sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — HD anförde att sluten ungdomsvård som huvudregel ska användas för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt om rätten skulle finna att påföljden borde bestämmas till fängelse med tillämpning av 30 kap, vilket i praktiken innebär att tillämpnings- området för de övriga i 32 kap. behandlade påföljderna i första hand omfattar brottslighet för vilken straffmätningsvärdet understiger fängelse. Ungdomsvård enligt 32 kap. 1 § har samma tillämpningsområde som ungdomstjänst och har inom detta område – straffmätnings- värden till och – företräde framför ungdomstjänst. Ungdomsvård är dessutom enligt vad HD anförde förstahands- alternativ för brottslighet som skulle ha föranlett fängelse men mindre än . HD delade underinstansernas bedömning att brottets straffvärde i det aktuella fallet uppgick till fängelse , att straffmätnings- värdet uppgick till fem månaders fängelse samt att påföljden skulle bestämmas till ungdomsvård. Vad gällde frågan om den skulle förenas med ungdomstjänst anfördes i domskälen att det av lag- stiftningens utformning får anses följa att presumtionen är att ungdomsvård inte ska förenas med någon förstärkningspåföljd. Vid prövningen av frågan om ungdomsvård ska förenas med ungdomstjänst bör även – enligt vad HD anförde – vägas in hur ingripande de planerade vårdinsatserna är. Är de planerade åtgärderna av särskilt ingripande slag torde det endast undantagsvis anses vara påkallat med en förstärkningspåföljd. Bl.a. mot den bakgrunden att det kan vara svårt att veta hur omfattande åtgärderna rent faktiskt kommer att bli, torde enligt HD emellertid förutsättningarna för att göra en individualiserad prövning ofta vara förhållandevis begränsade. HD anförde att det som utgångspunkt bör kunna gälla att en förstärkningspåföljd i form av ungdomstjänst normalt inte kan anses motiverad om straffmätningsvärdet understiger sex månaders fängelse. Eftersom straffmätningsvärdet i detta fall uppgick till fem månaders fängelse kunde straffvärdet inte anses utgöra tillräckligt skäl för att förena ungdomsvården med ungdomstjänst. Det rån som den unge gjort sig skyldig till hade dock innefattat våld och hot av sådant slag att brottets art enligt HD talade för en tilläggs- påföljd. De planerade åtgärderna inom ramen för ungdomsvården kunde inte anses vara så ingripande att det med hänsyn till dessa inte fanns skäl att döma ut någon förstärkningspåföljd. HD delade därför hovrättens bedömning att ungdomsvården måste förenas med ungdomstjänst för att påföljden skulle anses tillräckligt ingrip- ande. Beträffande antal timmar som ungdomstjänsten ska omfatta refererade även HD till vad som sagts i förarbetena, att det vid beräkningen av antalet timmar kunde sökas vägledning i tillämp- ningen av ungdomstjänst som fristående påföljd. HD anförde att antalet timmar ska fastställas med ledning av det fängelsestraff som skulle ha dömts ut när den tilltalade döms till ungdomstjänst som fristående påföljd. För brott som inte ligger på bötesnivå ska antalet timmar bestämmas till 50 när alternativstraffet är en månads fängelse och därefter med tillägg om när alternativstraffet är När ungdomstjänst är en tilläggspåföljd till ungdomsvård gäller enligt HD inte den redovisade begränsningen att alternativ- straffet med beaktande av ungdomsrabatten inte får överstiga fängelse . För ungdomstjänst som tilläggspåföljd är i stället enligt HD:s avgörande området över centralt. När ungdomstjänst utgör en tilläggspåföljd till ungdomsvård bör därför det maximala antalet timmar förbehållas de fall där alternativ- straffet med beaktande av ungdomsrabatten är (eller högre). HD konstaterar att någon helt jämn fördelning inte är möjlig. Som utgångspunkt torde dock kunna tas att motsvarar en månads fängelse och att antalet timmar ökar med 15 till och med sex månaders fängelse (vilket innebär vid ) och därefter med . Genom HD:s dom klarläggs på flera sätt tillämpningsområdet för de olika ungdomspåföljderna. Det kan antas få stor betydelse för rättsutvecklingen. Som en del av utvärderingen av reform vill vi i detta avsnitt lyfta fram vad rättsfallet innebär och även peka på vissa risker som kan finnas i tolkningen av det och tillämpningen av de principer det ger uttryck för. Vad gäller tillämpningsområdet för de olika ungdomspåföljderna konstaterar HD att sluten ungdomsvård som huvudregel ska användas om rätten finner att påföljden borde bestämmas till fängelse med tillämpning av 30 kap. BrB. I praktiken innebär det enligt HD att tillämpningsområdet för de övriga i 32 kap. behand- lade påföljderna i första hand omfattar brottslighet för vilket ett fängelsestraff, med beaktande av straffvärdet och ungdomsrabatten enligt 29 kap. 7 § BrB, skulle bestämmas till än . HD återkommer till detta vid bedömningen av hur antalet timmar ska beräknas när ungdomstjänst utgör tilläggssanktion till ungdoms- vård. Det sägs då att när ungdomstjänst utgör en tilläggssanktion till ungdomsvård bör därför det maximala antalet timmar förbe- hållas de fall där alternativstraffet med beaktande av ungdomsrabatten är (eller högre). Det beräkningssätt som HD presen- terar utgår från ett högsta alternativstraff , vilket ska föranleda 150 timmars ungdomstjänst som tilläggssanktion. För att en lagöverträdare under ska kunna dömas till sluten ungdomsvård förutsätts att det enligt 30 kap. 5 § BrB föreligger synnerliga skäl för fängelse. Om det s.k. straffmätningsvärdet, dvs. det fängelsestraff som skulle dömts ut med beaktande av brottslig- hetens straffvärde, billighetsskäl och bestämmelsen om ungdoms- reduktion i 29 kap. 7 § BrB, uppgår till föreligger det visserligen synnerliga skäl för fängelse.37 Enligt vår mening bör dock ett så högt straffvärde inte med nödvändighet innebära att ungdomsvård är utesluten som påföljd. För lagöverträdare som inte omfattas av de särskilda ungdoms- påföljderna finns möjlighet att döma till skyddstillsyn med 37 Av NJA 2000 s. 314 följer att det vid tillämpning av ungdomsreduktionen är straff- mätningsvärdet som bör avgöra huruvida det föreligger en fängelsepresumtion. föreskrift om kontraktsvård vid straffmätningsvärden upp till (och ibland måhända mer än så) förutsatt att de planerade åtgärd- erna är tillräckligt ingripande. Denna möjlighet ska enligt vad vi föreslår i avsnitt 9.5.10 finnas kvar även i ett system där kontrakts- vård blir en tilläggssanktion till villkorligt fängelse, på så sätt att det ska finnas möjlighet att besluta att ett fängelsestraff som överstiger ska vara villkorligt om det villkorliga fängelsestraffet förenas med en tillräckligt ingripande kontraktsvård. Enligt vår mening bör på samma sätt en ungdomsvård bestående av ett mycket ingripande ungdomskontrakt eller en mycket ingripande vårdplan kunna till- ämpas även vid straffmätningsvärden . Att det skulle finnas någon sådan begränsning är heller inte något som framgår av lagtext eller förarbeten. Snarare talar förarbetena till reform i motsatt riktning. Genom reformen ökade möjlig- heterna att förena ungdomsvård (dvs. den tidigare överlämnande- påföljden) med ungdomstjänst. Från att tidigare ha varit maximalt kan genom reform ungdomsvård förenas med som mest 150 timmars ungdomstjänst. I förarbetena förmodades att åtgärderna inom ramen för ungdomsvård inte sällan skulle bli mer ingripande än tidigare och att det skulle minska behovet av en tilläggspåföljd.38 Regeringen anförde att det var angeläget att i görligaste mån undvika frihetsberövande påföljder och att utrymmet för att använda ungdomsvård borde var så stort som möjligt. Kombinationspåföljden borde därför enligt regeringen finnas kvar. Genom höjningen kunde enligt regeringen ungdomsvård bli ett än mer trovärdigt alternativ till frihetsberövande påföljder för unga lagöverträdare och bidra till att ungdomsvård får ett brett tillämpningsområde. Om tillämpningsområdena sammanfaller för ungdomsvård och sluten ungdomsvård bör enligt vår mening – enligt den allmänna inriktningen att så långt möjligt välja en annan påföljd än fängelse eller annan frihetsberövande påföljd – ungdomsvård väljas som påföljd. HD:s dom utesluter förvisso inte att ungdomsvård kan komma i fråga även vid straffmätningsvärden . Enligt vår mening finns det dock en risk att domskälen tolkas så att det föreligger en så stark presumtion för sluten ungdomsvård i sådana situationer att det inte övervägs i tillräcklig utsträckning om ungdomsvård i det enskilda fallet kan vara tillräckligt ingripande. 2005/06:165 s. 83. Detta vore enligt oss en olycklig utveckling som inte skulle vara i linje med lagstiftarens ambitioner. Gällande proportionalitetsbedömningen anför HD att det bl.a. mot den bakgrunden att det kan vara svårt att veta hur omfattande åtgärderna rent faktiskt kommer att bli, ofta torde finnas förhåll- andevis begränsade förutsättningar för att göra en individualiserad bedömning. Lagstiftningen om ungdomsvård utgår från att det ska göras en bedömning om de planerade åtgärderna är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. För att domstolen ska kunna göra en sådan proportionalitetsbedömning ska det av yttrandet från framgå arten, omfattningen och varaktigheten av de föreslagna åtgärderna. Vad som enligt förarbetena ska vägas in är bl.a. om åtgärderna ska ske med stöd av SoL eller LVU, karaktären och omfattningen av vårdinsatserna samt vårdtiden. Dessa omständig- heter ska enligt propositionen vägas mot brottets straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. Om de planerade insatserna är begränsade till exempelvis enstaka stödsamtal eller ett förordnande av kontaktperson bör enligt förarbetena ett överlämnande ske endast vid brottslighet av lindrigare slag. Om de planerade insatserna består i att den unge – med eller utan samtycke – ska tas om hand för placering i exempelvis ett familjehem eller ett hem för vård och boende kan ett överlämnande komma i fråga även vid allvarligare och mer omfattande brottslighet. Även den tilltalades ålder ska vara av betydelse. Ju yngre lagöverträdare, desto större utrymme för att välja en överlämnandepåföljd även för allvarlig brottslighet.39 Frågan om proportionalitetsbedömningen återkommer reger- ingen till när det gäller i vilken utsträckning överlämnande till vård inom bör kombineras med en förstärkningspåföljd, dvs. dagsböter eller ungdomstjänst.40 Enligt förarbetena är det inte möjligt att närmare ange hur denna bedömning ska ske. Är det fråga om relativt lindrig brottslighet torde det inte vara påkallat att kombinera överlämnandepåföljden med någon förstärkningspåföljd om de planerade åtgärderna från sida kan anses till- räckligt ingripande. Är det däremot fråga om allvarligare brottslighet och planerade åtgärder är av mera begränsad natur, torde det enligt regeringen vara påkallat att förstärka över- 1997/98:96 s. 149. lämnandepåföljden för att den ska kunna komma i fråga. Ju yngre lagöverträdare desto större bör utrymmet vara för att välja ett överlämnade till vård inom även för allvarlig brottslig- het. Det väsentliga enligt regeringen är att den samlade reaktionen på brottsligheten framstår som rimlig och att det finns en balans mellan brottsligheten och samhällets reaktion Enligt förarbetena ska principen om proportionalitet ge utslag i bägge riktningarna. I propositionen till reform, då påföljden överlämnande till vård inom ersattes med ungdomsvård, anför regeringen att de ändrade kriterierna för påföljden inte är avsedda att innebära någon ändring av kravet på proportionalitet.41 I förarbetena hänför sig regeringen till vad som sades i denna fråga genom reform, med det tillägget att påföljden framöver bör kunna användas i större utsträckning (med syftning på det utökade antalet timmar ungdomstjänst som kan dömas ut som tilläggssanktion). Att det finns ett samband mellan brottet och den tidigare brottslig- heten å ena sidan och samhällets reaktion å andra sidan är enligt vår mening en förutsättning för att påföljden ska uppfattas som trovärdig och ge uttryck för det som rättsordningen måste förmedla. Det säger sig självt att denna proportionalitet inte är något som kan bedömas med någon exakthet. Enligt vår mening måste det med nödvändighet bli en mer övergripande bedömning. Detta hindrar dock inte att de föreslagna åtgärderna kan värderas – förutsatt att de är beskrivna tillräckligt konkret i yttrande. Normalt bör det därför finnas relativt goda förutsätt- ningar att göra en individualiserad bedömning, varvid naturliga hållpunkter kan vara den uppoffring och de åtaganden som åtgärderna innebär för den unge mätt i tidsåtgång och den tidsperiod åtgärderna ska fortgå. Om de innebär drogkontroller eller andra ingripande kontroller kan det också vägas in. Att det ska göras en sådan bedömning i det enskilda fallet torde också lag- stiftaren ha utgått från. HD:s dom utesluter visserligen inte att det kan göras sådana individualiserade bedömningar. Domen kan dock tolkas så att straffmätningsvärdet närmast ges en presumtionsverkan gällande frågan när ungdomstjänst inte är motiverad som förstärknings- påföljd respektive när ungdomsvård å andra sidan som huvudregel bör kombineras med ungdomstjänst. På samma sätt kan domen 2005/06:165 s. 57 f. tolkas på så sätt att brottslighetens art ges en sådan presumtions- verkan. Enligt vår mening vore det olyckligt om domstolarna på så sätt skulle frångå värderingen av de föreslagna åtgärderna i det enskilda fallet. Dels skulle förmodligen genomslaget för proportionalitets- principen bli sämre. Därtill skulle användningen av kombinations- påföljder öka vid allvarligare brott om domstolarna inte tillräckligt söker värdera ingripandegraden av de föreslagna åtgärderna utan utgår från att ungdomsvården mer eller mindre regelmässigt ska förenas med ungdomstjänst redan på grund av brottslighetens straffmätningsvärde. Det sagda understryker också vikten av att är tillräckligt tydliga och konkreta i sina yttranden. Enligt dagens ordning kan – som en följd av HD:s dom – resultatet bli detsamma gällande artbrottslighet. Enligt den ordning vi föreslår kommer brottslighetens art att sakna betydelse för påföljdsbestämningen, såväl för vuxna som för unga lagöverträdare (se avsnitt 24.3.2). Betydelsen av detta rättsfall kommer i sådana fall att minska, genom att domstolarna framöver inte kommer att kunna välja en förstärkningspåföljd pga. brottlighetens art. 24.3.6Brottslighetens allvar bör tillmätas större betydelse vid utformningen av ungdomskontrakt och vårdplaner Våra bedömningar: bör alltid ha kunskap om den brottslighet den unge misstänkts för, när ett yttrande enligt 11 § LUL upprättas. Det gäller särskilt om det är fråga om allvarlig brottslighet. Företrädare för bör regelmässigt närvara vid polisförhör när underåriga misstänkt för brott. Detta följer redan av dagens lagstiftning men tillämpas inte konsekvent. Det är viktigt att det skapas rutiner hos och polisen som gör att lagstiftningen följs. Åklagare bör därutöver informera om de när- mare omständigheterna gällande den misstänkta brottsligheten. Detsamma bör gälla för polismyndighet när det är en polisledd förundersökning. Inom ramen för myndigheternas samverkan kan det bestämmas hur en sådan kunskapsöverföring bör ske. Om de planerade åtgärderna enligt ett ungdomskontrakt eller en vårdplan inte är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslig- hetens straffvärde och art och den unges tidigare brottslighet, i förekommande fall i förening med ungdomstjänst eller böter, får enligt 32 kap. 1 § BrB inte ungdomsvård väljas som påföljd. förslag till åtgärder görs utifrån den unges vårdbehov, i enlighet med den grundläggande uppgiften för social- tjänsten – såsom följer av SoL och LVU – att vidta åtgärder som bidrar till en gynnsam utveckling för den unge. Genom att det reform föreskrevs att vården ska motverka en ogynnsam utveckling, tydliggjordes att det inte ska behövas någon konkret riskbedömning samt att ett vårdbehov kan anses föreligga även om en risk för fortsatt brottslighet inte kan befaras.42 Även om den unges problembild kan vara komplex och den aktuella brottsligheten inte med självklarhet går att relatera till de problem som framträder, torde brottslighetens karaktär och omfattning utgöra en viktig faktor vid arbete med framtagande av åtgärder. Vad som särskilt övervägs vid upprättande av ungdomskontrakt och vårdplaner torde sålunda vara vilka risk- faktorer som kan motverkas och vilka skyddsfaktorer som kan för- stärkas hos den unge. reform framhölls särskilt att vårdinsatserna ska planeras utifrån den unges vårdbehov.43 Detta är ett ställnings- tagande som återupprepas i utgångspunkterna till reform. Det sägs i den propositionen därutöver bl.a. att domstolen ska pröva om de planerade åtgärderna är tillräckligt ingripande med hänsyn bl.a. till straffvärdet. Upprätthållande av proportionaliteten mellan brottsligheten och påföljden kan enligt förarbetena ske genom att domstolen förenar ungdomsvården med tilläggssank- tioner eller i förlängningen avstår från att välja denna påföljd om den inte under alla förhållanden kan anses tillräckligt ingripande.44 Att insatsernas omfattning uteslutande ska styras efter ett behovs- kriterium – helt utan beaktande av brottslighetens svårhet – är dock enligt vår mening inte helt självklart. anförde i sitt betänkande att propor- tionalitetsprincipen ytterst är en fråga för domstolen att beakta men 2005/06:165 s. 56. 1997/98:96 s. 147. 2005/06:165 s. 58. att det är angeläget att är medveten om principens betydelse vid domstolens avgöranden och att man har principen i minne när man upprättar sina förslag till åtgärder, för att påföljden ska kunna tillämpas i så stor utsträckning som möjligt i alla fall där det är motiverat. För att åstadkomma detta var enligt Ungdomsbrotts- utredningens bedömning behovet av information och utbildning av socialsekreterarna stort. Ingen, särskilt inte den unge lagöverträdaren, är ju betjänt av att av okunskap om proportionalitetsprincipen upprättar en vårdplan som är långt ifrån tillräckligt ingripande för att kunna ligga till grund för en överlämnandepåföljd. Det är heller inte bra att domstolen, i brist på bra alternativa påföljder, gör avkall på pro- portionalitetsprincipen och dömer till vård inom trots att åtgärderna i vårdplanen inte motiverar detta. Det sagda förutsätter naturligtvis att det utifrån den unges vårdbehov finns utrymme för ytterligare åtgärder och vårdinsatser. Även det omvända förhållandet kan emellertid vara för handen, dvs. att socialnämnden föreslår allt för ingripande åtgärder med hänsyn till brottets svårhet. Att domstolen i en sådan situation ändå tillämpar överlämnandepåföljden är natur- ligtvis lika olyckligt mot bakgrund av proportionalitetsprincipen. Det nu sagda visar på svårigheterna att, i fall då överlämnandepåföljden kommer i fråga, tillämpa den grundläggande principen om likhet inför lagen om inte vårdplanerna upprättas under hänsynstagande även till proportionalitetsprincipen. I förarbetena till reform anslöt sig – som ovan återgetts – regeringen till tidigare uttalanden att vårdinsatserna ska utformas utifrån vårdbehovet. I propositionen antyddes dock att proportion- alitetsprincipen bör få ett visst genomslag även inom . Vad gäller behandlingen av frågan om behovet av samverkan mellan rättsväsendet och angavs det nämligen att det vid gemensamma samverkansmöten kan tas upp bl.a. innebörden av proportionalitetsprincipen.46 Frågan berördes dock inte ytterligare lagstiftningsärende. 45SOU 2004:122 s. 308. 2005/06:165 s. 46. Brottslighetens allvar bör kunna ges betydelse vid utformningen av de föreslagna åtgärderna i ett ungdomskontrakt eller en vårdplan Frågan är således om de åtgärder som föreslås i ungdomskontrakt och vårdplaner kan anpassas till brottslighetens allvar. Enligt vår mening är det lätt att instämma i vad anförde. Det finns mycket att vinna på att de åtgärder som föreslås utgör en proportionerlig reaktion på brottet, förutsatt att det finns utrymme för ytterligare sådana åtgärder utifrån den unges vård- behov. Som systemet är konstruerat ska ju ungdomstjänst eller böter tillgripas, om de föreslagna åtgärderna inte är tillräckligt ingripande. Böter är i sig inte något bra alternativ, eftersom användningen av böter för underåriga lagöverträdare enligt våra direktiv ska slopas eller i vart fall minska. I många fall – särskilt när det föreligger ett mycket uttalat vårdbehov – är den unge inte lämplig för ungdoms- tjänst. Som framgår av Brå:s utvärdering av reform är det en stor grupp av dem som dömts till kombinationspåföljden som missköter ungdomstjänsten.47 Vid det socialsekreterarseminarium som utredningen anordnade48 angavs också att kombinationspå- följden ofta är förenad med stora svårigheter, vad gäller missköt- samhet och möjligheterna att förena föreskriften om ungdoms- tjänst med åliggandena som följer av ungdomskontraktet. Även vid andra kontakter som utredningen har haft med socialsekreterare har den bilden framkommit, att det ofta utgör problem med verkställigheten. Som utvecklas ovan i avsnitt 24.3.4 bör det vara en ambition att minska behovet av kombinationspåföljder. Ett sätt att göra detta skulle kunna vara att tillse att de föreslagna åtgärderna i ungdomskontrakten i något större omfattning anpassas till brotts- lighetens straffvärde. Att de föreslagna åtgärderna utformas med huvudsaklig utgångspunkt i brottslighetens allvar och ett proportionalitetstänk- ande, är dock inte lämpligt och knappast heller möjligt. Om det inte föreligger något tydligt vårdbehov finns ju andra påföljder – i första hand ungdomstjänst – att ta till. Inte heller om det i och för sig finns ett tillräckligt vårdbehov för att motivera ungdomsvård bör proportionalitetsprincipen kunna avgöra vilka insatser som görs. Att sätta in vissa åtgärder – exempelvis påverkans- program – i de fall något behov inte föreligger är meningslöst eller 47Brå-rapport 2011:10 s. 53. kan till och med vara kontraproduktivt. Vid seminariet med social- sekreterare framfördes att det skulle vara väsensfrämmande att utforma åtgärderna med den utgångspunkten. Även om det inte går att ha proportionalitetsaspekten som utgångspunkt, kan dock enligt vår mening brottsligheten ges större betydelse vid utformningen av förslag till åtgärder. Brottets karak- tär och dess grovhet och omfattning samt huruvida den unge återfallit i brott kan utgöra indikatorer för att det föreligger ett vårdbehov och säga något om den unges sociala beteende. De speciella omständigheterna vid ett brott kan innebära att särskilda åtgärder är påkallade. Att beslutsunderlaget innefattar utförlig information om brottsligheten kan sålunda leda till mer adekvata åtgärder. Även utan proportionaliteten som utgångspunkt kan sålunda ett beaktande av brottslighetens allvar och de särskilda omständigheterna kring brottet innebära att det föreslås mer ingripande åtgärder. Utan att frångå ett behovstänkande kan det därtill, enligt vår mening, i många fall göras en anpassning av de åtgärder som föreslås så att de utgör ett realistiskt påföljdsförslag med hänsyn till brottslighetens allvar. Genom samverkan och utbildning (se avsnitt 24.2) kan det bli en ökad förståelse hos om de proportionalitets- aspekter som domstolen måste iaktta. Även om det inte går att generalisera att ett allvarligare brott innebär ett mer omfattande vårdbehov och det heller inte går att föreslå åtgärder som inte motiveras utifrån ett sådant behov, kan en ökad förståelse för behovet av tillräckligt ingripande åtgärder innebära större hänsyns- tagande till brottslighetens allvar vid utformningen av åtgärds- förslagen. Information till om brottsligheten Om någon som inte fyllt är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, ska enlig 6 § genast underrättas. Det torde ske genom att får del av brottsanmälan från polisen. Genom den ges en – mer eller mindre översiktlig – bild av brottsligheten genom det sätt på vilket polisen återgett anmälarens uppgifter.