vidare innehåller direktivet bestämmelser om bl.a. tillgång till foder, vatten och ljus. Utöver detta direktiv finns för närvande inte några speciella EU- bestämmelser för mjölkkor eller andra nötkreatur. om zooteknik (husdjursvetenskap) syftar till att främja fri handel med avelsdjur och deras arvsanlag med hänsyn till avelsprogrammens hållbarhet och bevarande av genetiska resurser. Lagstiftningens främsta mål är att säkerställa fri handel med avelsdjur och deras arvsanlag samt en laglig rätt att införas i en stambok för samma ras. Detta uppnås genom harmoniserade erkännanden av avelsföreningar, införande i stamböcker, härstamningsbevis, indvidprövning och avelsvärdering samt godkännande av avel. Bland de mer centrala rättsakterna på detta område kan nämnas rådets direktiv av om godkännande för avel av renrasiga avelsdjur av nötkreatur (87/328/EEG). Bestämmelserna i detta direktiv ansågs utgöra hinder för att skulle kunna ställa vissa krav för artificiell insemination i det ovan nämnda avgörandet angående avel med nötkreatursrasen Belgisk blå, C- 162/97, Åklagaren mot m.fl. i . Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Vidare har kommissionen i skrivelser tagit upp frågan om svenska djurskyddsbestämmelser vid avel med hästar av rasen American Paint Horse i förhållande till bestämmelserna i rådets direktiv /427/EEG av om avelsmässiga och genealogiska villkor för handeln med hästdjur inom gemenskapen, se vidare som medför lidande för djur. antog och rådet det s.k. tjänstedirektivet (och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden). Direktivets syfte är att fastslå vissa allmänna bestämmelser för att underlätta etableringsfrihet för tjänsteutövning och för den fria rörligheten för tjänster inom EU. Direktivet skulle vara genomfört . Tjänstedirektivet innehåller en allmän definition av tjänstebegreppet som innebär att direktivet är tillämpligt på verksamhet som en företagare utövar mot ekonomisk ersättning. Enligt artikel 2.1 ska direktivet tillämpas på tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etablerade i en annan medlemsstat. Vissa verksamheter är enligt artikel 2.2 undantagna från direktivets tillämpningsområde. Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om administrativ förenkling. Dessa bestämmelser syftar till att ta bort alltför tungrodda förfaranden och formaliteter i medlemsstaterna som hindrar etableringsfrihet och bildandet av nya tjänsteföretag. Medlemsstaterna ska bl.a. granska och vid behov förenkla sina administrativa förfaranden. Medlemsstaterna ska garantera tjänsteföretagens rätt att fritt utöva verksamhet även i de fall som företagen inte är etablerade i landet. Medlemsstaterna kan ställa egna villkor för att en verksamhet ska tillåtas och hur den ska bedrivas. Kraven ska dock vara icke-diskriminerande och kunna motiveras på grund av skydd av allmän ordning, säkerhet hälsa eller miljö. Kraven får inte vara mer ingripande än vad som är nödvändigt för att uppnå syftet med dem. Gällande rätt och bakgrund till djurskyddslagstiftningen Centrala bestämmelser i tjänstedirektivet Enligt artikel 9 i tjänstedirektivet får medlemsstaterna kräva tillstånd för tillträde till och utövande av tjänsteverksamhet endast om vissa angivna villkor är uppfyllda. Dessa villkor är att tillståndsförfarandet inte diskriminerar tjänsteleverantören i fråga och att behovet av tillståndsförfarande är motiverat av tvingande hänsyn till allmänintresset. Vidare krävs att det eftersträvade målet inte kan uppnås med en mindre begränsande åtgärd, särskilt eftersom en efterhandskontroll skulle ske för sent för att få någon reell verkan. Tillståndsförfaranden ska enligt artikel 10 i tjänstedirektivet grundas på kriterier som hindrar de behöriga myndigheterna från att göra en godtycklig bedömning.