sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Även om det nog inte kan vara något bärande skäl för en särreg- lering kan nämnas att införandet av en särskild straffbestämmelse kan leda till att myndigheter och frivilligorganisationer som kom- mer i kontakt med drabbade personer i högre grad än upp- märksammar problemet. Detta är en förutsättning för att rätt frågor ska kunna ställas och lämpliga åtgärder vidtas. Det är av avgörande betydelse att myndigheter och frivilligorganisationer förstår problem- bilden, som ofta har speciella kännetecken. En bristande förståelse innebär en uppenbar risk för att den utsatta personen inte får det skydd och stöd som han eller hon behöver. Det kan i sin tur få allvarliga konsekvenser. Införandet av en särskild straffbestämmelse kan sålunda antas leda till att det sker en kunskaps- och medveten- hetshöjning som är till nytta för de utsatta. Av Brottsförebyggande rådets (Brå) rapport (2012:1) Polisens utredningar av hedersrelaterat våld framgår att det i utredningar om hedersrelaterad brottslighet relativt ofta förekommer uppgifter om att någon har blivit gift mot sin vilja. Inte i något ärende som Brå har granskat har detta stått i fokus i brottsutredningen. I endast ett ärende finns uppgifter om hur tvånget sett ut. Utredningen känner inte till något fall i vilket en person har dömts för t.ex. olaga tvång eller människohandel på grund av ett tvångsäktenskap. En särskild straffbestämmelse torde kunna bidra till en ökad lagföring genom att det klargörs och görs synbart att det är straffbart att tvinga någon till äktenskap. Som har framgått innehåller konvention om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer vissa bestämmelser om tvångsäktenskap. Det finns anledning att undersöka vad konventionen innebär i dessa delar. Den stipulerar i artikel 37.1 att de stater som tillträder konven- tionen ska göra det straffbart att uppsåtligen tvinga någon annan att ingå äktenskap. Vår bedömning är att konventionens krav i denna del i och för sig är uppfyllt genom bestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § . Emellertid uppställer konventionen i artikel 41.2 ett absolut krav att även försök ska vara straffbart. tvång av normalgraden är, till skillnad från olaga tvång som är grovt, inte straffbart på försöksstadiet enligt nuvarande lag. Ett uppfyllande av konventionens krav bör därför innebära antingen att försök till olaga tvång av normalgraden straffbeläggs, eller att det införs ett särskilt brott som är straffbart på försöksstadiet. Eventu- ellt kan man också hävda att de gärningar som typiskt sett måste ha kommit till stånd för att ett försök ska ha ägt rum, t.ex. misshandel eller olaga hot, redan är straffbara. Ett annat alternativ kunde tänkas vara att den omständigheten att tvånget avser äktenskap mot någons vilja läggs till exemplen i 4 kap. 4 § på sådant som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Ett sådant tillägg skulle dock inte innebära att alla fall av olaga tvång avseende äktenskap mot någons vilja skulle bli att bedöma som grova. En sådan reglering skulle därför inte till fullo uppfylla konventionens krav på försöks- kriminalisering, om det som sagt inte anses tillräckligt att misshan- del m.m. är kriminaliserat. Konventionen fordrar vidare att det inte gäller något krav på dubbel straffbarhet (artikel 44.3). Detta innebär att det inte får vara en förutsättning för möjligheter att straffa brott begångna i utlandet att gärningen är straffbar också på gärningsorten. Något undantag från kravet på dubbel straffbarhet gäller inte för brottet olaga tvång. Konventionen ställer också krav i fråga om preskription för underåriga offer (artikel 58). När det gäller preskription krävs att det ska finnas effektiva möjligheter att initiera en rättsprocess efter det att offret har blivit myndigt. Detta innebär bl.a. att offren, efter det att de blivit vuxna, ska ha tillräcklig tid för att komma över sitt trauma och därigenom kunna göra en anmälan (se Explanatory Report punkt 296). Vi återkommer till frågan om preskription i kapitel 14. Förmodligen förutsätter ett svenskt tillträde till konventionen att reserverar sig mot bestämmelsen om dubbel straff- barhet, något som i och för sig är möjligt enligt artikel 78.2, eller också att det införs en särskild reglering av tvångsäktenskap. Det lär inte komma i fråga att ta bort kravet på dubbel straffbarhet för olaga tvång eller grovt olaga tvång enligt 4 kap. 4 § . Om ska kunna tillträda konventionen utan reservationer, synes det därför vara nödvändigt att särskilt reglera tvångsäkten- skap och att dessutom införa ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet. En särskild rubricering torde slutligen innebära vissa fördelar i det internationella samarbetet mot tvångsäktenskap. Fördelen skulle främst bestå i att en sådan rubricering gör det tydligt att ett ärende handlar om tvångsäktenskap, något som inte framgår av exempelvis rubriken olaga tvång. har vi presenterat ett antal skäl som talar för en särregle- ring. Men det finns också skäl som talar för att någon särreglering inte bör ske. anförde i sitt betänkande att en särreglering skulle innebära att det krävs ett antal alternativa yrkan- den i en process, vilket kan leda till en onödig konkurrenspro- blematik som försvårar rättsprocessen (SOU 2008:41 s. 200). Detta kan vara en nackdel med en särreglering som dock får anses ganska marginell och som dessutom åtminstone delvis bör kunna mot- verkas genom att straffbestämmelsen får en lämplig utformning. Ett annat argument mot en särreglering är att den kan leda till att vissa utsatta personer blir mindre benägna att söka hjälp för sin situation och att berätta för myndigheter om vad de är utsatta för. Mycket tyder på att det är så att de utsatta söker hjälp i liten utsträckning och ofta först i ett akut skede. De personer som utsätts för tvångsäktenskap och andra hedersrelaterade övergrepp upplever ofta en stark konflikt mellan sin lojalitet mot och kärlek till familjen å ena sidan och sina önskningar att få slippa övergrepp och att själva få fatta beslut om hur de ska leva sitt liv å den andra. Det kan antas att många av dem inte alls vill att familjemedlemmar ska bli polisanmälda och kanske dömas till fängelsestraff. Det kan också vara så att den utsatta personen förstår att en polisanmälan och rättegång sannolikt leder till repressalier från omgivningens sida. Dessa repressalier kan vara av mycket allvarligt slag och ibland innebära en fara för offrets liv. Följden av en polisanmälan kan också bli att brottsoffret måste lämna sin familj och leva gömd för den, kanske . Ytterst finns det alltså en risk för att utsatta personer avstår från att söka hjälp och att en särreglering därför faktiskt bidrar till att vissa tvångsäktenskap som annars hade kunnat förhindras kommer till stånd. Argument av detta slag har förts fram i den brittiska debatten av forskare och hjälporgani- sationer som fruktar att en särreglering skulle göra det svårare att nå och hjälpa de utsatta.5 Detta är tveklöst det starkaste argumentet mot en särreglering. Mot detta kan anföras bl.a. att den norska straffbestämmelsen inte synes ha lett till att färre personer sökt hjälp på grund av att de är utsatta för press att gifta sig mot sin vilja. Tvärtom rapporteras i fler kända fall år . Ett särskilt argument mot särreglering kan anföras, om inte de s.k. informella äktenskapen inryms i straffbestämmelsen (se om sådana äktenskap i avsnitt 2.4.2 och 6.11). I det fallet kan en särreglering med en strängare straffskala bidra till att gärnings- männen i högre grad avstår från att tvinga fram ett juridiskt bind- ande äktenskap och i stället väljer en rent religiös eller traditionell ceremoni. Sådana förbindelser upplevs ofta som lika bindande av de inblandade och deras omgivning som ett formellt äktenskap. Kon- sekvenserna för offren blir alltså i många avseenden likvärdiga. Samhällets chanser att upptäcka tvångsäktenskapet minskar dock, eftersom informella äktenskap inte förutsätter någon myndighets- inblandning och inte registreras, vare sig de har ingåtts i eller utomlands. De behöver inte åberopas i ett ärende om anhörig- invandring och kommer därigenom inte nödvändigtvis till Migrations- verkets kännedom. Mot en särreglering kan möjligen också anföras att det i många kan komma att bli svårt att åstadkomma tillräcklig bevisning för en fällande dom. Beviskravet i brottmål är högt ställt och det kan för- väntas att bevisläget kan vara svårt. Dels måste man räkna med att många målsägande inte kommer att vilja stå fast vid sina uppgifter, dels är det troligt att det ofta kommer att saknas vittnen. De per- soner som blir vittne till händelser av det slag som diskuteras hör ofta till familjekretsen. Många tvångsäktenskap ingås vidare i utlandet, vilket ytterligare kan försvåra utredningsarbetet. 5 Se t.ex. artikel av Khatun Sapnara i , Forced marriages blight lives, but criminalising them would not work. Sammanfattningsvis kan man konstatera att det finns både för- och nackdelar med en särreglering av tvångsäktenskap. Vår bedömning är emellertid att fördelarna så tydligt överväger nackdelarna att en särreglering bör ske. Denna bedömning gäller oavsett om det straff- bara området utvidgas eller inte, men skälen blir än starkare vid en sådan utvidgning. 12.5.2Det straffbara området bör utvidgas i vissa avseenden 12.5.2.1De gällande straffrättsliga reglerna träffar inte alla situationer då någon blir gift mot sin vilja I avsnitt 12.3.1 har vi redovisat de straffrättsliga bestämmelser som främst kan bli tillämpliga i samband med att någon tvingas eller pressas till äktenskap. Av vår genomgång framgår att det finns till- ämpliga straffbestämmelser när gärningsmännen använder bl.a. våld, tvång och hot. Men det finns åtskilliga former av påtryck- ningar som inte är straffbara. Det kan t.ex. handla om att familjen utsätter en ung flicka för press genom att tjata och exempelvis förklara att familjen kommer att bli utskämd om hon inte gifter sig med den som familjen har sett ut, eller att hon kom- mer att stötas ut ur familjegemenskapen om hon inte ger efter. Familjen kan göra olika försök att skapa dåligt samvete, exempelvis med hänvisning till någon äldre släktings dåliga hälsa. En förälder kan hota att ta livet av sig om den unge står emot äktenskapet. Denna typ av påtryckningar är normalt inte straffbara även om det i extrema fall kan tänkas vara fråga om straffbar psykisk misshandel eller om ofredande. Det har framförts till oss att det har blivit allt vanligare att familjer använder känslomässig utpressning snarare än hot om våld.6 Den fördjupade undersökning som utredningen har genomfört tyder på att det i vissa fall helt eller delvis handlar om detta slags, icke straffbara påtryckningar. En fråga för utredningen är då om och i vilken mån det straff- bara området bör utvidgas till annat än sådant som straffas som olaga tvång. Ska det t.ex. vara straffbart att vilseleda någon till äktenskap, att övertala någon till äktenskap eller att förmå någon som på ett eller annat sätt befinner sig i en utsatt belägenhet till 6 Uppgiften härrör från Kvinnors Nätverk. Ska alla äktenskap som ingås mot någons vilja eller utan någons samtycke vara straffbara? För att lägga en grund för diskus- sionen ska vi ge en bild av problemet genom att gå igenom ett antal situationer som det kan handla om, Ovan har talats om påtryckningar av olika slag. Men det kan också förekomma att någon överrumplas. Ett exempel på detta kan vara att familjen reser utomlands utan att berätta för en familje- medlem att ett bröllop har arrangerats för honom eller henne. Väl i destinationslandet kan varierande grader av påtryckningar ske, i vissa fall straffbara enligt dagens regler, i andra fall inte. Det förekommer vidare att ena maken inte får någon möjlighet över huvud taget att lämna sitt samtycke till eller att motsätta sig äktenskapet. Det förekommer att personer inte vet att den cere- moni de deltar i, med eller mot sin vilja, är en förlovning eller en vigsel. Det kan hända att någon deltar i en ceremoni och först i efterhand får vetskap om att det var fråga om en bröllopsceremoni. Vigseln kan förrättas på ett språk som personen inte behärskar. I andra fall företräds personen vid äktenskapets ingående av ett ombud, kanske utan sin vetskap eller mot sin vilja. I vissa fall kan det handla om att en person inte vågar ge uttryck för sin motvilja mot ett äktenskap som andra har planerat. I en familj där andra ungdomar har gifts bort med tvång, eller där någon som har gått emot ett arrangerat äktenskap har utsatts för miss- handel eller hot, kan det framstå som omöjligt att protestera. Utan att några hotelser uttalas vet personen vad som kan ske om han eller hon inte går med på äktenskapet. Vidare kan normerna om lydnad mot äldre vara så starkt inpräntade i en person att han eller hon inte har kapacitet att säga emot föräldrarna eller andra äldre släktingar. Personer som utsätts för påtryckningar att gifta sig med någon som familjen har sett ut kan under uppväxten ha fått lära sig att deras egna önskningar och behov är underordnade familjens, släktens eller gruppens. Många av de personer som inte själva har makten över vem de ska gifta sig med har utsatts också för andra inskränkningar i sitt livsutrymme under uppväxten och upp i vuxen ålder. Inskränkningarna kan innebära exempelvis förbud mot att ha en pojk- eller flickvän, eller att över huvud taget umgås med per- soner av motsatt kön, med personer som familjen av olika skäl inte accepterar, eller rentav med alla utanför familjen. Det kan också förekomma bl.a. förbud mot att bära vissa klädesplagg, att delta i vissa skolämnen och att idrotta. Det kan förekomma att framför allt flickor som har nått puberteten inte tillåts ha något liv utanför familjen och skolan över huvud taget. Närstående pojkar och män kan ges i uppdrag att bevaka att flickorna och kvinnorna följer de regler som har satts upp. Som en del i dessa personers vardag kan det förekomma varierande grader av våld, hotelser och kränkningar. När ett äktenskap kommer på tal kan den egna viljan vara så nedbruten eller neutraliserad att det känns omöjligt eller inte alls aktuellt att bjuda motstånd. Vad som är ett äktenskap mot den egna viljan är inte alltid lätt att säga. Av det som har sagts i det föregående framgår att det inte alltid behövs några påtryckningar. Det kan även finnas olika gränsfall, t.ex. då en person låter sig övertalas, eller påverkas till att intala sig själv att han eller hon är förälskad i någon, ibland eftersom detta är lättare än att sätta sig emot familjens önskningar. Kanske sker allting så snabbt att den enskilda inte hinner känna efter vad hon eller han vill. Behovet av att dölja en sexuell läggning som man vet att familjen inte skulle kunna acceptera kan vara ett motiv för att gå med på ett äktenskap som man själv inte innerst inne önskar. För personer med homo- eller bisexuell läggning kan det upplevas som så självklart att man måste gifta sig med någon av det motsatta könet att några andra handlingsalternativ över huvud taget inte finns. Det blir därför aldrig aktuellt med något tvång och kanske inte heller med något motstånd.7 12.5.2.2 Förutsättningar för kriminalisering m.m. Med hänsyn till den allvarliga kränkning som det innebär att någon förmås till ett oönskat äktenskap finns det som sagt anledning att överväga frågan om det kriminaliserade området bör utvidgas till att omfatta fler situationer än . Det finns dock skäl att först säga några ord om förutsättningarna för kriminalisering och om förhållandet mellan det klandervärda och det straffbara. Syftet med kriminalisering är ytterst att människor ska avhålla sig från det straffsanktionerade beteendet. Straffet är avsett att verka avskräckande. Det har också ansetts att straffet kan fungera som en form av upprättelse för brottsoffret, särskilt vid allvarlig brottslighet som riktar sig mot enskilda. Givetvis kan ett straff också innebära att den dömda personen förhindras att begå nya brott 7 RFSL-rådgivningen , som bedriver ett särskilt arbete mot hedersrelaterat våld och förtryck mot hbt-personer, har vid sammanträffande med utredningen framfört att detta i själva verket är den vanliga situationen beträffande deras målgrupp. De har få erfarenheter av att det blivit fråga om hot och våld. då straffet verkställs. I tidigare lagstiftningssammanhang har fram- hållits att kriminalisering är en drastisk åtgärd, som bör föregås av ingående överväganden från den normgivande maktens sida. Om straff föreskrivs för helt bagatellartade förseelser finns en risk att straffhotet inte längre får den tyngd som det är avsett att ha. En straffbestämmelse bör också kunna förväntas bli effektiv, dvs. leda till lagföring i rimlig grad. Kriminaliseringen måste vidare uppfylla legalitetsprincipens krav. Det innebär dels att straffbestämmelser måste ges ett så preciserat innehåll att det blir möjligt för den enskilde att veta när han gör sig skyldig till en straffbar gärning, dels att påföljden vid en överträdelse ska i någon mån gå att för- utse. (Se vidare bl.a. prop. 1994/95:23 s. 53 f.) Det finns skäl att framhålla vars och ens rätt att bestämma om sin framtid, inklusive om äktenskap. Flera internationella konven- tioner betonar rätten för varje individ att ingå äktenskap endast med sitt fria och fulla samtycke (se t.ex. artikel 16 FN- konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, SÖ 1980:8, och artikel 23 om medbor- gerliga och politiska rättigheter, SÖ 1971:42). Barns rätt till med- bestämmande ska vidare inte vara beroende av etnisk, kulturell eller religiös bakgrund (jfr artikel 2 och 12 i ). Föräld- rarna har naturligtvis omfattande rättigheter i förhållande till sina barn, men föräldrarätten får aldrig tillintetgöra barnets rätt att gifta sig endast med sitt fria och fulla samtycke. Den omständigheten att en handling strider mot samhällets vär- deringar och är allmänt oönskad innebär inte med automatik att den också ska vara straffbelagd. Kriminalisering är inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet att motverka oönskade beteenden (jfr prop. 1994/95:23 s. 52 f.). Det finns åtskilliga exem- pel på handlingar som uppfattas som förkastliga utan att de för den skull omfattas av någon straffbestämmelse. När det gäller äktenskap mot någons vilja bör det till att börja med inte komma i fråga att kriminalisera påtryckningar av så lindrigt slag att det skulle strida mot det allmänna rättsmedvet- andet. Till denna kategori hör uppenbarligen t.ex. tjat, långvariga övertalningsförsök i övrigt och försök att skapa dåligt samvete. Påtryckningar måste nå upp till en viss – straffvärd – nivå för att kriminalisering över huvud taget ska kunna aktualiseras. Inte heller kommer det i fråga att kriminalisera en viss typ av auktoritär uppfostran som sådan, även om denna leder till att en person inte sätter sig emot ett arrangerat äktenskap som personen inte själv önskar. Det framstår som helt främmande att straffbe- lägga att föräldrar förmedlar vissa värderingar till sina barn och lik- nande. Vi har redan bestämmelser som straffbelägger våld, hot och tvång som kan förekomma inom ramen för en auktoritär uppfostran. Vad som däremot skulle kunna komma i fråga är att straff- belägga -utnyttjande av någons utsatta belägenhet, -vilseledande till äktenskap utan samtycke -ingående av äktenskap för någons räkning utan samtycke och -användande av vissa särskilt förkastliga påtryckningar och Nedan ska vi diskutera dessa olika kriminaliseringsmöjligheter. Först ska vi dock ta upp den situation som ska straffbeläggas enligt den nämnda (se avsnitt 12.4), dvs. vilse- ledande till utlandsresa i tvångsäktenskapssyfte. 12.5.2.3 Vilseledande till utlandsresa i tvångsäktenskapssyfte I konvention om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer, som har under- tecknat och kan förmodas vilja ratificera, finns en bestämmelse som tar sikte på den situationen att någon luras till ett annat land i syfte att där tvingas till äktenskap, s.k. luring (artikel 37.2). Sådant hand- lande omfattas som regel inte av bestämmelsen om förberedelse till brott i 23 kap. 2 § , eftersom denna avser endast fallet att någon 1.tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för att utföra ett brott, eller 2.tar befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid brott. Inte heller torde förfarandet träffas av någon annan straffbestäm- melse, såvida det inte rör sig om människohandel enligt 4 kap. 1 a § . I avsaknad av praxis kan det inte sägas vara helt klar- lagt i vilka fall tvångsäktenskapssituationer kan vara att bedöma som människohandel. Avgörande lär ofta bli om det kan sägas röra sig om exploatering i den mening som avses i människohandels- Under alla förhållanden torde det finnas fall som motsvarar rekvisiten i artikel 37.2 och som inte är att bedöma som människohandel. Om ska kunna tillträda konventionen är det därför vår bedömning att det i svensk lag måste införas en bestäm- melse som gör det straffbart att handla på det sätt som beskrivs i konventionen. Det finns också andra skäl som talar för en sådan bestämmelse. Många tvångsäktenskap sker i andra länder, ofta familjens eller släktens ursprungsland. Det finns åtskilliga exempel på att resan dit har skett under förespegling att det varit fråga om en semesterresa eller liknande och att familjen har förtigit eller förnekat att ett bröllop planerats. Situationen för den som på detta sätt befinner sig i utlandet och under press att gifta sig mot sin vilja kan bli mycket svår. Ofta förfogar personen inte över sitt pass, sin mobiltelefon eller sina pengar och har därigenom stora svårigheter att söka hjälp eller resa hem till . handlar det dessutom om unga personer utan vana att klara sig själva eller att ta kontakt med myndigheter. Man kan befinna sig långt ifrån närmaste svenska ambassad och på platser där det är farligt eller anses oacceptabelt att särskilt unga kvinnor vistas utanför hemmet utan sällskap. Kanske råder det brist på fungerande allmänna kommunikationer. Den som lämnar familjen och söker hjälp hos exempelvis den lokala polisen kan finna att polisen ställer sig på familjens sida och skjutsar hem den hjälpsökande. Även om personen lyckas kontakta svenska myndigheter kan det vara svårt att hjälpa honom eller henne, i synnerhet om vederbörande är medborgare i ursprungslandet eller har dubbelt medborgarskap. Det finns utan tvivel skäl att se allvarligt på att någon vilseleder en annan att följa med på eller företa en resa med syftet att tvinga den andra personen att gifta sig. Ett problem med en bestämmelse av det slag som konventionen innehåller, som ju syftar till att bestraffa något som egentligen är en form av förberedelsehandling till tvångsäktenskap, är att det för- modligen i många fall kan vara svårt att utreda och bevisa vilket tvång som gärningsmannen eventuellt har avsett att utöva i det andra landet. Även för gärningsmannen själv kan det säkert i vissa fall vara ovisst på förhand om det kommer att krävas någon form av straffbart tvång, eller om det kommer att vara tillräckligt med påtryckningar av annat slag. Det finns därför en risk att bestämmel- sen får ett begränsat användningsområde. Kriminalisering av handlingar, som rent faktiskt avser förbered- else till brott som självständiga brott är något som förekommer såväl i som i annan lagstiftning (se t.ex. bestämmelsen i 6 kap. 10 a § om kontakt med barn i sexuellt syfte). En kriminalisering av det slag som diskuteras vore alltså inte någon nyhet inom svensk straffrätt. Av tidigare förarbeten framgår vidare att man, i situationer där det kan finnas ett behov av att straff- belägga t.ex. planering av viss allvarlig brottslig verksamhet i större utsträckning än vad föreberedelsebestämmelsen medger, bör genom- föra en specifik kriminalisering och inte göra ändringar av det generella förberedelsebrottet.