sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — En sådan lösning skulle t.o.m. kunna skada skuldebrevslagens ställning inom förmögenhetsrätten. Om alltför specifika bestämmelser införs i skuldebrevslagen, kan det uppstå osäkerhet om vilka av lagens regler som ger uttryck för allmänna förmögenhetsrättsliga principer och vilka som inte gör det. Behovet av analogislut skulle dessutom kunna kritiseras på samma EU-rättsliga grunder som köplagsalternativet. Med beaktande av allt detta anser vi inte att det är lämpligt att i skuldebrevslagen införa en begränsningsregel om betalningsperiodens längd vid handelstransaktioner. Räntelagen har, till skillnad från både köplagen och skuldebrevslagen, ett tillräckligt brett direkt tillämpningsområde. Lagen gäller för alla penningfordringar på förmögenhetsrättens område (1 §). Nackdelen är att lagen inte alls reglerar en fordrans förfallotidpunkt, utan endast förhållandena kring när och hur ränta ska utgå. En placering i räntelagen kan därför ifrågasättas på rättssystematiska grunder. Det finns dock även skäl som talar för en placering i räntelagen. Lagen innehåller bestämmelser om dröjsmålsränta, vilket är en väsentlig del av sanktionssystemet för att motverka sena betalningar. Reglerna om dröjsmålsränta har ett nära samband med fordringars förfallodag, eftersom ränta endast utgår när betalningstiden försittes (se 3 och 4 §§ räntelagen). Detta samband gör att en bestämmelse om fordringars förfallodag bör kunna placeras i räntelagen. Vi bedömer sammantaget att räntelagen är det lämpligaste alternativet. En bestämmelse om vissa fordringars förfallotidpunkt bör därför införas där. 7.3.4Hur bör en lagregel närmare utformas? Om inget annat är bestämt mellan parterna, gäller som huvudregel i svensk rätt att gäldenären ska betala en skuld när borgenären kräver det. Detta framgår bl.a. av 49 § första stycket köplagen och 5 § skuldebrevslagen. Denna huvudregel bör kompletteras med en bestämmelse som anger när en fordran senast förfaller till betalning. Avsikten bör inte vara att bestämmelsen ska ange någon normal betalningstid vid handelstransaktioner mellan företag. I detta avsnitt behandlas frågan om hur en sådan skyddsregel närmare bör utformas. Direktivet anger inte från när betalningsperioden ska beräknas. Det finns ett antal tänkbara starttidpunkter. Ett alternativ är att utgå från de tidpunkter som direktivet föreskriver för betalningstiden vid transaktioner mellan företag och myndigheter, nämligen från det att fakturan eller leveransen har mottagits alternativt leveransen har kontrollerats enligt avtal eller lag (artikel 4.3, jfr även artikel 3.3 b). En lagregel som innehåller en uppräkning av flera olika starttidpunkter framstår dock som onödigt komplicerad och kan ge upphov till inte obetydliga tolkningssvårigheter. För att åstadkomma en tydlig bestämmelse är det lämpligare att utgå från en tidpunkt, som är enkel att fastställa. Det skulle exempelvis kunna vara vid leveransen. har det normalt inte uppkommit någon skyldighet för gäldenären att betala. Ett problem med en sådan lösning är dock de bevissvårigheter som kan uppstå vid bedömningen av när leverans har skett. I svensk lagstiftning brukar betalningsfristen utgå från det att krav på betalning har framställts (jfr t.ex. 5 § skuldebrevslagen och 49 § köplagen). Räntelagens 30-dagarsfrist börjar att löpa från det att borgenären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning (se 4 §). Jämfört med leveranstillfället är en sådan lösning enklare att hantera ur bevishänseende. I skälen till direktivet understryks även fakturans betydelse för bestämmandet av betalningsfristen (ingresspunkt 18). Enligt vår uppfattning är det rimligt att lägga ett aktivitetskrav på borgenären att faktiskt kräva att gäldenären betalar sin skuld, för att en betalningsfrist ska börja löpa. Vår slutsats är att betalningsperioden bör inledas när borgenären kräver att gäldenären ska betala en fordran. Förutsättningarna för att en fordran ska anses ha uppkommit kan framgå av avtal, lag eller rättspraxis och bör inte regleras i samband med den förfalloregel vi föreslår. En förutsättning för att regeln över huvud taget ska bli tillämplig bör emellertid vara att det faktiskt finns en giltig fordran. Borgenären bör kunna framställa kravet såväl muntligen som skriftligen och regleringen bör vara teknikneutral (ett krav bör t.ex. kunna framställas per e-post). För en så ingripande rättsföljd som att hela fordringen förfaller till betalning, och därmed även utgör grund för rättsliga åtgärder, bör det däremot krävas mer än att borgenären har skickat iväg ett brev. Det är rimligt att begära att betalningskravet ska ha kommit fram till gäldenären för att betalningsperioden ska börja löpa. En annan sak är att bevisbördan i detta sammanhang bör placeras så att om borgenären visar att betalningskravet har avsänts med post, bör gäldenären vara skyldig att göra det sannolikt att brevet inte har kommit fram (se vidare författningskommentaren till förslaget till 2 a § räntelagen). Att det kan uppkomma tveksamhet om vilken exakt dag en gäldenär mottog brevet, och tidsfristen därmed började löpa, bör utan större svårigheter kunna hanteras i praktiken och får därför godtas. Om det bedöms avgörande, är det möjligt för borgenären att säkerställa utredning för gäldenärens mottagande av betalningskravet genom t.ex. rekommenderad försändelse eller e-post- bekräftelse. Vi föreslår alltså en lagregel som innebär att betalningsperioden inleds när borgenären framställer ett krav på att fordringen betalas. Direktivets krav på uttryckligt avtal Direktivet anger att tidsfristen får överskridas om en längre betalningstid uttryckligen fastställts i avtalet. Som framgått (se avsnitt 7.3.1) bör i begreppet uttryckligen anses ligga ett krav på att borgenären aktivt ska ha tagit ställning till betalningstiden. Frågan är hur ett sådant aktivitetskrav bör utformas i lagtexten. Svensk rätt intar en pragmatisk hållning till hur standardvillkor införlivas i ett individuellt avtalsförhållande (se närmare avsnitt 4.2). I många fall är det tillräckligt med en hänvisning till standardavtalet. Denna ordning har tjänat det svenska näringslivet väl. Regler som gör det mer komplicerat att införliva standardvillkor i avtalsförhållanden är därför i sig inte önskvärda. Vår tolkning av direktiv innebär emellertid, som framgått, att en enkel slentrianmässig hänvisning till ett standardavtal inte är tillräcklig för att en betalningstid som överstiger ska anses uttryckligen avtalad i direktivet mening. En utgångspunkt måste dock vara att en lagregel angående krav på uttryckligt avtal, ska utformas på ett sätt som inte påverkar bedömningen av hur standardvillkor i övrigt införlivas i individuella avtalsförhållanden. Direktivet anger att betalningstiden ska vara fastställd i avtalet. Ett sätt att formulera en lagregel kan vara att helt enkelt anknyta till direktivbestämmelsen och ange att det ska vara fråga om en betalningsperiod som är uttryckligen avtalad mellan parterna. Vad som är att bedöma som ett uttryckligt avtal kan emellertid ge upphov till tolkningssvårigheter. Formuleringen ligger nära ett cirkelresonemang eftersom avtal per definition är avtalade och i svensk rätt görs inte någon skillnad på uttryckliga och inte uttryckliga avtal. Vi anser därför inte att detta är en lämplig formulering av direktivets krav. Ett alternativ kan vara att i stället utgå från borgenärens agerande. Direktivet syftar rimligen till att säkerställa att borgenären ges ett verkligt inflytande över betalningsperiodens längd. En bestämmelse skulle därför kunna knytas till att borgenären uttryckligen ska ha godkänt, accepterat eller medgett en längre betalningstid. På så sätt fångas även andra rättshandlingar än regelrätta avtal upp. Lösningen är borgenärsvänlig och ligger därför i linje med direktivets syfte. Vi bedömer sammantaget att en sådan utformning är att föredra. I valet mellan uttrycken godkänt, accepterat eller medgett, framstår godkänt som det mest neutrala uttryckssättet och bör därför väljas. Detta begrepp används även i annan lagstiftning.7 Det bör således krävas att borgenären uttryckligen ska ha godkänt än . Bestämmelsens förhållande till betalningsplaner Direktivet anger att direktivbestämmelserna inte ska påverka parternas möjligheter att avtala om betalningsplaner (artikel 5). Frågan är om detta bör anges i lagtexten. Som framgått föreslår vi att en fordran ska kunna förfalla senare än från betalningskravet, om borgenären uttryckligen godkänner . Detta innefattar även en överenskommelse om att skulden ska delbetalas enligt en betalningsplan. Det finns därför inte något behov av att i lagregeln särskilt ange att bestämmelsen inte ska påverka parternas möjligheter att avtala om betalningsplaner. Det bör noteras att det därmed krävs att borgenären uttryckligen godkänner betalningsplanen. Förslaget går i detta avseende något längre än vad direktivet kräver. Enligt vår tolkning av direktivet skulle det vara tillåtet med en betalningsplan som sträcker sig längre än , även om planen inte har avtalats uttryckligen. Ett handelsbruk eller ett passivt ingånget avtal om sådana avbetalningar, skulle således i och för sig vara tillräckligt. Skyddsintresset när det gäller betalningsplaner som ingås genom t.ex. passivitet från borgenärens sida eller genom slentrianmässiga hänvisningar till standardavtal, måste dock ifrågasättas. Ett krav på uttryckligt godkännande har även i detta fall den positiva konsekvensen att parterna särskilt uppmärksammar frågan om betalningstidens längd. En sådan marginell påverkan på avtalsfriheten kan alltså på goda grunder försvaras. Vi föreslår därför inte något särskilt undantag för dessa fall; även betalningsplaner måste vara uttryckligen godkända av borgenären. 7 Se t.ex. 19 § kommissionslagen och prop. 2008/09:88 s. 139. I direktivbestämmelsen om betalningstidens längd anges att en betalningsperiod som överstiger – trots att den är uttryckligen avtalad – inte får vara grovt oskälig mot borgenären. Parterna har således inte utrymme att avtala om vilka betalningstider som helst. Som framgår av våra överväganden i avsnitt 6.5 finns det i svensk rätt tillräckliga möjligheter att angripa oskäliga betalningsvillkor. Detta gäller oavsett om det är fråga om villkor som uppställs i avtal eller genom sedvänja. En oskäligt lång betalningsperiod är alltså inte tillåten enligt gällande svensk rätt. Det finns därför inte något behov av att i den föreslagna lagregeln ange att betalningsperiodens längd inte får vara oskälig mot borgenären. I sammanhanget bör noteras att 60-dagarsregeln ger uttryck för en yttre gräns och att den alltså inte anger någon standard för en normal betalningsperiod. Detta innebär att även betalningstider som understiger i vissa fall skulle kunna vara att bedöma som oskäliga. En kortare betalningsperiod än direktivet kräver? Direktivbestämmelsen ställer upp en tidsgräns . Eftersom det är fråga om ett minimidirektiv till skydd för borgenären är det i och för sig möjligt att föreslå en strängare reglering än direktivet föreskriver. Lagregeln skulle kunna ange en längsta betalningstid om t.ex. . Som framgår av våra allmänna överväganden i avsnitt 6.4 anser vi att det i princip inte finns skäl för att införa mer tvingade inslag i lagstiftning än vad direktivet kräver. På väsentligen samma grunder som anförs där anser vi inte heller att det finns skäl eller ens vore lämpligt att föreslå en lagregel som föreskriver en kortare betalningsperiod än . Vi har inte funnit tillräckliga skäl för att låta lagregeln få ett bredare tillämpningsområde än vad direktivet anger (se våra allmänna överväganden i avsnitt 6.3). Lagregeln bör följaktligen endast gälla i fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet vid betalning för varor eller tjänster. Sammanfattningsvis bör bestämmelsen utformas så att en fordran på betalning för varor eller tjänster i ett förhållande mellan näringsidkare aldrig förfaller till betalning senare än efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas, om inte borgenären uttryckligen har godkänt . Genom en sådan lagregel inleds en betalningsperiod vid betalningskravet och betalning ska ske senast . Det finns utrymme för , men endast under förutsättning att borgenären uttryckligen godkänner det. Kravet på ett uttryckligt godkännande bör gälla även om betalningen ska ske enligt en betalningsplan. Den överenskomna betalningstiden eller betalningsplanen får inte heller vara oskäligt lång. I så fall kan överenskommelsen angripas med stöd av lagstiftningen om oskäliga avtalsvillkor. Bestämmelsen ändrar inte huvudregeln att betalning ska ske vid anfordran. Regeln är bara aktuell att tillämpa i de situationer när en längre betalningstid bestämts på annat sätt än genom ett uttryckligt avtal (t.ex. passivt ingångna avtal, sedvänjor eller enkla slentrianmässiga hänvisningar till standardavtal). 7.4Betalningsperioden vid handelstransaktioner där gäldenären är en myndighet Förslag: En näringsidkares fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ avseende betalning för varor eller tjänster ska aldrig förfalla till betalning senare än efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas. Om borgenären uttryckligen har godkänt att fordringen ska betalas enligt en betalningsplan, ska dock delbeloppen i stället förfalla till betalning enligt vad som följer av planen. En bestämmelse med denna innebörd ska införas i räntelagen Bedömning: Det saknas skäl att tillåta längre betalningstider för vissa typer av myndigheter. 7.4.1Direktivbestämmelserna för myndigheter och lagstiftningsbehovet Direktivet anger att vid handelstransaktioner där gäldenären är en myndighet ska betalningstiden som huvudregel inte överstiga efter det att fakturan eller leveransen har mottagits alternativt leveransen har kontrollerats enligt avtal eller lag (artikel 4.3). Parterna har därutöver viss möjlighet att uttryckligen avtala om längre betalningstider, men till skillnad från vad som gäller för företag, finns det en tvingande bestämmelse som anger att betalningstiden inte får överstiga (artikel 4.6). Medlemsstaterna får även medge en generell möjlighet till längre betalningsperioder för vissa typer av myndigheter, dock aldrig längre än (artikel 4.4). Någon motsvarighet till dessa bestämmelser finns inte i svensk rätt. Det står t.ex. klart att den tvingande bestämmelsen om högst 60 dagars betalningstid inte följer av nuvarande lagstiftning. Det krävs därför lagstiftning. 7.4.2Utformningen av en lagregel En marknadsrättslig eller en offentligrättslig lösning? En bestämmelse om betalningstiden vid handelstransaktioner mellan företag och myndigheter kan utformas på olika sätt. Enligt kommitté- direktiven ska vi i första hand överväga en offentligrättslig eller en Detta skulle innebära att myndigheter förbjuds att avtala om längre betalningsperioder än vad som följer av direktivet. Därmed undviks ett ingrepp i den typiskt sett marknadsneutrala civilrättsliga lagstiftningen. Avtalsfriheten skulle på så sätt inte inskränkas mer än nödvändigt. Det finns emellertid skäl som talar emot en särskild offentlig- eller marknadsrättslig reglering för myndigheter. Samma generella för- och nackdelar med en marknadsresp. civilrättslig lösning som tidigare nämnts beträffande bestämmelsen för företag (se avsnitt 7.3.2), gäller i lika hög grad för myndigheters handelstransaktioner. Därtill kommer att en marknads- eller offentligrättslig reglering för myndigheter skulle gälla parallellt med den civilrättsliga lagstiftningen för företag. Det skulle alltså vara fråga om två separata regelverk för samma frågor. På så sätt skulle myndigheter i gäldenärsrollen dessutom – tvärtemot vad som får antas vara avsikten med direktivet – få en mildare civilrättslig behandling än företag. Vi anser av dessa skäl att en motsvarande civilrättslig lösning som för företag är att föredra även för myndigheters handelstransaktioner. När det gäller betalningsperiodens starttidpunkt anger direktivet att 30-dagarsfristen ska räknas från det att fakturan eller leveransen har mottagits alternativt leveransen har kontrollerats enligt avtal eller lag (artikel 4.3). Fristerna direktiv för när ränta ska utgå var likalydande med betalningsfristerna direktiv. Vid genomförandet av direktiv bedömdes det vara mer förmånligt för borgenären att starttidpunkten räknades från betalningskravet jämfört med de alternativa tidpunkterna enligt direktivet.8 Vi ansluter till den bedömningen. Det är trots allt borgenären som, genom att framställa ett betalningskrav, förfogar över betalningsperiodens början. De skäl som talar för denna starttidpunkt för företag, gäller i lika hög grad transaktioner med myndigheter (se avsnitt 7.3.4). Det finns även ett egenvärde i att frågan regleras på samma sätt, oavsett avtalsparter. Bestämmelsen för myndigheter bör alltså utformas på motsvarande sätt som när det gäller företag. 8 Se prop. 2001/02:132 s. 30 f. Jfr dock Herre, Sena betalningar – förändrat rättsläge till följd av ett EG-direktiv i JT 2001/02 s. 772 (särskilt s. 781 f.). inledas när borgenären framställer krav på att gäldenären ska betala en fordran. Betalningsperiodens längd och betalningsplaner När gäldenären är en myndighet ska betalningstiden enligt direktivet normalt inte överstiga . Denna huvudregel bör framgå av lagtexten. När det sedan gäller parternas utrymme att avtala om än har vi gjort följande bedömning. Direktivbestämmelsen ger en möjlighet för parterna att uttryckligen avtala om betalningsperioder , om det objektivt sett är motiverat mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär eller inslag. Frågan är om detta undantag bör införas i svensk rätt. Eftersom det är fråga om ett minimidirektiv finns det inte någon skyldighet att införa en möjlighet till längre betalningstid än för myndigheter. Av intresse för bedömningen är att direktivet inte ska påverka parternas möjligheter att avtala om betalningsplaner (artikel 5). I utredningens direktiv anges särskilt att möjligheten till betalningsplaner inte ska inskränkas vid genomförandet. Ett sådant undantag från 30-dagarsfristen bör alltså framgå av lagtexten. Genom möjligheten till betalningsplaner ger direktivet parterna en generell frihet att komma överens om längre betalningsfrister än förutsatt att det sker delbetalningar enligt en betalningsplan. Om det särskilda undantaget för längre betalningstider än förs in i lagstiftningen, skulle det för myndigheter finnas tre nivåer. Dels huvudregeln 30 dagars betalningsperiod, dels en möjlighet att avtala om betalningsperioder på mellan 31–om det objektivt sett är motiverat mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär eller inslag, dels betalningsperioder genom en betalningsplan. Mot den nu skisserade bakgrunden finns skäl att ifrågasätta värdet av att lagstifta om en rätt för myndigheter att i vissa fall avtala om betalningstider mellan 31–. Ett sådant undantag är lagtekniskt krångligt och skapar osäkerhet om vad som menas med att det objektivt sett är motiverat mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär eller inslag. kan myndigheten genom en betalningsplan uppnå samma syfte, men utan den oklara inskränkningen. Lagregleringen blir tydligare och enklare om det finns en huvudregel och endast ett undantag för avtal om av- och delbetalningar. Vi har därför bedömt att det inte finns skäl att utnyttja den möjlighet som ges i direktivet att i vissa undantagsfall tillåta betalningstider . När det gäller betalningsplaner bör, liksom vid transaktioner mellan näringsidkare, krävas att borgenären uttryckligen ska ha godkänt betalningsplanen (se avsnitt 7.3.4). Detta bör framgå av lagtexten. Om parterna väljer att avtala om en betalningsplan, bör det krävas att det av planen framgår när respektive delbetalning förfaller till betalning. I annat fall kan det uppkomma oklarheter om det verkligen är fråga om en betalningsplan i lagens mening, när en viss (del-)fordran förfaller till betalning samt i förlängningen om svensk rätt uppfyller direktivets krav. Av lagtexten bör det därför framgå att om betalningen ska ske enligt en betalningsplan, ska delbeloppen förfalla till betalning enligt planen. Även bestämmelsen om myndigheters handelstransaktioner utgör en skyddsregel för borgenären. Liksom motsvarande bestämmelse i förhållande mellan näringsidkare är det å ena sidan frågan om en sådan skyddsregel som inte fritt kan avtalas bort av parterna, men å andra sidan finns det som framgått vissa begränsade möjligheter att komma överens om längre betalningstider. I detta sammanhang kan konstateras att direktivet innehåller en särskild bestämmelse om att dagen för mottagande av faktura inte får bli föremål för något avtalsvillkor mellan gäldenären och borgenären (artikel 4.3 b). Genom den fordringsrättsliga lösning som vi föreslår, saknar ett avtal för mottagande av faktura betydelse; borgenären kan få fordringen att förfalla genom att framställa ett betalningskrav. Någon särskild bestämmelse med anledning av detta direktivkrav behöver därför inte införas. Direktivet anger samma skälighetskrav i myndighetsfallet som när det gäller handelstransaktioner mellan företag. Betalningstidens längd får således inte vara grovt oskälig mot borgenären. Som redovisas i avsnitt 7.3.4 finns det i svensk rätt tillräckliga möjligheter att angripa oskäliga avtalsvillkor. Kravet på skälighet behöver alltså inte framgå uttryckligen i den föreslagna bestämmelsen i räntelagen. Även i detta fall kan finnas skäl att framhålla att 30-dagarsregeln inte anger vad som är att betrakta som en normal eller rimlig betalningsperiod i det enskilda fallet. Det kan således inte uteslutas att även betalningstider understigande i vissa fall skulle kunna vara att betrakta som oskäliga. Vi har inte heller i detta fall funnit tillräckliga skäl att ge bestämmelsen ett vidare tillämpningsområde än vad direktivet kräver. Den ska således vara tillämplig på en näringsidkares fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ avseende betalning för varor eller tjänster. När det gäller innebörden av myndighetsbegreppet hänvisar direktiv till definitionerna i direktiven om offentlig upphandling (se artikel 2.2). Dessa är överensstämmande med vad som anges i de svenska lagarna om offentlig upphandling.9 Vi har övervägt om denna definition bör framgå i lagtexten. Det kan i det sammanhanget konstateras att det likalydande myndighetsbegreppet inte är definierat i 4 § andra stycket räntelagen eller i 1 § andra stycket avtalsvillkorslagen. Det kan förvisso hävdas att den nu föreslagna bestämmelsen delvis är av annan karaktär och att en legaldefinition därför skulle vara mer angelägen. En definition skulle emellertid kräva överväganden även beträffande övriga lagrum där begreppet används. är det tveksamt om en tekniskt tämligen komplicerad definition skulle fylla någon praktisk funktion i detta sammanhang. Vi föreslår därför inte någon legaldefinition. Den närmare innebörden av begreppet myndighet eller annat offentligt organ utvecklas i kommentaren till 2 a § andra stycket räntelagen, se avsnitt 14.1. Vår bedömning är att det även för myndigheters handelstransaktioner bör föras in en civilrättslig bestämmelse i räntelagen om när en fordran senast förfaller till betalning. Bestämmelsen bör utformas som en skyddsregel för borgenären och den ska inte inne- 9 Se 2 kap. 19 § lagen (2007:1091) om offentlig upphandling och 2 kap. 21 § lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. bära någon förändring av huvudregeln att betalning ska ske vid anfordran. Bestämmelsen bör ange att en näringsidkares fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ avseende betalning för varor eller tjänster aldrig förfaller till betalning senare än efter det att borgenären har krävt att fordringen betalas. Samma starttidpunkt för betalningstidens längd som gäller för företag ska alltså användas, dock med en kortare frist.