sou · H0B385 · 2012-12-19 00:00:00 — Beroende på utgången i det lagstiftningsärendet skulle även penningtvättsbrott kunna vara ett brott som bör ingå i den föreslagna brottskatalogen. Straffbestämmelsen avseende grovt insiderbrott finns i 2 § andra stycket lagen (2005:377) om straff för marknadsmissbruk vid handel med finansiella instrument. Straffskalan omfattar fängelse i lägst och högst . I förundersökningar avseende grovt insiderbrott är förutsättningarna för att använda hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation ofta inte uppfyllda, dvs. att det inte kan antas att straffvärdet för brottet överstiger . Det finns endast ett fåtal ärenden i vilka den nuvarande lagstiftningen (som trädde i kraft ) har tillämpats och i vart fall en instans har dömt för grovt insiderbrott. Inte i något av de fall där det är möjligt att utläsa domstolens bedömning av straffvärdet för just det grova insiderbrottet har påföljden bestämts till fängelse Behovet av tvångsmedlet – bakgrund och behovsbeskrivningar eller mer, och endast i ett fall har påföljden bestämts till fängelse längre än ett år.23 Insiderbrottslighet utgör kanske inte sådan brottslighet som man i första hand tänker på när man talar om brott som begås inom ramen för den organiserade brottsligheten. Exempel på detta kan dock förekomma.24 Till detta bör läggas insiderbrottslighetens potentiellt skadliga effekter för förtroendet för finansmarknaderna. Insiderbrottslighet är typiskt sett svårutredd eftersom det handlar om att åklagaren bl.a. ska styrka att en viss person har fått tillgång till viss information och agerat på visst sätt. En affär genomförd med insiderinformation kan inte skiljas från en affär som har genomförts utan sådan information. En invändning som kan förekomma är att den misstänkte inte har haft tillgång till insiderinformation utan har agerat på ett allmänt informationsflöde, rykten, chattsidor m.m. Till skillnad från annan ekonomisk brottslighet går det inte att i dessa fall följa någon penningström för att utreda brottet. Dessutom kan det misstänkas att handeln sker på utländska handelsplatser, fragmentariskt och genom bulvaner. Till detta kommer att de mer avancerade fallen av insiderbrott omfattar flera personer mellan vilka det kan finnas en rollfördelning på så sätt att vissa utgör källor till insiderinformation och andra genomför handel med de finansiella instrument som insiderinformationen avser. Ett exempel är en s.k. insiderring, i vilken en samling personer byter insiderinformation med varandra och handlar utifrån denna. Det kan då sägas att föremålet för brottet är information som lämnas mellan olika inblandade vilket innebär en skillnad från brottslighet i vilken det sker en fysisk hantering, som t.ex. i fråga om narkotikahantering eller tillgreppsbrott. Mot denna bakgrund kan det ofta vara av stor betydelse för utredningen att få tillgång till innehållet i elektronisk kommunikation. Det finns ett behov av att tillåta hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation i fler fall. Förslagsvis skulle detta kunna ske 23Insiderbrottslighet är dock, som kommer att framgå nedan, svårutredd och svårbevisad, och det begränsade antalet fällande domar för grovt insiderbrott kan inte läggas till grund för en slutsats att sådana brott i princip inte förekommer. 24Vid genomförandet av rådets rambeslut /841/RIF av om kampen mot organiserad brottslighet (EUT L 300, 11.11.2008, s. 42) uttalade regeringen följande (prop. 2010/11:76 s. 30): Det går t.ex. att tänka sig fall där de brottsbekämpande myndigheterna får kännedom om att pengar utväxlas för att någon som kan väntas komma i besittning av insiderinformation ska vidta en sådan åtgärd som träffas av straffbestämmelsen och där det blir aktuellt att ingripa mot brottsligheten redan innan informationen har lämnats. Med den innebörd rambeslutet ger åt begreppet kriminell organisation är det inte heller främmande att tänka sig brottet begånget under just sådana omständigheter. Behovet av tvångsmedlet – bakgrund och behovsbeskrivningar genom att straffvärdeventilen justeras, på så sätt att hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation ska kunna användas vid förundersökning angående grovt insiderbrott, om det kan antas att brottets förväntade straffvärde överstiger fängelse . 4.4.6Säkerhetspolisen och Åklagarkammaren för säkerhetsmål Vad gäller förundersökningar på Säkerhetspolisens område har följande synpunkter kommit in avseende hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation mot grova vapenbrott.25 Åklagarkammaren för säkerhetsmål har angett att det inom kammarens verksamhetsområde är svårt att se något behov av att vidga området för hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation till att omfatta fler grova vapenbrott. Här avser brottsmisstankarna praktiskt taget alltid andra brott som kan ge hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Den omständigheten att vapeninnehav finns med i bilden kan naturligtvis bidra till att man ser extra allvarligt på till exempel ett planerat misstänkt terrorristbrott, men det har ingen självständig betydelse för möjligheten till hemliga tvångsmedel.26 Säkerhetspolisen har uppgett att det efter en intern förfrågan kommit fram tre fall som skulle kunna vara relevanta för utredningens frågeställningar. Två av fallen stannade vid misstanke om grovt vapenbrott medan det tredje övergick i misstanke om förberedelse till terroristbrott. Svårigheten vid dessa utredningar bestod i att det finns uppgifter om att en viss person hade grova vapen som personen hade gömt men att det inte gick att lokalisera vapnen. Det är alltid svårt att 25Förutsättningarna att använda detta tvångsmedel mot andra särskilt svårutredda brott på Säkerhetspolisens område har behandlats av utredningen i SOU 2012:44. 26Chefsåklagaren vid kammaren kan inte påminna sig att de någonsin haft ett mål där enbart misstanke om vapenbrott förelegat. Behovet av tvångsmedlet – bakgrund och behovsbeskrivningar bedöma om tvångsmedel som man inte har tillgång till skulle vara effektiva. Säkerhetspolisen tror dock att hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation i dessa fall skulle kunna ha bidragit till att lokalisera vapnen. Hur hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation använts mot de brott som är aktuella är naturligtvis av intresse. För en redogörelse för den kartläggning som skett av användningen av tvångsmedlet hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation (tidigare hemlig teleavlyssning) i allmänhet hänvisas till utredningens tidigare betänkande.1 I detta kapitel framhålls endast något av det som kommit fram vid dessa kartläggningar om vapenbrott och annan vapenrelaterad brottslighet.2 Inledningsvis beskrivs vad som kommit fram om grova vapenbrott i samband med regeringens årliga skrivelser till om tillämpningen av bestämmelserna i om bl.a. hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Därefter återges en del av det som framgått vid utredningens egen kartläggning av tillämpningen (i samband med den djupundersökning som genomförts beträffande hemlig rumsavlyssning och tvångsmedel enligt preventivlag) med avseende på bl.a. förekomsten och betydelsen vapen vid vissa allvarliga brott. Avslutningsvis nämns – eftersom detta haft betydelse för möjligheten att använda hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation med tillämpning av den s.k. straffvärdeventilen – något också om domstolarnas påföljdspraxis beträffande grova vapenbrott. 1Se SOU 2012:44. Tillstånd enligt 27 kap. behandlas på s. 260–264, medan utredningens kartläggning av tillstånd enligt preventivlag och utredningslag behandlas på s. 316–331 och s. 389–466. 2Redogörelsen i detta kapitel begränsas också till de kartläggningar som gjorts i . Tillämpningen av hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation i vissa andra länder mot vapenbrott har berörts i kapitel 3. 5.2Användningen av hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation mot grova vapenbrott Som framgått får hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation enligt användas mot grova vapenbrott förutsatt att brottet i det enskilda fallet kan antas ha ett straffvärde som överstiger fängelse (27 kap. 18 §). Regeringen lämnar en skrivelse till om tillämpningen av bestämmelserna i om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning. är uppgifterna i denna skrivelse mer utförliga än tidigare och omfattar bl.a. en relativt detaljerad fördelning av antalet meddelade tvångsmedelstillstånd mellan olika typer av brott. Beträffande hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation är fördelningen följande (se skr. 2010/11:66 respektive 2011/12:39).3 3 Regeringen har ännu inte publicerat någon skrivelse som avser tillämpningen . Skrivelsernas sakuppgifter hämtas från redogörelser som i samverkan med lämnar till regeringen. En sådan redogörelse har lämnats till regeringen även för det sistnämnda året (se skrivelse daterad , ÅM-A 2012/0505). De redovisningsprinciper som de brottsbekämpande myndigheterna använt i den senaste redogörelsen (dvs. för ) skiljer sig dock i flera avseenden från de som använts för åren 2009–2010. En rättvisande beskrivning av myndigheternas statistik för – och av det sätt på vilket denna redovisats – skulle kräva ett relativt omfattande utrymme. Jämförelser är också svåra. Vi har mot den bakgrunden valt att inte återge myndigheternas uppgifter ur den senaste redogörelsen. Det sammanlagda antalet tillstånd för vart och ett av var 1 659 respektive 2 531. Antalet tillstånd i kategorin övriga brott (där bl.a. grovt vapenbrott ingår) var således 50 respektive 67. Endast beträffande har någon uppgift publicerats avseende i vilken utsträckning tvångsmedelsanvändningen i kategorin övriga brott avsett grova vapenbrott. Av det underlag som och tillhandahöll regeringen inför skrivelsen för det året framgick att ett eller flera tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation hade meddelats i sammanlagt 24 förundersökningar som avsett övriga brott. Mindre än tio av dessa förundersökningar hade avsett grova vapenbrott.4 Några uppgifter fördelade per brottstyp om omfattningen i övrigt av övervakningen (t.ex. genomsnittlig avlyssningstid) eller om nyttan av tvångsmedlet finns inte i skrivelserna eller i det publicerade underlaget till dessa. Utredningen har redogjort för den redovisning som skett i dessa avseenden beträffande hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation i allmänhet, dvs. för alla brottstyper sammantaget (se SOU 2012:44 s. 262–264). Här får räcka att nämna den uppgivna sammantagna nyttoandelen. Denna uppges vara 54 respektive 71 procent.5 5.3Utredningens kartläggning av vissa tvångsmedel Utredningen har tidigare kartlagt tillämpningen av hemliga tvångsmedel enligt bl.a. lagen om hemlig rumsavlyssning och preventivlag.6 Hemlig rumsavlyssning får användas endast mot mycket grova brott (nivån för straffminimum och straffvärdeventil är här fängelse, och tillämpningen av straffvärdeventilen är därtill begränsad av en brottskatalog). preventivlag tillämpas nästan uteslutande mot brott inom område (t.ex. terroristbrott och spioneri). Ingen av de två nämnda lagarna ger således möjlighet att använda hemliga tvångsmedel mot grova vapenbrott. Vår kartläggning av tillämpningen av lagarna genom en s.k. djupundersökning är ändå av visst intresse här. 4Det totala antalet förundersökningar där tillstånd till tvångsmedlet hade lämnats (dvs. med alla brottstyper inräknade) var 400. Se och redovisning daterad , ÅM-A 2010/0217. 5Den andel som uppgetts avser antalet förundersökningar där tvångsmedlet bedöms ha varit till nytta relaterat till antalet förundersökningar där tillstånd förekommit. 6Bland de tvångsmedel som enligt den sistnämnda lagen får användas för att förhindra brott ingår hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. eftersom vissa uppgifter kom fram beträffande bl.a. förekomsten och betydelsen av vapen vid grova brott med anknytning till organiserad brottslighet och vid säkerhetshotande brottslighet. Inom ramen får vår djupundersökning har vi i en rad enskilda ärenden där hemliga tvångsmedel använts dels tagit del av källmaterial, dels hållit intervjuer med rättsväsendets aktörer (poliser, åklagare, domare och offentliga ombud). Fokus har varit att, på konkret ärendenivå, tränga djupare i frågorna om behov, nytta och integritetsintrång. Vi har bl.a. granskat närmare vad myndigheterna känt till om de personer mot vilka tvångsmedlen riktats, vilken information som det förväntats att tvångsmedlen skulle ge samt vilken information och vilket resultat som de faktiskt gett. Vid genomgången av handlingarna och under intervjuerna har ett frågeschema använts som hjälp för att samla in relevanta uppgifter. Punkter som i detta schema särskilt berörts är, såvitt nu är av intresse, bl.a. uppgifter om misstänkta personers vilja och förmåga att begå brott samt deras eventuella roll i organisationer eller nätverk, åtgärder som vidtagits av de aktuella personerna och i de aktuella miljöerna för att hemlighålla information och logistik, sannolikheten för fullbordade brott och den befarade skadan, den information man räknat med och den information man faktiskt fått med användning av de hemliga tvångsmedlen samt de använda tvångsmedlens förhållande till andra informationsinhämtningsmetoder. 5.3.3Uppgifter om vapen i djupundersökningen Resultatet från djupundersökningen har i sin helhet presenterats i vårt tidigare betänkande (se SOU 2012:44 s. 331–466). Följande – med särskild anknytning till vapen – kan dock vara värt att upprepa här. 5.3.3.1Vilja och förmåga, roller i nätverken Inom område har uppgifter kring personers vilja och förmåga att begå brott haft stor betydelse i samband med ansökningar om hemliga tvångsmedel. Därvid har uppgifter om förekomsten av vapen eller en avsikt att beväpna sig med bl.a. skjutvapen ofta särskilt framhållits och ibland bedömts som central information. Detta gäller såväl på kontraterrorismens område som på författningsskyddets, i det senare fallet främst beträffande vit makt-miljön och den organiserade brottsligheten. Följande kan framhållas i detta avseende (se SOU 2012:44 s. 366, 368, 400, 403 samt 405–411). På kontraterrorismens område ges beträffande de s.k. attentatshoten, även om förekomsten av risker relaterade till sprängmedel synes vanligare, exempel på förekomsten av t.ex. automatvapen och uppgifter om stölder ut vapenförråd. Inom operationerna som rör den autonoma miljön finns ofta uppgifter om tillgång till vapen, men det rör sig nästan uteslutande om gatustridsvapen för konfrontationer aktivist mot aktivist, dvs. inte om skjutvapen. I likhet med den autonoma miljön finns i operationerna uppgifter om gatustridsvapen hos vit makt-aktivister. Jämfört med den autonoma miljön uppges de våldsamma vit maktanhängarna ha en betydligt tyngre beväpning, med skjutvapen och sprängmedel. Uppgifter finns till och med om automatkarbiner (Ak 47 och Ak 5). Information finns i vissa fall om försök hos de aktuella personerna att skaffa vapenlicens, bl.a. för att kunna köpa ammunition till illegala vapen med samma kaliber som licensvapnen. Även om vit makt-miljön försvagats, görs bedömningen ofta i de olika operationerna att förekomsten av automatvapen och sprängmedel innebär att det finns materiella resurser att utföra terrordåd och därmed orsaka mycket allvarlig skada. Också beträffande organiserad brottslighet finns uppgifter om att personer befinner sig i en miljö där det är nära till automatvapen och konventionella sprängämnen. Det finns i något fall uppgifter om stölder i militära vapenförråd där vapen skulle ha hamnat i den kriminella miljön. Vissa personer anges dessutom vara mycket vapenkunniga. Det framhålls att det vid husrannsakningar påträffats illegala vapen. Det finns också uppgifter om personer som har en bestämd roll i grupperingarna som vapenansvariga. 5.3.3.2Att hemlighålla information och logistik Det finns uppgifter i operationer som avser författningsskyddet om att bl.a. gemensamma vapengömmor används i olika grupperingar för att försvåra för myndigheterna och hemlighålla vapnen. I ett fall som avser vit makt-miljön framgick t.ex. att en tidigare vapengömma hade avslöjats och att det fanns indikationer på ytterligare en gömma (a. SOU s. 372 och 409). 5.3.3.3Sannolikheten för ett fullbordat brott och den befarade skadan De omständigheter som är av betydelse för att bedöma de aktuella personernas vilja och förmåga att begå våldsbrott är naturligtvis av betydelse när sannolikheten bedöms för att ett planerat eller påbörjat sådant brott ska fullbordas. Uppgifter om tyngre vapen anses således ofta öka risken för att ett (fullbordat) allvarligt brott ska begås (se t.ex. a. SOU s. 424–425). Förekomsten av vapen får också betydelse för omfattningen och karaktären av den skada som befaras följa av brottet. Vad gäller terrorism befaras som framgått ofta sprängattentat, men vapen förekommer också (a. SOU s. 433). Även om vit maktmiljön uppges ha tillgång till tung beväpning och ett förflutet med åtskilliga grova våldsbrott med dödlig utgång, räknar intervjupersonerna sällan med att det finns en risk för regelrätta attentat. Det framhålls dock att resurser i form av tunga vapen och sprängmedel gör att det alltid anses finnas en potentiell risk för mycket allvarliga skador och för att situationer kan spåra ur (s. 434). Den omedelbara skada som befaras följa i de granskade operationerna som avser organiserad brottslighet är personskador till följd av våldsbrott. Det gäller allt från misshandel till ännu grövre brott. Även sakskador kan komma i fråga, men det framhålls att detta är mer som en följd av att en person angrips med vapen eller sprängmedel (s. 435). 5.3.3.4Kalkylerad och faktisk information från tvångsmedlen De hemliga tvångsmedel som djupundersökningen avsett får inte riktas mot grova vapenbrott. Information om vapen kan dock som framgått vara av betydelse för att utreda eller förhindra sådana grova eller säkerhetshotande brott som tvångsmedlen avser. våra intervjuer har framgått att de brottsbekämpande myndigheterna – även om detta inte varit huvudsyftet – när de ansökt om tvångsmedlen hoppats att genom dessa få information om eventuella vapen eller sprängmedel som personer eller grupperingar haft tillgång till. Att sådan information sökts genom tvångsmedlen har uttryckligen angetts beträffande bl.a. operationer som avsett organiserad brottslighet (a. SOU s. 437–438). När det gäller den information som faktiskt erhållits från de aktuella tvångsmedlen kan noteras att denna i vissa fall varit vapenrelaterad. I några fall har den information som erhållits avsett pågående grova vapenbrott i form av innehav av skjutvapen (se a SOU s. 386 samt 458–459).7 Ett annat exempel är att de misstänkta, när hemlig rumsavlyssning användes inom kontraterrorismens område, pratade om ett planerat attentat och bl.a. vilka vapen som skulle användas vid detta (a. SOU s. 378). Även mer allmän information som bedömts som nyttig har ibland innefattat uppgifter om vapen. Det följande är ett exempel (a. SOU s. 458). Flera intervjupersoner vittnar om att de preventiva tvångsmedlen ökat deras kunskap om den organiserade brottsligheten och att det är lätt att överskatta de involverade personernas vilja och förmåga. Särskilt viktig för Säkerhetspolisen var en av de första preventiva operationerna som bedömdes ge god inblick i hur den kriminella broderskapsmiljön fungerar. Vi fick insyn i miljön. Vem som umgås med vem, vem som har hand om klubbkassan, vilka som skaffar vapen [kursiveringen ny], deras jargong och sådant, som en handläggare uttryckte det. 5.3.3.5Tvångsmedlets förhållande till andra metoder att hämta in information En central fråga när behovet och effektiviteten av hemliga tvångsmedel bedöms är om den information som söks genom tvångsmedlet kan erhållas på något annat (mindre ingripande) sätt. Denna fråga har i djupundersökningen kommenterats beträffande en misstänkt vapengömma tillhörande en organisation på författningsskyddets område. Det alternativ till hemliga tvångsmedel som då framhölls var informatörer inom grupperingen. Beträffande den aktuella operationen uppgavs en av våra intervjupersoner att vi 7 Den gällande regleringen beträffande överskottsinformation medförde att dessa brott inte kunde lagföras. Vi har dock föreslagit ändringar som medför att lagföring i dessa fall skulle få ske (se a SOU s. 691 ff.). hade ganska dåligt med informatörer, inte tillräckligt med källor. Vi kunde inte på det sättet belägga uppgiften om vapengömma. Detta var sålunda ett av skälen till att man ansåg sig behöva ansöka om tvångsmedlet (se a. SOU s. 430–431). 5.4Något om domstolarnas påföljdspraxis beträffande grova vapenbrott8 Grovt vapenbrott har en straffskala som sträcker sig från fängelse till fängelse . Enligt gällande rätt får tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation meddelas endast om det i det enskilda fallet kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse (27 kap. 18 § ). Domstolarnas påföljdspraxis har sålunda stor betydelse för vilket tillämpningsområde tvångsmedlet i praktiken får. I detta avsnitt nämns något om en undersökning som – 2006 genomförde av domstolarnas praxis och om viss statistik från Brå i detta avseende. Inom inleddes ett projekt med inriktningen att analysera domar avseende de illegala vapeninnehav som ansågs innebära en särskilt hög risk för att vapnen skulle komma till brottslig användning (enhands- och automatvapen). Granskningen gällde grunderna för brottsrubriceringen (grovt vapenbrott eller vapenbrott av normalgraden) och straff. En sammanställning gjordes av närmare 150 tingsrätts- och hovrättsavgöranden –2006 som på olika sätt berörde de aktuella gränsdragningsfrågorna. Denna sammanställning, samt vissa slutsatser kring praxis och utvecklingsbehov, publicerades (RättsPM 2007:5–6). Några liknande dokument har inte publicerats . Av de nämnda promemoriorna framgår bl.a. följande. Sammanställningen bygger dels på refererade rättsfall, dels på hovrätts- och tingsrättsdomar som inhämtats av . Den innefattar dock inte alla nyare avgöranden rörande vapenbrott/grovt vapenbrott. Detta beror främst på att ett stort 8 En något mer utförlig redogörelse i detta avseende kommer sannolikt att publiceras av Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen (Ju 2012:03). Den utredningen ska redovisa sitt uppdrag . antal vapenbrott förekommer tillsammans med annan omfattande grov brottslighet och att de särskilda vapenbrottsfrågorna mera sällan närmare behandlas i domar avseende olika andra typer av grova brott. Sammanställningen omfattar 27 överrättsavgöranden och ett drygt hundratal tingsrättsavgöranden vilka faller under en s.k. brottskod som avser olovligt innehav av pistol, revolver, kpist och vissa andra särskilt farliga vapen konstaterade utifrån sammanställningen följande beträffande överrätternas bedömning av om ett vapenbrott är grovt. Enbart det förhållandet att ett innehav avser en pistol eller revolver har inte – trots att detta kan tyckas generellt uppfylla rekvisitet att innebära en risk att vapnet ska komma till brottslig användning – av domstolarna ensamt kvalificerat vapenbrottet som grovt. Innehav av militära automatvapen (automatkarbiner, kulsprutepistoler) har däremot generellt ansetts innefatta en sådan risk att redan ett innehav kvalificerar brottet som grovt. Innehav av pistol eller revolver genom att vapnet bärs eller medförs skarpladdat (eller innehållande skarp ammunition) på allmän plats, i bil, i nöjeslokal och liknande har vanligtvis också bedömts som grovt brott.9 Av sammanställningen framgår vidare följande beträffande påföljderna för de vapenbrott som bedömts som grova. Påföljden för dessa brott har regelmässigt stannat vid eller obetydligt över straffminimum på sex månaders fängelse. Bland överrättsdomarna finns endast ett fall där hovrätten dömt till fängelse .