sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Artikel 8 bör tolkas i ljuset av artikel 12, som innebär en rätt för giftasvuxna män och kvinnor att ingå äktenskap och bilda familj i enlighet med de nationella lagar som reglerar utövandet av denna rättighet. Någon rätt för barn att gifta sig kan inte härledas ur bestämmelsen. Däremot kan barn som har gift sig ha inlett ett familjeliv som skyddas enligt artikel 8. Vidare bör observeras att begreppet giftasvuxen inte med nödvändighet avser detsamma som myndig. Något krav på att åldersgränsen är ställer inte Europa- konventionen. Familjemedlemmar har som huvudregel en rätt att leva tillsammans och att på andra sätt upprätthålla och utveckla de ömsesidiga relationerna utan ingrepp från statens sida. Förhållandet mellan familjemedlemmarna regleras av familjerättslig lagstiftning, och straff- lagen sätter vissa yttersta gränser.5 Det kan inte råda någon tvekan om att det är förenligt med att ha en huvudregel som innebär att barn- äktenskap med svensk anknytning inte erkänns. Emellertid finns situationer där det med ganska stor sannolikhet är nödvändigt med ett undantag från huvudregeln för att vi inte ska riskera att göra oss skyldiga till en kränkning av rätten till familjeliv enligt artikel 8. Den tidigare nämnda situationen att äktenskapet har på 5 Se (2007), Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europa- konventionen om de mänskliga rättigheterna, 3:e uppl., s. 320. Erkännande av utländska äktenskap nacken och att parterna har gemensamma barn skulle eventuellt kunna vara ett exempel. För det fall att möjligheten för barn att få äktenskapsdispens behålls får det i sig ses som ett mycket starkt argument mot att undantagsregeln avskaffas. En sådan lösning skulle nämligen inne- bära att lagen ger uttryck för synsättet att endast svenska myn- digheter är kompetenta att avgöra om ett barn bör få gifta sig. Det vore inte rimligt. Även med beaktande av vårt förslag om att dispensregeln i slopas, är det vår sammantagna bedömning att det inte är lämpligt att avskaffa möjligheten att göra undantag från erkännandeförbudet i vissa fall. Vad man då kan fråga sig är om man borde inskränka undan- tagsregeln exempelvis på så sätt att det krävs synnerliga skäl för er- kännande. Mot en sådan förändring talar att situationer av det slag som enligt förarbetena motiverar ventilen enligt vår mening även i fortsättningen bör kunna föranleda erkännande (se ovan avsnitt 9.2.4). Vi förordar därför inte heller någon skärpning av undantagsregeln. De bedömningar som har gjorts gäller oavsett om reglerna om äktenskapsdispens för underåriga behålls eller avskaffas. En effekt av att dispensmöjligheten för underåriga tas bort blir dock att man vid erkännandeprövningen kan ta hänsyn till om dispens skulle ha lämnats för en underårig att ingå äktenskap i . Erkännande bör inte vägras redan vid otillbörliga påtryckningar I 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL föreskrivs att ett utländskt äkten- skap inte erkänns i om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång. Denna princip gäller, till skillnad från regeln i para- grafens första punkt om bl.a. barnäktenskap, även i fall då makarna helt saknade anknytning till när de gifte sig. I förarbetena anges som en riktlinje att det för ogiltighet krävs att tvånget ska ha varit av sådan karaktär att det skulle ha utgjort en straffbar handling enligt svensk lag – i praktiken olaga tvång enligt 4 kap. 4 § (prop. 2003/04:48 s. 55 f.). Emellertid sägs vidare att det inte helt kan uteslutas att det finns andra situationer i vilka det utövade tvånget framstår som så allvarligt att äktenskapet Erkännande av utländska äktenskap inte bör erkännas. Regeringen lyfte bl.a. fram fullmaktsäktenskap och påtalade att det kan hända att ombudet tar sina instruktioner från någon annan. Vidare nämns fallet att bestämmelserna i vigsel- landet kan vara sådana att den som ingår äktenskapet inte har någon egen rätt att besluta i frågan. Om äktenskapet i sådana fall har ingåtts mot den enskildes vilja är tvånget enligt förarbetena att se som så allvarligt att äktenskapet inte bör godtas. Regeringen slår i propositionen fast att tillämpningen utanför situationer av det slag som har beskrivits bör vara ytterst begränsad och bör komma i fråga endast när det tvång som har utövats tveklöst är stötande. Avsikten är enligt propositionen inte att bestämmelsen ska komma till användning om påtryckningarna har varit av mindre ingripande karaktär och den enskilde därför har haft reella möjligheter att själv besluta i frågan. Som ett exempel på en sådan situation nämns att någon har valt att ingå äktenskap för att inte dra på sig familjens misshag eller gå miste om en förmån. Personer som söker hjälp på grund av att de är utsatta för press att gifta sig eller har blivit bortgifta mot sin vilja har inte sällan varit utsatta för sådana påtryckningar som är brottsliga. Men det finns också många fall då det handlar om andra påtryckningar som kan vara svåra för den enskilde att stå emot. I synnerhet kan detta vara fallet om den som utsätts för pressen är ett barn. Frågan är om erkännandeförbudet i 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL borde omfatta fler fall av äktenskap mot den egna viljan än som är fallet . Det saknas inte utländska förebilder för ett något vidare tvångs- begrepp. I engelsk rättspraxis har ett äktenskap ansetts ogiltigt på grund av att en ung kvinna hade hotats av utfrysning om hon inte gick med på det äktenskap som föräldrarna hade planerat (se Hirani vs. Hirani [1982] 4 FLR 232). Även om kravet på tvång i erkän- nandebestämmelsen ställs något lägre än i straff- bestämmelsen om olaga tvång (se ovan), skulle naturligtvis skyddet mot äktenskap mot någons vilja förstärkas om vägrade er- känna inte bara äktenskap som har ingåtts under sådant tvång utan också äktenskap där påtryckningar av visst slag har förekommit. Det kan inte komma ifråga att underkänna ett utländskt äktenskap på grund av vilket slags påtryckningar som helst. Det måste fordras att påtryckningarna är otillbörliga eller kanske uppenbart otillbör- liga. Så som begreppet tvång tolkas kan man utgå från att så gott som alla uppenbart otillbörliga påtryckningar kvalificeras som tvång enligt 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL. Men om kravet sätts Erkännande av utländska äktenskap något lägre – som det innebär om det fordras att påtryckningarna är enbart otillbörliga – uppnås eventuellt en viss effekt i form av fler underkännanden. Frågan är hur en sådan ändring förhåller sig till den diskussion vi för om ett utvidgat tvångsbegrepp i en straffrättslig bestämmelse. Vi har bedömt att det inte bör föreslås en motsvarande utvidgning av tvångsbegreppet i straffregeln (se kap. 12 om straff för tvångs- äktenskap). Det huvudsakliga skälet till vårt ställningstagande är att en sådan avgränsning blir alltför oklar för att uppfylla den straff- rättsliga legalitetsprincipens stränga krav på tydlighet och förutse- barhet. Vidare befarar vi att en sådan avgränsning skulle fånga in handlingar som inte har tillräckligt högt straffvärde för att krimina- liseras. På det civilrättsliga och det internationellt privaträttsliga området finns utrymme för andra bedömningar. Här handlar det främst om en avvägning mellan å ena sidan en parts intresse av att inte anses gift med någon mot sin vilja och å andra sidan den andra makens och i viss mån samhällets, behov av att kunna förlita sig på att ett ingånget äktenskap gäller. Någon omedelbar parallellitet mellan straffrätten å ena sidan och civilrätten och den internatio- nella privaträtten å den andra är därför inte nödvändig. Att bestäm- melsen i 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL skulle få ett vidare tillämpningsområde än straffbestämmelserna hindrar alltså inte i och för sig en utvidgning av regeln om erkännandeförbud. Med otillbörliga påtryckningar avser vi här t.ex. att familjen gör klart att den utsatta personen är välkommen hem e.d. om äktenskapet inte kommer till stånd. Fördelen med en utvidg- ning av erkännandeförbudet är främst att bestämmelsen än tyd- ligare ger uttryck för principen om att äktenskap ska ingås endast med parternas fulla och fria samtycke. Det finns dock även betydande nackdelar. En av dessa är att en utvidgad bestämmelse kan bli svårare för myndigheterna att tillämpa. Det beror bl.a. på att det mycket sällan kommer att finnas någon polisanmälan e.d. att utgå från. En allvarligare nackdel är att bestäm- melsen får ett svåröverskådligt tillämpningsområde. En alltför uttunnad bestämmelse om underkännande vid påtryckningar kan leda till en stor rättslig osäkerhet om människors civilstånd. Med hänsyn till de många rättsverkningar som knyts till ett giltigt äkten- skap är detta problematiskt. Osäkerheten kan få konsekvenser inte bara för parterna utan även för eventuella barn. Eftersom regeln i 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL i princip kan åberopas utan någon begränsning i tiden, kan det bli fråga om att, på ena partens önske- Erkännande av utländska äktenskap mål, riva upp ett äktenskap som har varat . Regeln måste också sättas i relation till det faktum att det på många håll i världen är normalt att parterna själva, och i synnerhet kvinnor, har ett begränsat inflytande över frågan om giftermål. Det kan få orimligt vittgående, och i förhållande till ändamålet bakom reglerna oproportionerliga konsekvenser om våra erkännanderegler innebär ett förbud mot erkännande av en stor del av äktenskapen i dessa länder. Vår sammantagna bedömning är att bestämmelsen i 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL ger uttryck för en lämplig avvägning mellan intresset av att man kan vägra erkännande av äktenskap som har ingåtts efter oacceptabla påtryckningar, och intresset av att man i huvudsak godtar äktenskap ingångna i enlighet med regelverket i andra länder. Beviskravet görs sannolikt bör inte ändras För att ett äktenskap ska vägras erkännande krävs enligt gällande rätt att det görs sannolikt att det har ingåtts under tvång. Frågan är om beviskravet har en lämplig utformning. Vi kan till en början inte se några skäl att höja beviskravet. En sådan förändring skulle innebära att det blev alltför svårt att åbe- ropa tvånget, vilket i sin tur skulle motverka syftet med bestäm- melsen. Det skulle också stå i strid med utredningens ändamål, nämligen att förstärka skyddet mot tvångsäktenskap och barnäkten- skap. Frågan är då om beviskravet borde lättas. Man kunde tänka sig t.ex. att föreskriva att ett äktenskap inte ska erkännas om den ena parten gör gällande att det har ingåtts under tvång och det saknas särskilda skäl att ifrågasätta påståendet. Det har dock inte fram- kommit att det skulle vara ett problem att beviskravet är för högt. Det framstår också allmänt sett som väl avvägt. Någon ändring bör alltså inte göras när det gäller beviskravet. Undantaget för särskilda skäl bör finnas kvar Huvudregeln är att äktenskap inte erkänns om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång. Detta gäller oavsett om makarna sak- nade anknytning till när de gifte sig eller inte (1 kap. 8 a § Erkännande av utländska äktenskap första stycket 2 IÄL). Undantagsregeln om erkännande när det finns särskilda skäl är tillämplig också på sådana äktenskap (8 a § andra stycket). Liksom när det gäller barnäktenskap kan det finnas fall då ett uteblivet erkännande skulle få orimliga konsekvenser, bl.a. för even- tuella barn. Artikel 8 i kan vidare aktualiseras också när det gäller äktenskap som har ingåtts genom tvång men där ett familjeliv har uppstått. Med hänsyn till detta bör det även i fortsättningen finnas ett utrymme för att erkänna tvångsäktenskap i vissa undantagsfall. Inte heller när det gäller tvångsäktenskap finns det anledning att ändra undantagsregeln så att det krävs synnerliga skäl för erkän- nande. Möjligheten att åberopa tvång bör inte tidsbegränsas Som har sagts finns det ingen begränsning i tiden för möj- ligheten att åberopa att ett äktenskap har ingåtts under tvång. Man kan diskutera om rätten att göra tvånget gällande bör vara tids- begränsad, inte minst för att minska olägenheten av att äktenskap som har varat plötsligt anses ogiltiga. För en ordning med tidsbegränsning kan vidare anföras att den minskar nackdel- arna av den osäkerhet som kan råder så länge frågan om äkten- skapets giltighet inte har prövats i domstol. Mot ett förslag om tidsbegränsning kan anföras att det inte skulle stärka skyddet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap, utan tvärt- om försvagar detta skydd. Det står också klart att det kan finnas fall av tvång där det framstår som närmast stötande att erkänna äktenskapet även om den tvingade aktualiserar frågan först långt i efterhand. Sammantaget anser vi inte att det finns skäl att föreslå någon tidsbegränsning. Det bör inte ske några ändringar i fråga om utredning i ärenden om registrering av utländska äktenskap Av statistik från framgår att det sällan framkommer uppgifter om tvång i folkbokföringsärendena. Detta kan leda till att äktenskap som har ingåtts efter tvång eller andra otillbörliga på- tryckningar registreras i folkbokföringen. Erkännande av utländska äktenskap i rapporten mot sin vilja (2009:5) fram som ett problem att har små möjligheter att i sina regi- streringsärenden få kännedom om att det har förekommit tvång och därtill inte har någon i författning grundad skyldighet att utreda frågan. I förarbetena till 1 kap. 8 a § IÄL sägs att bedöm- ning av om det finns materiell grund för att vägra erkännande får göras med ledning av de uppgifter som är tillgängliga för myndig- heten (se prop. 2003/04:48 s. 55). Det sägs vidare att det normalt inte finns anledning att gå in på en närmare bedömning av om äktenskapet har ingåtts under tvång. Det är alltså inte avsett att de materiella förutsättningarna för erkännande ska föranleda en sär- skild utredning av relevanta förhållanden från myndighetens sida. ska inte heller utan särskild anledning efterfråga vilken inställning en make har i frågan. Det lär oftast inte vara möjligt att utifrån tillgängliga uppgifter avgöra om det skulle ha funnits hinder mot äktenskapet. Det gäller med undantag för sådana hinder som underårighet och ett redan ingånget äktenskap. Det sagda innebär att tvång i princip kommer fram endast om någon part berättar om det för . Frågan är då om Skatte- verket bör få en utökad skyldighet att utreda frivilligheten eller om i varje fall möjligheterna till utredning bör förbättras. I 23 § folkbokföringslagen (1991:481) föreskrivs att en anmälan enligt lagen ska göras skriftligen om inte annat anges. Om det finns särskilda skäl får begära att en anmälan eller en uppgift ska lämnas vid personlig inställelse. Enligt förarbetena ska Skatte- verket endast sparsamt kräva anmälan vid personligt besök och endast i de fall då det är av väsentlig betydelse för en riktig folk- bokföring. Personligt besök bör dock enligt förarbetena kunna begäras exempelvis vid invandring till , då ett besök kan vara nödvändigt på grund av språksvårigheter och oklara personupp- gifter (prop. 1990/91:153 s. 138). Vidare gäller enligt 14 § förvaltningslagen (1986:223) att om en sökande, klagande eller annan part vill lämna uppgifter muntligt i ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild, ska han få tillfälle till det om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. I andra fall bestämmer myndigheten om handlägg- ningen ska vara muntlig. Myndigheten ska särskilt beakta att munt- lig handläggning kan underlätta för enskilda att ha med den att göra. En möjlighet kunde vara att personligt besök blir obligatoriskt när det handlar om registrering av utländska äktenskap och att Erkännande av utländska äktenskap frågor då ska ställas kring frivilligheten. Ett sådant krav kan natur- ligtvis ställa till problem bl.a. om den ena maken befinner sig i ett annat land och avser att åberopa äktenskapet som grund för en an- sökan om uppehållstillstånd. Det viktigaste argumentet mot en sådan lösning är dock att den skulle kräva att organiserar om sin folkbokföringsverksamhet på ett sätt att den möjliggör ett personligt möte med alla som vill registrera ett äktenskap. Olägen- heter och kostnader med en sådan omorganisation måste vägas mot de eventuella vinsterna. Vi bedömer att det är tveksamt om obliga- torisk personlig inställelse och intervju skulle leda till att särskilt många fler fall av tvång skulle uppdagas. Som sägs i kap. 17 om utlänningslagen vågar de inblandade inte berätta för myndigheten om övergrepp eller påtryckningar. Och i fall då de vågar berätta vill de ofta inte stå fast vid uppgifterna på grund av riskerna för repressalier av olika slag. Obligatorisk personlig inställelse med intervju passar dessutom dåligt in i den masshantering av ärenden som det är fråga om. Ett alternativ är att parterna på en blankett som ges in i samband med begäran om registrering anmodas att intyga att äktenskapet har ingåtts med deras fria och fulla samtycke. Det är dock tveksamt vad ett sådant intygande skulle tillföra i praktiken. Den som har blivit tvingad till äktenskap torde i regel inte bli mer benägen att avslöja tvånget på grund av en sådan uttrycklig anmodan. Lösningen befriar inte parterna från bördan att stå för vad man har utsatts för, utan betonar ytterligare att det är upp till den enskilde att påtala tvånget. Vi förordar därför inte en lösning av detta slag. Vår slutsats blir att det inte har framkommit tillräckliga skäl för en ändring av reglerna om utredning i erkännande- ärendena. Med fullmakts- eller ombudsäktenskap avses att någon av parterna, eller båda, vid äktenskapets ingående företräds av ett ombud. Be- greppet omfattar, som det används här, såväl den situationen att äktenskapet ingås genom ett slags vigselceremoni som då det ingås genom undertecknande av ett äktenskapskontrakt eller liknande. Fullmaktsäktenskap är vanligt förekommande i stora delar av världen, däribland Syd- och och . Erkännande av utländska äktenskap Det är inte möjligt att ingå ett fullmaktsäktenskap enligt svensk lag. Det följer av kravet att parterna måste vara när- varande vid vigseln. Däremot erkänns utländska sådana äktenskap om övriga förutsättningar för erkännande är för handen. Även på de flesta andra håll i världen är uppfattningen att ett äktenskap som har ingåtts i denna form i allmänhet bör godtas om det är giltigt enligt lagen på vigselorten ([2006], Svensk rätts- praxis i internationell familje- och arvsrätt s. 52). Vissa länder har dock valt en annan hållning. Enligt § 18 a i den norska ekteskaps- loven6 gäller att ett äktenskap som ingåtts i utlandet inte erkänns om äktenskapet ingicks utan att båda parterna var närvarande vid vigseln om minst en av parterna var norsk medborgare eller fast bosatt i . Efter begäran från parterna kan Barne- ungdoms- og familiedirektoratet erkänna äktenskapet om det finns starka grunder för det. Det handlar om en konkret och sköns- mässig bedömning, varvid man kan beakta bl.a. eventuella barn i förhållandet och anknytningen till . Någon internationell förpliktelse att tillåta eller erkänna full- maktsäktenskap finns inte. New angående samtycke till, minimiålder för samt registrering av äkten- skap anges i artikel 1.1 att parternas samtycke till äktenskap ska avges av dem personligen efter vederbörlig kungörelse samt inför vigselmyndigheten och i vittnens närvaro, i enlighet med vad som må vara i lag föreskrivet. Huvudregeln är alltså ett krav på parternas samtidiga personliga närvaro vid vigseln. I artikel 1.2 har emellertid tagits in en ventil för fullmaktsäktenskap. Enligt undantagsregeln får en av parterna vara frånvarande i fall då enligt vigselmyndig- hetens bedömande särskilda omständigheter föreligger och parterna inför behörig myndighet och i föreskriven ordning har lämnat ett samtycke som inte har återtagits. och flera andra länder har gjort förbehåll mot undantagsbestämmelsen, som var omstridd vid tillkomsten. De stater som förordade att fullmaktsäktenskapen skulle omfattas påtalade att det annars kunde uppstå svårigheter kring frågan om barn hade fötts inom äktenskapet eller inte. Motstån- darna ansåg att fullmaktsäktenskapens inkluderande skulle minska konventionens effektivitet och att båda parters närvaro var nödvän- dig för att säkerställa att parterna hade lämnat sitt fria och fulla sam- tycke (se [1961], del 1, sektion 2, kapitel 7, s. 311). 6 Lov 4. nr 47 om ekteskap. Erkännande av utländska äktenskap om ingående och erkännande av äktenskap behandlar inte frågan om erkännande av fullmakts- äktenskap och har för övrigt inte ratificerats av . Finns det då några skäl att inskränka möjligheterna att i erkänna fullmaktsäktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag? Enligt uppgift från har verket hanterat ärenden rörande fullmaktsäktenskap som har ingåtts utan den berörda partens sam- tycke eller vetskap. Av de undersökningar som har genomförts av SCB och av oss framgår att äktenskap mot någons vilja ibland ingås på detta sätt. Därav framgår att systemet med fullmaktsäktenskap kan missbrukas av den som vill åstadkomma att någon blir gift utan sitt samtycke. Intresset av att motverka äktenskap mot någons vilja talar därför för att fullmaktsäktenskap inte erkänns. Innan vi går in på de övriga skäl som kan anföras för och emot inskränkningar av möjligheterna att erkänna fullmaktsäktenskap finns skäl att påpeka att bestämmelserna i 1 kap. 8 a § givetvis är tillämpliga på sådana äktenskap. I det fall det görs sannolikt att äktenskapet har ingåtts genom tvång kan det redan med dagens regler underkännas med stöd av 1 kap. 8 a § första stycket 2. Exempel på sådana situationer är att ombudet har tagit sina in- struktioner från någon annan eller att bestämmelserna i vigsellandet är sådana att den som ingår äktenskapet inte har någon egen rätt att besluta i frågan (prop. 2003/04:48 s. 31). Ett förbud mot erkännande av fullmaktsäktenskap skulle alltså inte vara inriktat på äktenskap som faktiskt har ingåtts efter tvång, utan på att upprätthålla de formkrav som vi i anser nödvändiga för att säkerställa frivilligheten. Frågan är vilken grunden skulle vara för att inskränka möjlig- heterna att erkänna fullmaktsäktenskap. Äktenskapet kan ha ingåtts med parternas fulla och fria samtycke. Det kan också ha funnits mer eller mindre godtagbara skäl till att man har valt att gifta sig genom fullmakt. Orsaken till att parterna väljer att gifta sig på detta sätt kan vara t.ex. att en av dem inte kan delta vid vigseln på grund av militärtjänstgöring, fängelsevistelse eller på grund av att hon eller han har begränsningar i rätten eller möjligheten att resa. Den kan också vara att paret lever i ett land där de inte lagligen kan gifta sig. Det finns t.ex. länder som inte tillåter äktenskap mellan personer som har olika religiös tillhörighet. Om man inskränker möjlig- heterna att erkänna fullmaktsäktenskap, skulle inskränkningen alltså fånga in ett stort antal äktenskap som har ingåtts av fri vilja Erkännande av utländska äktenskap och där det också kan ha funnits legitima skäl till att gifta sig på det sättet. Den som gifter sig i enlighet med ett visst lands lag bör normalt kunna räkna med att äktenskapet erkänns också i andra länder. Det bör krävas starka skäl för ett avsteg från denna princip. Att det har förekommit tvång är ett sådant skäl. Fullmaktsäktenskap som ingås med tvång kan redan med dagens regler underkännas, om tvånget görs sannolikt. Det är betydligt svårare att motivera att man ska upprätthålla vissa formkrav, särskilt om parterna vid äktenskapets ingående saknade närmare anknytning till . Sådana personer kan inte sägas ha undandragit sig svenska regler, utan har helt enkelt gift sig i enlighet med ett tillämpligt regelverk i förlitan på att äktenskapet ska bli giltigt. Det är närmast uppenbart att det inte bör införas några inskränkningar av möjligheterna att erkänna full- maktsäktenskap beträffande denna kategori personer.