sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — NJA 1962 s. 467 gällde utlämning till av en tysk med- borgare, som enligt beslut av tysk domstol förklarats häktad miss- tänkt för grovt rån. Enligt den gärningsbeskrivning som upptogs i det åberopade häktningsbeslutet hade mannen kommit in i en butik, slagit ner en av butikens innehavare, ur kassan tagit en summa pengar och därefter, när den andra butikens innehavare kommit in i lokalen, slagit ner även denne. Båda butiksinnehavarna hade enligt gärnings- beskrivningen fått avsevärda skallskador. Den förordnade att mannen skulle utlämnas till för det brott som utlämning begärts för. Sedan utlämningen verkställts, meddela- de den tyska ambassaden att den gärning för vilken utlämning ägt rum, var att bedöma inte bara som grovt rån utan möjligen också såsom mordförsök. Ambassaden hemställde därför om meddelande huruvida från svensk sida erinran mötte mot att åtal väcktes mot Utlämningslagens förutsättningar för utlämning mannen även för mordförsök samt att, om utlämningsbeslutet inte ansågs medge sådant åtal, få tillstånd att väcka sådant. Högsta dom- stolen förklarade att hinder mot utlämning enligt 1–10 §§ Utläm- ningsL inte mötte mot att medge att mannen i ställdes till ansvar för det ifrågavarande brottet. NJA 2000 s. 363 gällde utlämning till för lagföring av brott. Den ursprungliga framställningen (från med komplettering och ) avsåg smuggling av narkotika från till till och med . Till stöd för fram- ställningen åberopades två häktningsbeslut av estländsk domstol av- seende delaktighet i smuggling av narkotika från . Efter det att det svenska begärt komplet- tering angående bl.a. om det fanns ytterligare häktningsbeslut be- träffande den brottslighet som mannen begärts utlämnad för, men som inte omfattades av de åberopade häktningsbesluten, uppgav att några sådana beslut inte fanns. beslutade regeringen att utlämna mannen till för lagföring avseende smuggling av narkotika från . Framställning- en avslogs beträffande övriga brott som angetts i framställningen på den grunden att det inte fanns häktningsbeslut för de brotten. Där- efter begärde att mannen skulle få ställas till ansvar för upp- repad smuggling av narkotika samt organisation och ledning av en grupp av smugglare till . Till framställningen fogades bl.a. ett häktningsbeslut från och en stäm- ningsansökan från . Mannen gjorde gällande, att häkt- ningsbeslutet tillkommit först efter det att han utlämnats och för att tillgodose svenska myndigheters krav. Någon utredning till stöd för sina påståenden åberopade han inte. anförde att den inom utlämningsrätten tillämpade specialitetsprincipen kom- mit till uttryck i svensk rätt i 12 § UtlämningsL och ut- lämningskonvention i artikel 14. Av konventionens artikel framgår, anförde , att som huvudregel krävs samtycke från den part som beslutat om utlämning inte endast för åtal och dom eller verkställighet av straff eller skyddsåtgärd utan även för annan inskränkning i den personliga friheten som grundar sig på annat före överlämnandet begånget brott än det för vilket utlämning skett. Spe- cialitetsprincipen innebär således, anförde domstolen, att det kan föreligga hinder för en stat att för en framställning om medgivande till åtal för andra gärningar än dem för vilka utlämning skett, före- bringa ett sådant underlag som normalt krävs för utlämning; en pröv- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ning måste i sådana fall kunna grundas på annan utredning än dom eller häktningsbeslut. Har häktning beslutats före det att den utläm- nade överlämnats kan dock detta häktningsbeslut, uttalade , läggas till grund för ett medgivande, trots att det innan medgivande har lämnats saknas förutsättningar för att verkställa be- slutet. Det konventionsfästa samarbetet angående utlämning inne- bär, menade , att staterna i betydande uträckning godtagit varandras rättsordningar. Härav följer, menade domstolen, att uppgifter som lämnats av en till utlämningskonvention ansluten stat (som ) om vad som förekommit i ett ärende ska godtas av svenska myndigheter, om inte alldeles särskilda omstän- digheter föreligger. Mot den bakgrunden fann inte anledning att ifrågasätta att estländsk domstol fattat ett sådant beslut om häktning som enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL ska godtas, om det inte i särskilt fall framgår att be- slutet är uppenbart oriktigt. Några omständigheter som gav anled- ning att bedöma det som uppenbart oriktigt hade enligt Högsta dom- stolen inte framkommit. Hinder för att medge att mannen ställdes till ansvar i för de ytterligare gärningar som omfattades av häktningsbeslutet förelåg enligt inte. I NJA 2005 s. 669 hade en polsk medborgare utlämnats till för brott som enligt svensk lag motsvarade grovt narkotikabrott. Därefter begärde samtycke, enligt artikel 14 utlämningskonvention, till att ställa mannen till ansvar i för andra brott, som enligt svensk lag motsvarade försök till mord och människorov, utöver det som omfattades av det tidigare utläm- ningsbeslutet. Mannen motsatte sig att sådant medgivande lämnades. konstaterade, att bestämmelserna i 9 § Utläm- ningsL, om vilken prövning som ska göras av om den som framställ- ningen avser gjort sig skyldig till den gärning för vilken utlämning begärs, kan jämföras med regleringen utlämningskonven- tion. Enligt artikel 14 punkten 1 (a) i konventionen ska en fram- ställning om samtycke, till att den som utlämnats ska få ställas till ansvar för annan före utlämningen förövad gärning än den för vilken utlämning skett, översändas tillsammans med sådana handlingar som omnämns i artikel 12 i konventionen. I sistnämnda artikel före- skrivs att en framställning om utlämning ska åtföljas av bl.a. original eller bestyrkt avskrift antingen av en verkställbar dom eller av häktningsbeslut eller annat beslut med samma verkan, ut- färdat i den ordning som föreskrivs i den begärande partens lag. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning handlingarna i det aktuella ärendet framgick emellertid, anförde , att det i förelåg hinder mot att utreda misstankarna mot mannen och hos domstol begära honom häktad, så länge inte lämnat det begärda medgivandet. Någon dom eller något häktningsbeslut som rörde de aktuella gärningarna hade således inte bifogats framställningen. I stället hade annan utredning åberopats till stöd för framställningen. I en situation som den före- varande kunde, anförde under hänvisning till NJA 2000 s. 363 (se ovan), begäran om medgivande grundas på annan utredning än en dom eller häktningsbeslut. Den utredning som åberopats i det aktuella fallet till stöd för att mannen begått gärningen, bestod bl.a. i förhör med målsäganden, intyg avseende dennes skador samt förhör med andra personer. Vid en samlad be- dömning av den åberopade bevisningen fann att det inte kunde anses föreligga sannolika skäl för någon av de två nya brottsmisstankarna. Hinder mot att lämna det begärda medgivandet förelåg således enligt 9 § UtlämningsL. Enligt 2 kap. 8 § andra stycket ska villkor som upp- ställts vid överlämnande eller utlämning från en annan stat till gälla här. Detta innebär att när åklagare väcker åtal vid svensk dom- stol mot någon som utlämnats hit från ett annat land måste dom- stolen uppmärksamma att specialitetsprincipen respekteras. I dessa fall är det inte fråga om att domstolarna tillämpar den i UtlämningsL fastslagna specialitetsprincipen – den utgör ett villkor för utlämning när är anmodad stat och tillämpas i praktiken, när och i sista hand regeringen ska utröna om tillstånd till ytterligare lagföring eller straffverkställighet behövs eller ska medges. De nedan refererade rättsfallen redovisas emellertid i detta avsnitt för att illustrera specialitetsprincipens praktiska tillämpning. I NJA 1983 s. 441 hade en norsk medborgare, efter att ha häktats i sin utevaro av svensk domstol, utlämnats från till . Han dömdes därefter av tingsrätten för grovt bedrägeri och osant intygande till fängelse . Hovrätten ogillade, med ändring av tingsrättens dom, åtalet för grovt bedrägeri samt dömde mannen för osant intygande till fängelse . Riksåklagaren överkla- gade och yrkade att mannen skulle dömas även för grovt bedrägeri. Han framställde därvid i första hand samma ansvarspåstående som i tingsrätten och hovrätten. I andra hand framställde han ett nytt an- svarspåstående. Mannen bestred ändring och yrkade beträffande det nya ansvarspåståendet att talan skulle avvisas. Han gjorde därvid gäl- lande att riksåklagarens talan i denna del avsåg en annan gärning än Utlämningslagens förutsättningar för utlämning den för vilken han blivit utlämnad från och att hinder för prövning därför förelåg med hänsyn till specialitetsprincipen. Han anförde i sammanhanget att frågan huruvida andrahandspåståendet omfattades av utlämningsbeslutet borde bedömas helt fristående från frågan huruvida påståendet innebar en tillåten åtalsjustering. Vid tillämpning av specialitetsprincipen borde enligt mannen krävas en väsentligt högre grad av identitet mellan den gärningsbeskrivning som ligger till grund för utlämningsbeslutet och den som åtalet grundar sig på än vad som kan krävas vid bedömningen huruvida en åtalsjustering är tillåten enligt 45 kap. 5 § . Redan en relativt liten avvikelse från det ursprungliga gärningspåståendet kunde, anförde mannen, leda till att den utlämnade dömdes för ett förfarande som inte är straffbart i den anmodade staten och att han dömdes med stöd av bevisning som den anmodade staten inte fått tillfälle att pröva. Utlämningen av mannen från hade, konstaterade , skett under villkor att han i inte fick dömas eller straffas för annan tidigare begången gärning än den för vilken han utlämnats. Frågan huruvida med hänsyn till detta villkor, hinder förelåg att pröva Riksåklagarens andrahandspåstående var enligt att bedöma med utgångspunkt i utläm- ningsbeslutet och de handlingar som från svensk sida överlämnats till myndigheterna i i samband med begäran om utläm- ning. De handlingar som överlämnats, och som kunde antas ha bety- delse i sammanhanget, utgjordes enligt av häkt- ningsprotokoll från tings- och hovrätt samt skrivelse från svensk chefsåklagare, ställd till domstolen i , jämte bilagor bestående av skriftlig bevisning och förhörsprotokoll från bevisupptagningar i . Härjämte hade enligt domstolen överlämnats avskrift av tillämpliga svenska lagrum. Den av åklagaren i samband med häkt- ningsbegäran formulerade brottsmisstanken måste enligt bedömas med beaktande, även av vad åklagaren med omedelbar anknytning därtill anfört till utveckling av sin talan enligt protokollet från häktningsförhandlingen. De omständigheter som upptogs i det nya ansvarspåståendet hade enligt därvid behandlats såsom tillhörande det förfarande som den uttalade brottsmisstanken avsåg. Vad som sålunda förekommit hade, anförde , sammantaget tjänat som underlag för beslutet om utlämning. Frågan om vilken ansvarstalan mot mannen som utläm- ningen med hänsyn till specialitetsprincipen lämnade utrymme för fick, anförde , då annat inte föranleddes av utläm- ningsbeslutet, bedömas enligt samma grunder. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning vid utlämningen utgjorde under angivna förhållanden enligt domsto- len inte hinder mot att pröva Riksåklagarens talan enligt andrahands- påståendet; dömde, med ändring av hovrättens dom, mannen för grovt bedrägeri (enligt Riksåklagarens första- handspåstående, varför någon prövning inte påkallades av andra- handspåståendet) och bestämde påföljden härför och för osant in- tygande till fängelse . I NJA 1986 s. 554 hade en man av svensk domstol häktats i sin utevaro såsom på sannolika skäl misstänkt för förskingrings- och borgenärsbrott. Brottsmisstankarna avsåg gärningar i anslutning till ett svenskt aktiebolags verksamhet. häktades man- nen av schweizisk myndighet för misstankar om bedrägeri m.m. i anslutning till verksamheten i ett schweiziskt bolag. Efter att begärt mannen utlämnad för att här lagföras för de brott som om- fattades av det svenska häktningsbeslutet, utlämnades mannen hit. överlämnade därefter en framställning till med begäran att svenska myndigheter skulle överta lagföringen mot man- nen rörande det schweiziska bolaget. Svensk åklagare begärde då mannen häktad vid svensk tingsrätt även för gärningar hänförliga till det schweiziska bolaget. Vid häktningsförhandlingen gjorde mannen gällande att tingsrätten inte ägde pröva frågan om häktning såvitt gällde misstanke om brott i samband med verksamheten i det schweiziska bolaget. Tingsrätten förklarade mannen häktad även för brott hänförliga till det schweiziska bolaget, utan att bemöta påstå- endet om att domstolen inte hade rätt att pröva frågan. Mannen överklagade och yrkade att hovrätten skulle försätta honom på fri fot. Hovrätten anförde att det inte förelåg något lagakraftvunnet beslut av schweizisk myndighet om överföring till av för- undersökning och lagföring beträffande misstanke om brott i det schweiziska bolaget. Vid sådant förhållande var svensk domstol, menade hovrätten, på grund av förpliktelser enligt artikel 14 utlämningskonvention hindrad att i den delen pröva frågan om häktning av mannen. Hovrätten avvisade därför åklagarens yrkan- de om häktning för de brott som hänförde sig till verksamheten i det schweiziska bolaget och undanröjde tingsrättens beslut i den delen. Riksåklagaren överklagade och yrkade, att hovrättens beslut om av- visning av häktningsyrkandet rörande brott i samband med det schweiziska bolagets verksamhet skulle upphävas och målet visas åter till hovrätten för prövning i sak. konstaterade att mannen utlämnats från till på grund av misstankar om brott som hade samband med det svenska bolaget och att utläm- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ningen inte avsåg brott som hade anknytning till det schweiziska bo- laget. För att mannen skulle kunna åtalas, dömas eller underkastas inskränkning i sin personliga frihet i för sist nämnda brotts- lighet krävdes enligt artikel 14 utlämningskonvention där- för, konstaterade domstolen vidare, att det förelåg samtycke från . Den framställning som från schweizisk sida gjorts, om att skulle överta lagföringen avseende brottslighet hänförlig till det schweiziska bolaget, hade inte försetts med några reservationer och måste, anförde , anses innebära att det före- låg ett sådant samtycke som krävs enligt artikel 14 i utlämnings- konventionen. Hovrätten borde alltså inte, enligt Högsta domstolens förmenande, ha avvisat åklagarens häktningsyrkande. Högsta dom- stolen undanröjde hovrättens beslut i denna del och återförvisade målet i den delen till hovrätten. Ett justitieråd () var skiljaktigt och ansåg sammanfattningsvis att så starka skäl talade mot att det schweiziska beslutet varit avsett som ett samtycke enligt kon- ventionens artikel 14, att det inte borde komma i fråga att utan stöd i ordalagen likställa beslutet med ett samtycke. I NJA 2003 s. 133 var fråga om från vilken tidpunkt den tid som, enligt artikel 14 utlämningskonvention, ska ha förflutit innan den som utlämnats får, utan samtycke från den anmodade staten, åtalas för annat, före utlämningen begånget brott än det för vilket han utlämnats, ska räknas. Den i målet aktuelle man- nen dömdes av svensk hovrätt för grovt bedrägeri m.m. till fängelse och . Han utlämnades med anledning av denna dom till från och började då att avtjäna straffet. Han frigavs villkorligt med en återstå- ende strafftid och . Han stod under övervakning till och prövotiden utgick . Efter att ha anhållits och häktats följan- de dag åtalades mannen vid svensk tingsrätt för grov oredlighet mot borgenär, bokföringsbrott, urkundsförfalskning och bedrägeri, be- gångna . Vid huvudförhandling i målet invände mannen att det förelåg hinder att pröva åtalet mot honom, eftersom inget av de undantag som stadgas i artikel 14 utlämningskonvention förelåg. Han förklarade därvid, att av honom under häktningsför- handlingen lämnad uppgift om att han efter den villkorliga frigiv- ningen hade lämnat riket och därefter återkommit var osann. Tings- rätten kom i beslut fram till att de av mannen vid häktnings- förhandlingen lämnade uppgifterna, om att han efter sin frigivning lämnat riket och sedan frivilligt återvänt, var så trovärdiga att det, Utlämningslagens förutsättningar för utlämning trots hans ändrade ståndpunkt i frågan, fick hållas för visst att så hade skett. Enligt tingsrättens mening uppehöll han sig således i , inte på grund av utlämnandet från , utan på grund av frivillig inresa. Till detta kom, enligt tingsrätten, att den aktuella 45-dagarsfristen utlämningskonvention, med hänsyn till ändamålet med stadgandet, måste förstås som en frist avsedd att räk- nas från frigivning ur fängelse och inte kunde vara avsedd att inbe- gripa jämväl hela prövotiden efter villkorlig frigivning. Enligt tings- rättens förmenande förelåg det alltså inte hinder mot att pröva det aktuella åtalet. (Tingsrätten dömde mannen för de åtalade brotten, utom urkundsförfalskning, till fängelse .) Mannen överklagade tingsrättens beslut och dom och yrkade bl.a. att hovrätten skulle undanröja domen och avvisa åtalet eftersom det inte fanns förutsätt- ningar enligt artikel 14 i utlämningskonventionen att åtala honom för brott som påstods vara begångna innan han utlämnades från . Hovrätten fann att konventionens 45-dagarsregel borde tolkas så som tingsrätten hade gjort, dvs. att fristen börjar löpa när villkorlig frigivning sker. Yrkandet om avvisning lämnades därför utan bifall. (Hovrätten fastställde senare i dom tingsrättens dom.) Man- nen överklagade och yrkade i första hand att skulle med undanröjande av hovrättens dom avvisa talan mot honom. konstaterade att inte samtyckt till den aktuella lagföringen av mannen, att när mannen anhölls hade förflutit efter den villkorliga frigivningen, men det straff för vilket han utlämnats fortfarande inte var till fullo verkställt och att frågan därför var för mannens villkorliga frigivning kunde anses innebära en slutlig frigivning i konventionens mening. Efter ett ingående resonemang anförde att det – främst mot bakgrund av den i UtlämningsL tidigare gällande im- munitetsregeln, vilken, enligt domstolen, skulle ha inneburit att den villkorligt frigivne inte av prövotiden annat än i händelse av ny brottslighet, fick underkastas någon som helst inskränkning i möjligheten att lämna landet, t.ex. genom före- skrifter, passvägran eller förverkande av den villkorligt medgivna fri- heten, vilka samtliga åtgärder är möjliga under prövotid – fanns be- aktansvärda skäl som tydde på att uttryckssättet i artikel 14 hade varit avsett, att innebära att den däri angivna 45-dagarsfristern skulle räknas från det att straffet till fullo verkställts och att det också upp- fattats så från svensk sida vid tillträdet till konventionen. Artikeln hade, anförde domstolen vidare, tillkommit främst med hänsyn till den utlämnades rättssäkerhet, vilket liksom intresset av förutsebar- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning het talade för att legalitetsprincipen iakttogs vid tolkningen. Utgångs- punkten för fristen borde därför, enligt , vara den tidpunkt då straffet till fullo är verkställt. När det gällde lagföring utan samtycke från den anmodade staten i de fall då den utlämnade återvänt efter att ha lämnat den stat som han utlämnats till, ställdes, konstaterade , inte något krav på att återvändan- det ska ha ägt rum efter det att straffet verkställts. I den delen måste konventionens artikel, anförde domstolen, förstås på det sättet att rekvisitet är uppfyllt, om den utlämnade sedan utlämningen ägt rum lämnat landet och därefter frivilligt återvänder. Den omständigheten att återvändandet har ägt rum efter villkorlig fri- givning kunde inte, anförde , i sig utesluta att det skulle anses ha varit fråga om ett frivilligt återvändande. Samman- fattningsvis borde således, menade , åtal inte utan samtycke från spansk sida ha väckts mot mannen innan förflutit från det att det tidigare fängelsestraffet till fullo hade verk- ställts, om mannen inte, såsom gjorts gällande i målet, efter den vill- korliga frigivningen lämnat landet och frivilligt återvänt hit. Efter att Riksåklagaren beretts tillfälle att föra bevisning i nämnda fråga förklarade denne sig inte längre göra gällande att mannen varit utom- lands och återkallade sin alternativa grund för rätt till åtal. undanröjde därefter tingsrättens och hovrättens domar och avvisade åtalet mot mannen. I NJA 2007 s. 80 hade en man utlämnats från till 2003 för att här lagföras för grovt narkotikabrott och grov narko- tikasmuggling, brotten begångna vid olika tillfällen . Efter begäran från svensk sida lämnades senare från tillåtel- se till lagföring av mannen här för ytterligare narkotikabrottslighet . Åtal för de brott utlämningen avsåg väcktes vid tings- rätt, som meddelade en fällande som i målet. Sedan domen över- klagats dömde hovrätten honom för grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling samt bestämde påföljden, med tillämpning av 26 kap. 2 § , till fängelse . förklarade hovrätten tidigare villkorligt medgiven frihet helt förverkad. Den villkorligt medgivna friheten hänförde sig till en svensk dom , genom vilken mannen dömts till fängelse och för grovt narkotikabrott. Han hade frigivits villkorligt från det straffet 2002 med en återstående strafftid och . Hovrättens dom vann laga kraft. Mannen ansökte om res- ning och yrkade att skulle i första hand undan- röja hovrättens dom och återförvisa målet till hovrätten för ny pröv- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ning samt i andra hand nedsätta straffet till fängelse och undanröja den villkorligt medgivna friheten. Mannan gjorde, som grund för sin resningsansökan, gällande att hovrättens rättstillämp- ning stred mot lag i två avseenden. För det första hade det enligt honom varit fel av hovrätten att förverka den villkorligt medgivna friheten, eftersom utlämningen inte omfattade verkställighet av det straff han dömts till av den svenska domstolen. För det andra ansåg han att hovrätten inte hade haft rätt att tillämpa straffskärp- ningsregeln i 26 kap. 2 § , eftersom den bestämmelsen inte angetts i den svenska utlämningsframställningen eller annat material som överlämnats till tyska myndigheter i utlämningsärendet. konstaterade att mannen i den svenska utlämnings- framställningen inte hade begärts utlämnad för verkställighet av det tidigare utdömda straffet, att det tyska utlämningsbeslutet följakt- ligen inte omfattade sådan verkställighet och att något tillstånd att verkställa detta straff inte heller hade inhämtats från i senare skede. Hovrättens förordnande om förverkande av den villkorligt medgivna friheten innebar, enligt , att mannen berövades sin frihet för verkställande av straff för annat före hans överlämnande begånget brott än de han utlämnats för och därmed ett åsidosättande av specialitetsprincipen enligt artikel 14 utlämningskonvention. Att den konventionsstadgade specialitetsprin- cipen respekterades fick, anförde domstolen, anses vara ett villkor vid utlämningen, vilket enligt 2 kap. 8 § andra stycket ska gälla här. Med hänsyn till detta fanns det enligt Högsta dom- stolen förutsättningar för att med stöd av 58 kap. 2 § 5 rättegångs- balken (om den rättstillämpning som ligger till grund för domen uppenbart strider mot lag) bevilja resning, såvitt gällde hovrättens förordnande om förverkande av den villkorligt medgivna friheten. undanröjde detta förordnande. När det gällde mannens åberopande av att hovrätten tillämpat 26 kap. 2 § , konstaterade att denna bestämmel- se inte hade angetts i den svenska utlämningsframställningen eller i handlingar som annars hade överlämnats i samband med denna. Be- stämmelser rörande påföljden, såsom straffskärpningsregler, kunde emellertid inte, anförde domstolen, anses omfattade av specialitets- principen. Det hade från tysk sida i samband med utlämningen av mannen inte heller, konstaterade domstolen, uppställts något villkor gällande påföljden.