sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Av föreskrifterna framgår vidare att chefsöverläkaren fortlöpande ska överväga vilken säkerhetsnivå som är lämplig. En patient som tas in för vård enligt LPT ska vårdas vid en avdelning med den lägsta säkerhetsnivån (godtagbar säker- hetsnivå) om det inte är särskilt påkallat att patienten ska placeras vid en avdelning med en högre säkerhetsnivå (4 §). Som framgår ska säkerhetsaspekten alltid beaktas vid placeringen. Under förutsättning att säkerhetsnivån upprätthålls för patienten och under förutsättning att placeringen möjliggör att patienten kan få sitt specifika vårdbehov tillgodosett, kan chefsöverläkaren i prin- cip fritt bestämma var patienten ska vårdas. I praktiken medför dock hänsynen till närhetsprincipen viktiga begränsningar av den friheten. Särskilt i slutskedet av patientens vård är det lämpligt att vården sker vid en vårdenhet (med tillräcklig säker- het) så nära patientens hemkommun som möjligt för att underlätta en kommande utslussning till ett liv i frihet. Även i ett tidigare skede av vården kan det vara olämpligt att vårda patienten långt från sin hemort med vad det innebär att av svårigheter att hålla kontakt med anhöriga, den lokala och den psykiatriska öppenvår- den i hemkommunen. 18.3Våra överväganden och förslag Vårt förslag: I lagen ska införas en skyldighet för chefsöverläkaren att beakta intresset av skydd för brottsoffer vid beslut om place- ring av patienten Det är tydligt att såväl säkerhetsaspekten, hänsynen till patientens vårdbehov som närhetsprincipen kan komma i viss konflikt med skyddet för brottsoffer. Frågan har behandlats av bl.a. Nationell psykiatrisamordning SOU 2006:91 s. 163 ff.). I betänkandet anger utredaren att det i förhåll- ande till vissa gärningsmän finns anledning att överväga vad som är en lämplig placering även med hänsyn till brottsoffers intresse. Detta intresse, anger utredaren, gäller speciellt när det är fråga om personer som har gjort sig skyldiga till vålds- hot- och sexualbrott mot per- soner i närheten av den plats där gärningsmannen bott och i synner- het när tiden från gärningen till dess att placeringen på behand- Placering av patienter som riskerar att begå allvarliga brott lingshem eller permission och frigång sker är kort. Utredaren anger att i dessa fall kan inte bara hänsyn tas till gärningsmannens situa- tion utan hänsyn måste tas även till brottsoffrens intresse och det kan vara direkt fel att tillgodose närhetsprincipen. Vi kan helt ställa oss bakom den bedömningen. Även vi menar att det finns anledning att inom den psykiatriska tvångsvården värna brottsoffrens intresse i större utsträckning än vad som är fallet. Vi tror emellertid inte att den saken bäst gagnas av att sjukvårds- huvudmännens fråntas sin rätt att bestämma om var en patient ska ges vård. Den enskildes vårdbehov måste även framöver vara den främsta styrfaktorn vid val av placering av patienten. Det kan också antas att samhället i stort bäst gagnas av att även personer som har begått svåra brott mot andra får vård och insatser vid vårdavdel- ningar som har en verksamhet som är anpassad till denna grupp av patienter. Det är sjukvårdshuvudmännen som bäst kan bedöma var den enskilde kan få vård som tillgodoser hans eller hennes vårdbe- hov. Under förutsättning att vårdinriktningen är rätt för patienten och under förutsättning att tidigare nämnda säkerhetsnivå kan upp- fyllas, menar vi att hänsynen till brottsoffers intresse och behov av skydd ska vägas in och kunna påverka val av placering. I vissa fall kan skyddet för brottsoffer vara så starkt att det medför att när- hetsprincipen får vika. Vi menar att det inte är möjligt att komma ifrån de svåra avväg- ningar mellan skilda intressen som ändå måste göras genom att flytta beslutsrätten om placering för vissa patienter till någon annan. Vi föreslår i stället att det i lagen förs in en skyldighet för chefsöver- läkaren att, vid sidan av säkerhetsaspekten, även ta hänsyn till brotts- offers intresse inför beslut om placering. 19Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen I direktiven ges följande uppdrag för vårt arbete såvitt avser frågan om säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen. I den nuvarande lagstiftningen anges att vården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god säkerhet i verksamheten och att det ska finnas den personal, den utrustning och de lokaler som behövs för detta ändamål. Utredaren ska analysera tillämpningen av bestämmelserna om säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen samt överväga behovet av nya bestämmelser i denna del. Utgångs- punkten ska vara att säkerheten i första hand ska vara dynamisk, med betoning på vårdinnehåll, personaltäthet och kompetens. Säker- heten ska ses ur såväl patientens, personalens, medpatienternas som samhällets perspektiv. – I utredarens uppdrag ligger vidare att ana- lysera vilka ordnings- och säkerhetsregler som bör kunna före- skrivas i samband med psykiatrisk tvångsvård respektive rättspsyki- atrisk vård, såsom visitation av besökare liksom allmänna förbud mot t.ex. mobiltelefoner. – Utredaren ska även se över bestämmel- serna om besöksinskränkningar i lagen (1996:981) om besöks- inskränkningar vid viss tvångsvård och särskilt överväga om de bör föras in i den nya lagstiftning som föreslås av utredningen. – Genomgående ska utredaren beakta om tvångsåtgärder och bestäm- melser om säkerhet bör skilja sig åt beroende på om tvångsvården avser personer med en psykisk sjukdom eller psykiskt störda lag- överträdare. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen 19.2Allmän säkerhet i verksamheten Enligt 15 a § LPT ska vården bedrivas så att den uppfyller kraven på god säkerhet i verksamheten. Med god säkerhet avses enligt för- arbetena1 dels samhällets skydd mot personer som är intagna för psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, dels behovet av säkerhet i vården för de intagna och för personalen på vårdinrätt- ningen. Av samma bestämmelse framgår vidare att det vid sjukvårds- inrättningen ska finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att en god säkerhet ska kunna tillgodoses i verk- samheten. Det ska också finnas någon som har ansvaret för att sjuk- vårdsinrättningen säkerhetsanpassas och säkerhetsklassificeras samt för att säkerheten systematiskt och fortlöpande utvecklas och upp- rätthålls (säkerhetsansvarig). Det är vårdgivaren som ska utse den säkerhetsansvarige. Det har inte närmare reglerats vilken kompe- tens och vilka befogenheter den säkerhetsansvarige ska ha, utan detta är en fråga för sjukvårdshuvudmannen att själva avgöra2. Bestämmel- sen i 15 a § LPT ska enligt 6 § andra stycket LRV gälla i tillämpliga delar även vid rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen i 15 a § LPT infördes . Syftet med inför- andet av den var att tillgodose enskildas skydd och säkerhet samt att bidra till att det bedrivs ett systematiskt och fortlöpande säker- hetsarbete inom den psykiatriska tvångsvården. Den nya regle- ringen skulle inte påverka huvudmännens åtaganden och ansvar för att tillgodose kravet på en god och rättssäker vård. Införandet av kravet på god säkerhet i verksamheten skulle inte syfta till en ökad inlåsning av patienterna utan till att säkerhetsnivån bättre skulle an- passas till behoven på vårdinrättningen. Målsättningen var att regle- ringen skulle fungera som ett stöd för ett mer dynamiskt säkerhets- tänkande inom vården. med lagändringen utvidgades tillsyns- ansvar till att även omfatta frågor om säkerhet vid sjukvårdsinrätt- ningar där det får ges psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, se 6 kap. 7 § patientsäkerhetslagen (2010:659). 1Regeringens proposition 2005/06:63, Anmälningsskyldighet, säkerhet och tillsyn inom psykiatrisk tvångsvård, s. 24. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen styrelsens föreskrifter på området3 framgår bl.a. att vårdgivaren ska ge direktiv och säkerställa att det finns skriftliga rutiner så att hälso- och sjukvårdspersonalen får genomgå regelbunden säkerhetsutbildning och regelbundna säkerhetskontroller, för tillämpningen av bestämmelserna om tvångsåtgärder i LPT och LRV, för vilka åtgärder hälso- och sjukvårdspersonalen ska vidta om en patient på egen hand eller med hjälp av utomstående försöker avvika eller avviker från en verksamhet, för hur skalskyddet (skydd i form av en avdelnings fysiska gräns) ska vara utformat och för regelbunden kontroll av detta skydd, för hur perimeterskyddet (skydd inom en verksamhets område men utanför skalskyddet, t.ex. murar och staket) ska vara ut- format och för regelbunden kontroll av detta skydd, och för hur en säkerhetshandling ska upprättas för varje avdelning och hur denna kontinuerligt ska uppdateras. Av föreskrifterna framgår att det är den säkerhetsansvarige som ska ansvara för säkerhetsanpassningen. Avdelningar vid sjukvårdsinrättningar som ger vård enligt LPT eller LRV samt enheter för rättspsykiatrisk undersökning ska delas in i säkerhetsnivåerna Om vården vid en avdelning bedrivs i flera lokaler ska varje sådan del av en avdelning säkerhetsklassificeras. Detta gäller även avdel- ningar för rättspsykiatrisk undersökning. En avdelning eller del av en avdelning med mycket hög säkerhetsnivå ska ha ett skal- och peri- meterskydd som kan stå emot fritagningsförsök och kvalificerade rymningsförsök. Vid hög säkerhetsnivå ska det finnas ett skalskydd som kan stå emot rymningsförsök. En avdelning, eller del av en av- delning, med godtagbar säkerhetsnivå ska ha rutiner för en fortlöp- 3 föreskrifter (SOSFS 2006:9) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen ande kontroll av var patienterna befinner sig. Det är den säkerhets- ansvarige som ska ansvara för att varje avdelning vid en verksamhet säkerhetsklassificeras. Vårdgivaren ska ge direktiv och säkerställa att det finns skrift- liga rutiner för hur man ska göra en bedömning i det enskilda fallet av risken för fritagning, patientens benägenhet att skada sig själv eller annan och rymningsbenägenheten. Denna bedömning ska ligga till grund för ett beslut om vid vilken avdelning en patient som tas in för vård enligt LRV ska vårdas, vid vilken avdelning en patient som tas in för frivillig vård från ett häkte, en kriminalvårdsanstalt eller ett särskilt ungdomshem ska vårdas, och vid vilken avdelning för rättspsykiatrisk undersökning som en patient ska undersökas. Innan beslut fattas om att placera en patient vid en avdelning ska chefsöverläkaren således bedöma vilken säkerhetsnivå som är nöd- vändig. Vid bedömningen ska särskilt beaktas om patienten tidigare motsatt sig att medverka i planerade psykiatriska vårdåtgärder eller om hon eller han är beroende av alkohol eller andra droger. Bedöm- ningen av risken för fritagning, benägenheten att skada sig själv eller annan, rymningsbenägenheten samt den fastställda säkerhets- nivån ska dokumenteras i patientens journal. Chefsöverläkaren ska fatta beslut om att placera en patient vid en avdelning som har den säkerhetsnivå som motsvarar patientens behov. Chefsöverläkaren ska fortlöpande överväga vilken säkerhetsnivå som är lämplig. En patient som tas in för vård enligt LPT ska vårdas vid en avdelning med godtagbar säkerhetsnivå, om det inte är särskilt påkallat att pati- enten placeras i en högre säkerhetsnivå. Enligt 3 kap patientsäkerhetslagen ska en vårdgivare bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete i verksamheten. I det fall någon har drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av annan allvarlig skada än vårdskada till följd av säkerhetsbrist, ska anmälan om detta ske till . Med anmälan eller där- efter ska vårdgivaren ge in en utredning som klarlägger händelse- förloppet och som redovisar åtgärder som vårdgivaren avser att vidta för att förhindra att liknande händelser inträffar på nytt eller för att begränsa effekterna av sådana händelser om de inte helt går Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen att förhindra (3 och 5 §). – Om får kännedom om att någon har brutit mot en bestämmelse som gäller verksamhet som står under styrelsens tillsyn, ska myndigheten vidta åtgärder så att bestämmelsen följs och, om det behövs, göra anmälan till åtal (23 §). Om en vårdgivare inte fullgör sina skyldigheter enligt 3 kap. och om det finns skäl att befara att underlåtenheten medför fara för patientsäkerheten eller säkerheten för andra, ska före- lägga vårdgivaren att fullgöra sina skyldigheter, om det inte är uppen- bart obehövligt. I föreläggandet får vite sättas ut (24 §). För personer som är anhållna, häktade eller intagna eller ska förpassas till en kriminalvårdsanstalt får kriminalvården, i enskilda fall, om det behövs från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka för- sändelser (med visst undantag) ta emot besök eller stå i förbindelse med utomstående genom elektronisk kommunikation under tid som personen genomgår psykiatrisk vård. För den som är intagen i eller ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård, får (SiS) fatta motsvarande beslut (se 8 § andra stycket LRV). För personer som ges rättspsykiatrisk vård under tid som de är intagna i kriminalvårdsanstalt eller i ett särskilt ungdomshem enligt lagen om sluten ungdomsvård gäller även särskilda bestämmelser i fråga om permission och frigång. Dessa regler innebär att det är kriminalvården respektive SiS som lämnar tillstånd för det. Särskilt bör noteras att kravet på tillstånd även omfattar situationen när personen ska vara åtföljd av sjukvårdspersonal under sin vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område (11 a § LRV). 19.2.2Behov av ändrade regler Inom den slutna psykiatriska tvångsvården gör sig säkerhetsaspek- ten särskilt gällande i förhållande till personer som genomgår rätts- psykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning men också i förhållande till patienter som är häktade eller intagna i kriminal- vårdsanstalt och som har förts över till en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård. Med införandet av vårt förslag till nya regler för psykiskt störda lagöverträdare kommer förhållandevis fler personer som har begått brott och som har en psykisk funktionsnedsättning men inte av så allvarligt slag att personen ska anses som otillräk- nelig, att dömas till fängelse. Detta medför att antalet intagna i kri- Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen minalvårdsanstalt som kommer att vara i behov av psykiatrisk vård under av verkställighetstiden, kommer att öka. Att en god säkerhet kan upprätthållas accen- tueras därmed ytterligare. 19.2.3Våra överväganden och förslag Vårt förslag: Vid en sjukvårdsinrättning för sluten psykiatrisk tvångsvård som på grund av verksamhetens inriktning har sär- skilda krav på säkerhet, får vårdgivaren besluta att samtliga som passerar in i lokalen ska kroppsvisiteras (allmän inpasseringskon- troll), om det är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten. Syftet med kontrollen ska vara att söka efter otillåtna föremål. Kon- trollen ska i första hand ske med hjälp av teknisk utrustning. Be- slutet ska vara tidsbegränsat och får inte överklagas. Vår bedömning: De grundläggande bestämmelser som ges om allmän säkerhet i verksamheten ska behållas. De regler som ger anvisningar om vilket skal- och perimeterskydd som ska finnas vid sjukvårdsinrättningar där det får ges psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, bör enligt vår mening behållas oförändrade. Regleringen anvisar inte närmare vilka säkerhetsarrangemang eller säkerhetsutrustning som ska använ- das. I stället anges mål för den säkerhetsnivå som olika avdelningar ska uppfylla. För en avdelning med mycket hög säkerhetsnivå anges t.ex. att den ska ha ett skal- och perimeterskydd som kan stå emot fritagningsförsök och kvalificerade rymningsförsök. Ordningen med målbeskrivningar för säkerheten förefaller lämplig att behålla. En uppräkning i lag eller förordning av specifik säkerhetsutrustning m.m. som ska finnas på sjukvårdsinrättningar för psykiatrisk tvångs- vård i de olika säkerhetsklasserna tenderar lätt att fort bli omodern och kräver ständigt återkommande ändringar i takt med att ny och effektivare utrustning tas fram. Om våra förslag genomförs kommer det att införas ett krav på tillräknelighet som grund för straffansvar av en psykiskt störd lag- överträdare. Vidare kommer straffpåföljden överlämnande till rätts- psykiatrisk vård att utmönstras ur lagstiftningen. Dessa föränd- ringar, tillsammans med det förhållandet att endast ett begränsat antal personer kan förutses uppfylla kriterierna för att vara otill- Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen räkneliga vid gärningen, innebär att fler personer med psykiska störningar, allt annat lika, kommer att dömas till fängelse. Det kan förutses att ett betydande antal av dessa personer kommer att be- höva vårdas från och till på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård av fängelse. Det är av uppenbara skäl angeläget att se till att säkerhetsnivån för dessa personer inte skiljer sig alltför mycket åt beroende på om de vistas på en sluten kriminalvårdsanstalt eller är föremål för vård på en vårdinrättning för psykiatrisk tvångsvård. Enligt vår mening är det nödvändigt att kriminalvården och SiS får behålla sin befogenhet att av hänsyn till ordning och säkerhet kunna besluta om inskränkningar av besök, av rätten att ta emot och skicka försändelser och av rätten att stå i förbindelse med utom- stående genom elektronisk kommunikation, för en intagen som för en kortare eller behöver få psykiatrisk vård. Detsamma gäller dessa huvudmäns befogenhet i fråga om permission och fri- gång för samma personer. Syftet med denna ordning är att mot- verka att det uppkommer för stora skillnader i säkerheten i förhåll- ande till en intagen som behöver vårdas på en psykiatrisk sjukvårdsinrättning. För att kunna upprätthålla en god säkerhet även i förhållande till andra patienter som inte är föremål för en sådan verkställighet men som utgör en förhöjd säkerhetsrisk, finns det, enligt vår uppfatt- ning, behov av regler som ger vårdgivaren möjlighet att generellt kunna höja säkerheten vid vissa vårdinrättningar. Enligt vår bedöm- ning är en allmän inpasseringskontroll en sådan åtgärd som kan bi- dra till att en god säkerhet kan upprätthållas på dessa vårdenheter. Allmän inpasseringskontroll är en form av kroppsvisitation. Varje medborgare är enligt 2 kap. 6 § RF gentemot det allmänna tillförsäkrad skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp samt bl.a. kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång. Skyddet mot bl.a. kroppsvisitation får enligt 2 kap. 20 § RF under vissa förutsätt- ningar begränsas genom lag. En förutsättning är att begränsningen endast görs för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demo- kratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begräns- ningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen Vid överväganden om att införa en allmän kroppsvisitation vid vissa vårdinrättningar inom den psykiatriska tvångsvården behöver hänsyn också tas till internationella åtaganden som gjort på detta område. I den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen) anges i artikel 8 att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Inskränk- ningar i denna rätt får endast göras med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säker- het, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Även i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter finns skydd mot godtyckliga eller olagliga ingripanden i individers privat- och familjeliv, hem och korrespondens. En allmän inpasseringskontroll innebär en begränsning av enskildas skydd mot kroppsligt ingrepp från det allmänna. Häremot står dock intresset av att kunna upprätthålla en god säkerhet på en vårdavdel- ning för psykiatrisk tvångsvård där särskilt farliga patienter ges vård. Säkerheten ska ses i förhållande till övriga samhällsmedbor- gare såväl som till vårdpersonal, besökare och medpatienter. Då syftet med den allmänna inpasseringskontrollen är att värna den all- männa säkerheten och då inte heller omfattningen av åtgärden en- ligt vår bedömning är mer långtgående än vad som är nödvändigt utifrån denna aspekt, menar vi att den är förenlig med grundlagen och med internationella åtaganden som gjort. Ett beslut om allmän inpasseringskontroll ska enligt vårt förslag få fattas om det är nödvändigt för att upprätthålla en hög säkerhet vid en vårdavdelning, del av en sådan avdelning eller annan orga- nisatorisk enhet som ger psykiatrisk tvångsvård. Enligt vår bedöm- ning ska allmän inpasseringskontroll kunna förekomma endast vid vårdavdelningar (eller motsvarande), som uppfyller kraven för den högsta eller näst högsta säkerhetsnivån enligt ovan nämnda föreskrifter. Genom kontrollen kan motverkas att otillåtna föremål som kan medföra en ordnings- och säkerhetsrisk förs in på dessa vårdavdelningar. Kontrollen bidrar till en tryggare arbetsmiljö för personalen och till en säkrare miljö för patienter och besökare. En särskild fråga är om vårdpersonalen ska omfattas av kon- trollen. Argument kan anföras både för och emot att så ska vara fallet. Vi menar att säkerheten bäst gagnas av att även vårdpersona- len omfattas. Den effekten ska dock vägas mot det intrång i den Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen personliga integriteten som kontrollen innebär. Vid denna avväg- ning menar vi att intresset av att en allmän inpasseringskontroll även inbegriper personalen är starkare än personalens integritets- intresse. Genom att också vårdpersonalen kontrolleras är det troligt att hot eller utpressning i syfte att förmå någon i personalen att föra in otillåtna föremål på vårdenheten minskar. Åtgärden ska omfatta visitation av patient, besökare och perso- nal och inkludera undersökning av väskor, paket m.m. som någon av dessa bär med sig. Kontrollen ska i första hand ske med hjälp av teknisk utrustning som exempelvis larmbåge, handmetalldetektor och röntgenmaskin. kroppsvisitation får endast förekomma om det finns särskilda skäl för det. En besökare som vägrar att underkasta sig kontrollen får vägras inpassering. Beslut om allmän säkerhetskontroll fattas av vårdgivaren. Huvudmannens beslut om allmän inpasseringskontroll ska inte kunna överklagas. Det främsta skälet till det är att det är fråga om ett administrativt beslut som inte riktar sig mot någon enskild. Behovet av att överpröva beslut av detta slag torde vara begränsat. För att säkra att det sker omprövning av behovet av allmän inpasseringskontroll utifrån den aktuella situationen vid en viss vård- avdelning, ska ett beslut om åtgärden vara tidsbegränsat. Ett beslut ska enligt vårt förslag gälla för . Om det därefter finns ett fortsatt behov av åtgärden måste ett nytt be- slut fattas. Det bör slutligen framhållas att även om en fast installerad tek- nisk utrustning, vanligtvis i form av en s.k. larmbåge, bidrar till att en hög säkerhet kan upprätthållas på en vårdavdelning, så kan denna och annan liknande utrustning aldrig ersätta den grundläggande säkerhet som skapas på en vårdavdelning genom personalens ar- bete. Genom personalens observans på patienterna och genom att personalen vistas tillsammans med patienterna kan den bedöma om något avvikande kan komma att hända.