sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — En bedömning av uppsåtet tar i stället sikte på gärningsmannens föreställning om själva den straffrättsliga gärningens innebörd och dess konsekvenser, dvs. Psykisk störning, brott och ansvar i förhållande till de specifika gärningsrekvisit som framgår av den tillämpliga straffbestämmelsen. Kravet på tillräknelighet avser alltså förmågan till förståelse av situationen i mera vid bemärkelse. Frågan om gärningsmannens tillräknelighet respektive hans eller hennes uppsåt bör därför bedömas var för sig. I många fall är det naturligtvis så att en gär- ningsman som har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig även har saknat uppsåt till den gärning som har begåtts. Det kan dock finnas fall där gärningsmannen bedöms ha uppsåt, men där han eller hon inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Ett exempel på en sådan situa- tion är om gärningsmannen attackerar och försöker döda en annan person i tron att denna är besatt av . Gärningsmannen är klar över att han eller hon vill ta livet av den andra personen och har uppsåt att göra detta. Dock agerar gärningsmannen på skäl som var så avvikande från den faktiska verkligheten att man kan säga att han eller hon saknade förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. Kravet på tillräknelighet är då inte uppfyllt. Den andra situationen som kan leda till att en gärning inte utgör brott på grund av bristande tillräknelighet är då gärningsmannen visserligen har haft förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig men hans eller hennes sinnestillstånd medför att han eller hon inte hade förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Dessa fall brukar internatio- nellt benämnas som irresistible impulse (oemotståndlig impuls). Även i denna del ska gärningsmannens tillräknelighet respektive uppsåt bedömas var för sig. 9.5.4.6Prövningen av gärningsmannens tillräknelighet Vår bedömning: Frågan om gärningsmannens tillräknelighet bör som huvudregel avgöras av domstolen efter det att en rätts- psykiatrisk undersökning har gjorts. Frågan om gärningsman- nens tillräknelighet bör prövas innan hans eller hennes uppsåt bedöms. Psykisk störning, brott och ansvar Hur ska prövningen av gärningsmannens tillräknelighet gå till? I de allra flesta fallen kommer frågan om gärningsmannens tillräkne- lighet över huvud taget inte att bli aktuell i samband med förunder- sökningen, vid beslutet i åtalsfrågan eller vid domstolens prövning av åtalet. Andelen fall i vilka gärningsmannen var otillräknelig kom- mer nämligen att vara liten (cirka 50–100 fall enligt vår bedömning, se avsnitt 24.7.2). Utgångspunkten måste därför vara att gärningsmannen uppfyller kravet på tillräknelighet och därmed också har ansvarsförmåga. I vissa fall kan det emellertid finnas omständigheter som tyder på att gärningsmannen vid gärningen inte hade förmåga att förstå vad som var rätt eller fel eller saknade förmåga att kontrollera sitt handlande. Exempel på sådana omständigheter kan vara det sätt på vilken gärningen har utförts, gärningsmannens beteende i samband med gärningen samt hans eller hennes psykiatriska status och bak- grund. Sådana omständigheter kan upptäckas redan under en för- undersökning beträffande gärningen eller först i samband med brottmålsrättegången. För att få frågan om gärningsmannens till- räknelighet klarlagd i dessa fall krävs det att frågan utreds närmare. Frågan om gärningsmannens tillräknelighet bör som huvudregel avgöras av domstolen efter det att en rättspsykiatrisk undersökning som tar sikte på just tillräknelighetsfrågan har gjorts. Normalt kom- mer åklagaren inte att fullt ut kunna bedöma frågan om gärningsman- nens tillräknelighet utan detta underlag. Åklagaren måste därför ha rätt, och normalt även en skyldighet, att väcka åtal även i de fall det finns skäl som talar för att gärningen inte utgör ett brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. Vi lämnar ett förslag med den innebörden i avsnitt 12.1. För att kunna bedöma behovet av en rättspsykiatrisk under- sökning bör det som huvudregel krävas att domstolen har klarlagt de faktiska omständigheterna vid gärningen och konstaterat att bl.a. rekvisiten för en otillåten gärning är uppfyllda. En närmare redogörelse för förutsättningarna för att kunna besluta om en rättspsykiatrisk undersökning finns i avsnitt 13.6. I vilken ordning bör domstolen pröva rekvisiten för personligt ansvar? Frågan är då i vilken ordning som domstolen ska pröva de rekvisit som efter ett införande av ett krav på tillräknelighet kommer att ställas upp för att det ska föreligga ett personligt ansvar hos gär- Psykisk störning, brott och ansvar SOU 2012:17 Det som främst är av intresse är om gärningsman- nens tillräknelighet ska prövas först, dvs. innan domstolen tar upp frågan om den tilltalades uppsåt eller oaktsamhet, eller därefter. (SOU 1996:185, s. 534 och s. 582) ansåg att prövningen av frågan om tillräknelighet lämpligen bör ske före uppsåts- eller oaktsamhetsprövningen. Anledningen till detta var att domstolarna därmed slipper att företa en prövning av det subjektiva rekvisitet i en del av de fall där gärningsmannens verk- lighetsuppfattning har varit starkt förändrad eller präglad av sådana verklighetsfrämmande bevekelsegrunder att straffrättsligt ansvar inte bör ådömas. Även uttalade att prövningen av tillräknelighetsrekvisitet i regel kommer att göras före uppsåts- prövningen, något som enligt kommittén kommer att minska svårigheterna med uppsåtsprövningen. Kommittén menade vidare att det bör göras en avgränsning mellan uppsåts- och tillräknelighetsrekvisitet. Uppsåtsrekvisitet tar sikte på avsikt eller insikt i förhållande till de specifika gärnings- rekvisit som framgår av den tillämpliga straffbestämmelsen, medan kravet på tillräknelighet avser förmågan till insikt rörande gär- ningen i mera vid bemärkelse respektive förmågan till kontroll i förhållande till en sådan insikt. Kommittén gav följande exempel. Ansvar för häleri kräver nor- malt att gärningsrekvisitet frånhänt annan genom brott är täckt av uppsåt. Det innebär att gärningsmannen måste känna till eller i vart fall på det sätt som eventuellt uppsåt (motsvaras numera i princip av likgiltighetsuppsåt) kräver ha haft uppsåt till att något som han eller hon befattar sig med, t.ex. en cykel som han eller hon förvarar på uppdrag av någon, är frånhänt annan genom brott. I det sammanhanget spelar det för uppsåtsprövningen ingen roll om gärningsmannen tar hand om cykeln i tron att han eller hon agerar på uppdrag av marsianer som har stulit denna från människorna. Denna verklighetsfrämmande föreställning kan däremot ha bety- delse för prövningen av tillräknelighetsrekvisitet (SOU 2002:3, s. 237 och 369). I promemorian Påföljder för psykiskt störda lagöverträdare (Ds 2007:5) lämnades bl.a. förslag till de förändringar av fängelseförbu- det i 30 kap. 6 § BrB som genomfördes (prop. 2007/08:97, Påföljder för psykiskt störda lagöverträdare). I promemorian (s. 141 ff.) diskuterades bl.a. följderna av ett införande av ett krav på tillräknelighet. Det framhölls där att uppsåtsprövningen i fråga Psykisk störning, brott och ansvar om psykiskt störda lagöverträdare skulle förenklas om man inför ett tillräknelighetsrekvisit i enlighet med vad Psykansvarskommit- tén har föreslagit. Om gärningsmannen bedöms vara otillräknelig ska han eller hon vara fri från ansvar och någon uppsåtsbedömning i egentlig mening behöver då inte göras. En sådan ordning har enligt promemorian stora fördelar sett från ett tillämpningsper- spektiv, men det ansågs inte självklart att ett tillräknelighetsrekvisit alltid är till fördel för den tilltalade. Vad man i denna del sköt in sig på var att det råder en betydande skillnad mellan att bli frikänd på grund av bristande uppsåt och att anses fri från ansvar på grund av otillräknelighet. I det förra fallet ogillas åtalet helt medan dom- stolen i det senare fallet slår fast att gärningsmannen i objektivt hänseende har begått den åtalade gärningen, vilket innebär att dom- stolen kan besluta om en rad rättsföljder som är knutna till detta förhållande. Gärningsmannen kan alltså tänkas bli skyldig att betala skadestånd, få egendom förklarad förverkad och, om man skulle följa förslag, bli dömd till en samhälls- skyddsåtgärd. I Kriminalrättens grunder, s. 35, har det uttalats att det inom den dömande verksamheten inte finns något hinder mot att man, åtminstone inom de två grupperna av rekvisit (otillåten gärning re- spektive personligt ansvar), väljer att avvika från den ordning som har förordats i boken om det gör det lättare att fatta ett beslut. Det hänvisas i det sammanhanget till rättsfallet NJA 1998 s. 86 där två justitieråd avstod från att ta ställning i uppsåtsfrågan eftersom den tilltalade, oberoende av uppsåtsbedömningen, med tillämpning av reglerna om frivilligt tillbakaträdande inte skulle dömas för försök till uppsåtligt dödande. Det påpekas från författarnas sida att det inom ramen för rättstillämpningen finns anledning att vara uppmärksam på att det kan ha rättslig betydelse om någon går fri på grund av att någon otillåten gärning inte har förövats eller på grund av att det brister i rekvisiten för personligt ansvar. Det kan vara svårt att bedöma uppsåtet hos en psykiskt störd lagöverträdare eftersom de utgångspunkter och principer som normalt gäller för prövningen av uppsåtet kan vara svåra att tillämpa. Det är inte heller möjligt att utgå ifrån att gärningsmannen har agerat rationellt eftersom han eller hon kan ha påverkats av t.ex. hallucinationer eller vanföreställningar vid gär- ningen och trott sig vara i en situation som inte har funnits i verkligheten. I vissa fall kan gärningsmannen t.ex. befinna sig i ett akut psykotiskt tillstånd med sådana vanföreställningar eller halluci- Psykisk störning, brott och ansvar nationer att han eller hon helt har tappat kontakten med verkligheten och saknat kontroll över sina handlingar. En prövning av gärnings- mannens uppsåt kan i ett sådant fall leda fram till att han eller hon inte hade uppsåt. I en del fall kan dock uppsåt anses föreligga. Ett exempel på detta är ett fall där gärningsmannen dödade en annan människa när han eller hon felaktigt trodde sig delta i krig. Gärningsmannen var klar över att han eller hon ville ta livet av någon annan och hade uppsåt att göra detta. Dock skiljde sig gärningsmannens uppfatt- ning om situationen så markant från den faktiska verkligheten att man kan säga att han eller hon saknade förmåga att förstå gär- ningens innebörd, vilket skulle innebära att kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt. För att kunna ställning till frågan, om gärningsmannens till- räknelighet ska prövas före eller efter en prövning av uppsåtet, är det viktigt att ha i åtanke de skillnader som finns mellan dessa olika begrepp. Frågan om tillräknelighet tar sikte på gärningsmannens förmåga att skilja mellan rätt och fel och om han eller hon har haft förmåga till förståelse av eller har kunnat kontrollera hela den situation som han eller hon har befunnit sig i. Eftersom prövningen av den frågan är av ett annat slag än den som görs vid en uppsåts- prövning bör frågan om gärningsmannens tillräknelighet helt frikopplas från frågan om uppsåtet. Vi anser, helt i enlighet med de förslag som har lagts fram på området, att man först bör ta ställning till om gärnings- mannen har haft förmåga att förstå innebörden av gärningen i den situation han eller hon befann sig (eller förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse). Innan man har gjort det är det, som vi ser det, inte meningsfullt att pröva hans eller hennes uppsåt i förhållande till de specifika gärningsrekvisit som framgår av den tillämpliga straffbestämmelsen. Detta innebär att frågan om gärningsmannens tillräknelighet bör prövas innan ställning tas till uppsåtet i förhållande till den specifika gärningen enligt straffbestämmelsen. Om gärningsmannen inte uppfyller tillräknelighetskravet utgör gärningen inget brott och gärningsmannen ska frikännas. Det saknas då redan av den anled- ningen skäl att pröva om gärningsmannen hade uppsåt eller inte. Dessutom bör gärningsmannens uppsåt under alla förhållanden sakna betydelse i den situationen. Har gärningsmannen inte varit tillräknelig ska han eller hon inte klandras för gärningen och frågan om uppsåt blir då inte av intresse. Psykisk störning, brott och ansvar uppfyller kravet på tillräknelighet ska domstolen naturligtvis gå vidare och pröva uppsåtsfrågan. Frågan om vem ska ha bevisbördan och vilka beviskrav som bör ställas upp för tillräknelighetskravet behandlas i avsnitt 9.5.4.7. Under vissa förutsättningar ska den som inte uppfyller kravet på tillräknelighet kunna bli föremål för särskilda skyddsåtgärder. För att detta ska kunna bli aktuellt krävs det att det finns en påtaglig risk för att gärningsmannen på nytt begår gärningar av allvarligt slag. Vid en sådan bedömning kan det bli av betydelse om gär- ningsmannen har haft uppsåt eller inte. Att gärningsmannen trots full insikt inte har avhållit sig från gärningen kan möjligen tala för att det finns en sådan risk. Om han eller hon däremot mer eller mindre av misstag har begått en allvarlig gärning som har skadat en annan människa så kan det, åtminstone i vissa fall, tala emot att det finns en risk för nya gärningar. Även om en uppsåtsprövning inte har gjorts i brottmålet kan det alltså behöva göras en sådan pröv- ning i ett senare sammanhang. En närmare redogörelse för riskbe- dömningen i fråga om särskilda skyddsåtgärder finns i avsnitt 10.3. Vår bedömning: Åklagaren har, på motsvarande sätt som gäller för övriga brottsförutsättningar, till uppgift att styrka att gärningsmannen var tillräknelig. Det är också åklagaren som har att bevisa att en gärning utgör brott i de fall gärningsmannen i anslutning till gärningen har varit otillräknelig men detta har berott på orsaker som han eller hon själv enligt 1 kap. 2 a § andra stycket BrB är ansvarig för. Bedömningen av frågan, om gärningsmannen har varit tillräknelig, kommer i huvudsak att ske mot bakgrund av ett utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning. Förutsättningarna för bevisföringen avseende tillräknelighet skiljer sig därmed påtagligt från vad som gäller i fråga om andra brottsförutsättningar. Allmänt kan sägas att det kommer att råda en presumtion för att gärningsmannen var tillräknelig när han eller hon utförde gärningen. Psykisk störning, brott och ansvar Bevisbörda och beviskrav enligt nuvarande reglering I brottmål har åklagaren bevisbördan för samtliga omständigheter som måste föreligga för att den tilltalade ska kunna fällas till ansvar. Bevisbördan omfattar alltså båda de två grupper av rekvisit som brottsbegreppet består av, dvs. rekvisiten för otillåten gärning och rekvisiten för personligt ansvar. Ett brott kan konstateras endast om samtliga rekvisit är uppfyllda. Åklagarens bevisbörda avser också sådana försvårande omstän- digheter som är av betydelse vid straffvärdebedömningen. När det gäller förmildrande omständigheter har åklagaren bevisbördan för att sådana inte förekommer. Förhållanden som vid sidan av straff- värdet är av betydelse för påföljdsbestämningen omfattas däremot inte av principen att åklagaren ska bevisa alla ansvarsgrundande moment. Beviskravet i brottmål kan uttryckas på olika sätt. har HD ansett att bevisskyldigheten är fullgjord om det är utrett att den åtalade har begått brottet.20 Ett vanligare sätt att uttrycka det är att åtalet är styrkt.21 Beviskravet kan också formuleras så att den tilltalades skuld måste vara ställd utom rimligt tvivel.22 HD har ställt upp ett lägre beviskrav för vissa ansvarsförutsätt- ningar. Det har sin grund i att det kan vara svårt för åklagaren att motbevisa t.ex. en nödvärnsinvändning, eftersom bevisningen då ska ta sikte på att något visst inte har inträffat, t.ex. att målsäganden inte har angripit den tilltalade. I ett sådant fall räcker det att åklagaren lägger fram så mycket utredning att den tilltalades invändning framstår som obefogad. Detta beviskrav gäller också i fall då den tilltalade i excessituationer, dvs. när nödvärnsvåldet var uppenbart oförsvarligt, invänder att han eller hon svårligen kunde besinna sig. När det gäller vilka krav som ska ställas på en utredning för att domstolen (med nuvarande regler) ska finna att den tilltalade har begått brottet under påverkan av allvarlig psykisk störning och att han eller hon lider av en sådan när han eller hon ska dömas har HD i NJA 2004 s. 702 uttalat, att det är en överviktsprincip som ska tillämpas. Det som domstolen måste göra är att pröva utredningen och komma fram till om övervägande skäl talar för att det är fråga om en allvarlig psykisk störning. HD påpekade att det vid lag- 20NJA 1982 s. 525 och NJA 2003 s. 113. 21NJA 1982 s. 525 och NJA 1996 s. 27. 22NJA 1980 s. 725, NJA 1982 s. 164, NJA 1988 s. 40, NJA 1990 s. 210, NJA 1991 s. 83 och NJA 1992 s. 446. Psykisk störning, brott och ansvar stiftningens tillkomst framhölls att domstolen måste vara försiktig med att döma till fängelse i fall där det finns anledning att miss- tänka allvarlig psykisk störning och att det i detta fick anses ligga att det inte bör ställas krav på att det tydligt ska framgå av utredningen att det är fråga om en allvarlig psykisk störning. Av rättsfallet framgår vidare att en utgångspunkt för frågan om vilka krav som bör ställas på utredningen i dessa fall är att det rör sig om påföljdsbestämning, och inte om en prövning av skuld- frågan, och att det därför inte gäller något sådant beviskrav som ställs beträffande skuldfrågan. Det kunde enligt HD inte heller anses lämpligt eller ens möjligt att tillämpa någon princip av det slag som brukar betecknas med de latinska uttryckssätten in dubio pro reo och in dubio mitius, dvs. att det finns en presumtion till förmån för den tilltalade eller för den mildare utgången. En anledning till detta är att det i det enskilda fallet ofta inte går att avgöra vad som är förmånligast för den tilltalade vid påföljds- bestämningen. Bevisbörda och beviskrav vid en tillräknelighetsreglering Vi föreslår som framgått att tillräknelighet åter ska vara ett krav för att en gärning ska utgöra brott. Kravet på tillräknelighet innebär att det ställs upp ytterligare en förutsättning för skuld i straffrättsligt sammanhang och att tillräknelighetskravet blir en ny del av det personliga ansvaret. Eftersom det är fråga om gärningsmannens skuld är det naturligt att åklagaren har bevisbördan i denna del. Att bevisa att gärningsmannen var tillräknelig kan naturligtvis ibland, på motsvarande sätt som när det gäller bevisning om uppsåt, vara förenat med vissa svårigheter. Det bör emellertid framhållas att det kommer att föreligga en klar presumtion för ansvarsförmåga. Detta innebär att alla som har begått en straffbelagd gärning förut- sätts ha haft en förmåga att förstå gärningens innebörd och att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. För att slutsatsen ska bli någon annan måste denna ha sin grund i den utredning som finns i målet. Den bedömning som ska göras i fråga om en gär- ningsmans tillräknelighet kan därför sägas vara av en annan karaktär än den som görs t.ex. vid en uppsåtsbedömning. De frågor som rör bevisbörda och beviskrav avseende tillräknelighet bör därför han- teras annorlunda än bevisningen rörande uppsåt. Psykisk störning, brott och ansvar För att kunna bedöma om gärningsmannen uppfyller kravet på tillräknelighet ska det finnas möjlighet att hämta in en rättspsykiatrisk undersökning i frågan. Det bör vara domstolens uppgift att sörja för att detta sker. Innan domstolen beslutar om ansvarsfrihet på grund av bristande tillräknelighet bör som huvudregel en rättspsykiatrisk undersökning ha gjorts i målet. En sådan undersökning bör dock i vissa fall kunna underlåtas om det underlag som behövs ändå finns tillgängligt för domstolen. Så kan vara fallet om den misstänkte är föremål för psykiatrisk tvångsvård och den för vården ansvarige läkaren kan intyga tillräknelighet eller otillräknelighet. Har en undersökning i fråga om den misstänktes tillräknelighet genomförts beträffande en annan gärning och har man då konsta- terat otillräknelighet kan den tillsammans med en preliminär rätts- psykiatrisk undersökning som tar sikte på den aktuella gärningen också utgöra tillräckligt beslutsunderlag för domstolen. Domstolen ska dessutom ha en möjlighet att hämta in ett yttrande från över undersökningen. Det är naturligt att domstolen vid sin bedömning av frågan om gärningsmannens tillräknelighet måste fästa stort avseende vid inne- hållet i det rättspsykiatriska utlåtandet. Utlåtandet är dock ett sak- kunnigutlåtande som kan bemötas. Om det finns olika utlåtanden i målet ska domstolen pröva dessa mot varandra och mot övrig be- visning i frågan för att bilda sig en egen uppfattning med ledning av bevisningen. Domstolens uppgift blir att ta ställning till om gärningsmannen till följd av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvir- ring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Till en början ska det alltså fastställas om gärningsmannen lider av eller har något av de fyra grundtillstånden. Därefter ska det be- dömas dels om gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse, dels om detta har skett till följd av något av grundtillstånden. Vid domstolens bedömning av frågan, om gärningsmannen har eller lider av något de fyra grundtillstånden, bör utgångspunkten vara att den medicinska bedömning som har skett vid en rättspsy- kiatrisk undersökning eller genom annan medicinsk utredning i målet blir avgörande. När det gäller frågan, vilket beviskrav som Psykisk störning, brott och ansvar bör tillämpas, gör vi bedömningen att det inte finns anledning att göra någon förändring av rättsläget. Även fortsättningsvis bör alltså en överviktsprincip tillämpas. Domstolen får alltså bedöma om den utredning som finns att tillgå sammantaget ger underlag för slut- satsen att övervägande skäl talar för eller emot att gärningsmannen led av något av de fyra grundtillstånden. Skulle domstolen komma fram till att gärningsmannen led av en allvarlig psykisk störning, en tillfällig sinnesförvirring, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd blir nästa fråga om han eller hon till följd av ett sådant tillstånd saknade förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Presumtionen kommer här att vara att gärningsmannen, trots att han eller hon led av något av grundtillstånden, förstod gärningens innebörd och hade förmåga att anpassa sitt handlande efter denna förståelse. Men också här kommer det rättspsykiatriska utlåtandet att ha stor betydelse som underlag för bedömningen. Skäl skulle kunna anföras för att beviskravet när det gäller kriterierna för tillräknelighet skulle vara annorlunda än det som vi har stannat för i fråga om förekomsten av något av grundtill- stånden och att det skulle ansluta till det krav som ställs upp be- träffande bevisningen av uppsåt. Både tillräknelighet och uppsåt utgör ju förutsättningar för personligt ansvar. Men skillnaderna mellan de båda rekvisiten och, framför allt, skillnaderna i det underlag som krävs för bedömningen, är sådana att det knappast är rimligt att ställa samma höga krav på bevisningen rörande tillräknelighet som gäller för bevisningen om uppsåt. I stället bör även här en över- viktsprincip tillämpas.