sou · H0B361 · 2012-10-02 00:00:00 — och konstaterade i en rapport rörande ledningsrätt att det, mot bakgrund av den nya IT-infrastruk- turen och det stora antalet privata operatörer, fanns skäl att slå in på en något generösare linje när det gällde ersättning till markägare.23 Chefsjuristen argumenterade i en artikel för en generösare ersättning.24 Han menade således att senare års utveck- ling mot användande av tvångsförvärv för privata och kommersiella ändamål talar för att den grundläggande principen för ersättning vid expropriation, skadeprincipen, måste överges och att lagstiftningen bör kompletteras med en vinstfördelningsprincip. För en sådan för- ändring talar såväl rättvisehänsyn som, i fråga om kommersialiserings- fall enligt ledningsrättslagen, behovet att anpassa ersättningen till övrig fastighetsbildningslagstiftning, dvs. fastighetsbildningslagen och anläggningslagen. Därtill kommer att en generösare ersättning skulle ge tvångsförfogandena en större legitimitet och därmed undan- röja varje tvivel om att tvångslagstiftningen skulle strida mot rege- ringsformens eller egendomsskydd. Jur. doktor behandlade i en artikel ämnet värde- ringsrätt ur ett principiellt perspektiv. 25 Han pekade därvid på de svårigheter som kan finnas att utifrån rättslig och ekonomisk ut- gångspunkt bestämma ett objekts marknadsvärde vid expropriation. Teknologie doktor diskuterade i en artikel alter- ersättningsprinciper mot bakgrund av bl.a. frågor om värde- ringsosäkerhet, reservationspris samt rimlighet ur markägarens perspektiv vad gäller ersättningens reparativa funktion.26 I artikeln nämns behovet av en ändamålsberoende kompensation, eftersom ändamålet med förvärvet kan ha betydelse för reservationsprisets storlek. En lösning kunde därför vara införandet av olika generella 22Expropriation – en studie i lagstiftningsmotiv och ersättningsrättsliga grundprinciper, SvJT 1978 s. 81. 23Ledningsrätt i IT-tider – en kvartssekel gammal form måste anpassas till IT-satsningarna, Det IT-rättsliga Observatoriets rapport 12/2000, s. 31 f. 24Expropriation med kommersiella förtecken, SvJT 2003 s. 970. Se även , Vad är rättvis ersättning när mark tas i anspråk med tvång? s. 31 ff. I: Äganderätten, dess om- fattning och begränsningar, red. 25Ämnet värderingsrätt och förhållandet mellan juridik och ekonomi – en grundläggande frågeställning, SvJT 2007 s. 277. 26Skälig eller objektiv expropriationsersättning? SvJT 2007 s. 297. Se även Det är skillnad på sjukhus och mobiltelemaster, Lantmätaren 1/06, och Värderingsrätt ur ett postmoder- nistiskt perspektiv. Mångfald, osäkerhet och förändringar – eller myten om objektiv expro- priationsersättning, meddelande 4:95 från fastighetsvetenskap, KTH. påslag för olika typer av markåtkomst. Hänsyn kunde då tas till graden av kommersiella intressen. Professorn, f.d. justitierådet kritiserade i en arti- kel ersättningsreform och framhöll att reformen innebär att expropriationsrätten till förmån för fastighetsägarna fjärmar sig från tidigare rådande skadeståndsrättsliga principer.27 Nyss nämnda kritik bemöttes av som bl.a. be- tonade att en förstärkt äganderätt är en naturlig följd av en förändrad samhällssyn, men också att en sådan utveckling inte är något nytt för svensk rättstradition.28 Även professor m.fl. har i olika sammanhang lyft fram frågan om behovet av ersättning utöver marknadsvärdet.29 27Nya ersättningsfrågor i fastighetsrätten, SvJT 2010 s. 726. 28Professorskritik mot den nya reformen om förhöjd ersättning vid expropriation skjuter över målet, SvJT 2011 s. 202, och Replik på artikel, SvJT 2011 s. 319. 29Se t.ex. m.fl. Markåtkomst och ersättning, 2007, och , Legi- timitetsfrågor vid tvångsförvärv av mark och rättigheter, SOU 2004:7, bilaga 5, s. 265 ff. 7Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst Bakgrunden till utredningens uppdrag att föreslå en ordning för vinstfördelning är att samhällsutvecklingen har lett till att antalet tvångsförfoganden över mark som genomförs av privata aktörer vars verksamhet bedrivs med vinstsyfte har ökat. Utredningen om expropriationsersättning hade bl.a. i uppdrag att undersöka hur ersättningsbestämmelserna vid tvångsförfogan- den tillämpas i praktiken och därvid ta reda på om det skett några förändringar sedan expropriationslagens tillkomst.1 Utredningen redovisade sin undersökning i delbetänkandet Hur tillämpas expro- priationslagens ersättningsbestämmelser?2 Betänkandet innehåller bl.a. en redogörelse för utvecklingen inom olika områden som kan aktu- alisera markåtkomst. En sådan kartläggning är av intresse för frågan om vinstfördelning, framför allt för att klargöra vilka fall av mark- åtkomst som bör omfattas av en vinstfördelningsordning och hur dessa fall bör avgränsas. Nedan följer en redogörelse för det allmännas näringsverksam- het m.m. (avsnitt 7.2). Därefter följer en kartläggning av vissa om- råden som kan aktualisera markåtkomst, nämligen byggnadsfrågor och bostadsförsörjning (avsnitt 7.3), allmänna vägar och järnvägar (avsnitt 7.4), energi och kraft (avsnitt 7.5), elektronisk kommunika- tion (avsnitt 7.6) samt en sammanfattande kommentar (avsnitt 7.7).3 Kartläggningen av olika områden utgår från den redovisning som 3Framställningen är inte heltäckande och omfattar exempelvis inte natur- och kulturvård och andra områden som inte är aktuella för en vinstfördelningsreform. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst finns i nämnda betänkande och fokuserar i övrigt på de för- ändringar som har skett sedan det betänkandet presenterades. 7.2Det allmännas näringsverksamhet m.m. Motiven för att staten äger företag har i ett historiskt perspektiv vari- erat och mellan företag. inriktades verksamheterna på sådant som kan betraktas som naturliga mono- pol. Dessa företag var ofta knutna till infrastrukturen och krav ställdes på omfattande investeringar som krävde stora kapitalinsatser med hög risk till låg avkastning. Uppbyggnaden av telefon- och järnvägsnäten samt utbyggnaden av vattenkraften med tillhörande kraftnät är exempel på detta. fanns dessutom en uppfattning om att staten skulle ha inflytande över landets då- varande basnäringar såsom gruvor, skog och stål. ökade statens ägande som ett led i omstruktureringen av svensk industri och ambitionen att rädda krisdrabbade företag och branscher, men också för att värna om sysselsättningen i vissa regioner.4 minskade statens ägande då ett antal företag såldes. Motiven bakom försäljningarna var främst att öka ägarsprid- ningen. tillkom ett antal företag genom att statliga affärs- verk bolagiserades. genomfördes i flera andra euro- peiska länder omfattande försäljningar av statligt ägda företag. Driv- kraften bakom dessa försäljningar var bl.a. EU:s lagstiftningsarbete för att omreglera vissa marknader, framför allt inom telekom och energi. Den svenska staten äger helt eller delvis 58 företag. Den statliga företagsportföljen värderas till ca . omsatte dessa företag . Resultatet efter skatt uppgick till . För uppgick statens andel av utdelningarna till . Huvuddelen av företagen verkar på marknadsmässiga villkor, medan andra har särskilda samhällsintressen att ta tillvara. Regeringen anser att statens uppgift bör vara att ange de ramar och regler som ska gälla för näringslivet och företagen, inte att äga och driva företag. En- ligt regeringen bör staten därför i princip inte äga bolag som verkar på kommersiella marknader med fungerande konkurrens, såvida 2006/07:57 s. 3 f. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst inte bolaget har ett särskilt samhällsuppdrag som är svårt att klara av på annat sätt.5 Enligt 2 kap. 7 § kommunallagen (1991:900) får kommuner och landsting driva näringsverksamhet, om den drivs utan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar och tjänster till medborgarna.6 Det handlar om verksamhet på en rad områden som brukar benämnas sedvanlig affärsverksamhet. Ut- gångspunkten för bedömningen av det tillåtna är vad som kan anses vara ett allmänt intresse. Enligt huvudregeln får verksamheten där- emot inte bedrivas på det egentliga näringslivets område. Viss sådan verksamhet har dock accepterats i praxis förutsatt att det finns ett nära eller naturligt samband med befintlig eller erkänd verksamhet. Cafeterior på sjukhus är exempel på sådan näringsverksamhet som accepterats i praxis. näringsverksamhet på affärsmässig grund I flera lagar som reglerar näringsverksamhet finns be- stämmelser om att kommunala företag ska bedrivas på affärsmässig grund eller affärsmässiga grunder.7 Inom dessa områden finns kon- kurrerande privata aktörer på samma marknad. Av förarbetena till bestämmelserna framgår att verksamheterna ska bedrivas på sådant sätt att undantag ska göras från likställighets- och självkostnadsprinciperna i kommunallagen (2 kap. 1 § och 8 kap. 3 c § kommunallagen).8 Likställighetsprincipen innebär att det inte är tillåtet för en kommun att särbehandla vissa kommunmedlemmar 5Ägarutredningen har i betänkandet Ekonomiskt värde och samhällsnytta lämnat förslag till hur de verksamheter inom som svarar för förvaltningen av företag med statligt ägande bör bedrivas och organiseras, SOU 2012:14. 6Statsstödsutredningen hade i uppdrag att analysera om det behövs ett generellt undantag från självkostnadsprincipen. Utredningen bedömde att det inte finns något sådant behov, Olagligt statsstöd, SOU 2011:69. 7Se t.ex. 7 kap. 2 § ellagen, 5 kap. 2 § naturgaslagen, 38 § fjärrvärmelagen och 2 § lagen om allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag samt 3 § lagen om vissa kommunala befogen- heter. Det bör påpekas att 7 kap. 2 § ellagen endast gäller kommunala bolag som sysslar med handel eller produktion, således inte nätverksamheten. 8Se bl.a. prop. 1996/97:136 s. 167 f. och prop. 1999/2000:72 s. 107. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst eller vissa grupper av kommunmedlemmar på annat än objektiv grund. Självkostnadsprincipen innebär att kommunen inte får ta ut högre avgifter än vad som motsvarar kostnaderna för den tillhandahållna tjänsten eller nyttigheten. Att verksamheten ska bedrivas på affärsmässig grund innebär främst att de villkor som gäller för det privata näringslivets affärs- drivande verksamhet ska vara vägledande. Företaget ska tillämpa affärsmässigt beteende och en korrekt prissättning, dvs. Kommunerna har stora möjligheter att inom olika områden påverka vad som byggs, var det byggs och när det byggs. kan de ha flera roller i egenskap av markägare, aktör på bygg- och bostads- marknaden, innehavare av planmonopol eller som tillstånds- och till- synsmyndighet i bygg- och miljöfrågor. Flera olika kostnader för byggprocessen är också beroende eller en följd av kommunala beslut, däribland markkostnader. drev många kommuner en mycket aktiv markpolitik och skaffade sig stora markreserver genom främst förvärv av råmark, dvs. mark som omfattas av detaljplan och vars värde betingas av förväntningar om ändrad markanvändning, främst för bebyggelse. Dessa markreserver har därefter räckt för nybyggnadsbehovet.10 Det kommunala markinnehavet som lämpar sig för bostadsbebyggelse anses i allmänhet fortfarande vara gott, även om det har minskat.11 Av ekonomiska skäl är kommunerna nu- mera också restriktiva att binda upp kapital i mark . skedde av bostadsproduktio- nen på mark. hade andelen sjunkit till ca 75 pro- cent. sker emellertid en dominerande del av bostads- byggandet på mark som på ett eller annat sätt har förmedlats av en kommun. I de tre största kommunerna – , och – är exempelvis andelen bostäder producerade på kommun- 2008/09:21 s. 58. Se även prop. 2000/01:42 s. 24 ff. och prop. 2004/05:159 s. 19 och 21. 10Eije m.fl., Markåtkomst och ersättning för bebyggelse och infrastruktur, 2011, s. 145, samt , Markexploatering. Juridik, ekonomi, teknik och organisation, 2007, s. 104. 11Bostadsbyggandet i planeringen, , 2002. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst ägd mark 60–80 procent.12 finns det kommuner där det kommunala markägandet är litet eller försumbart. Även tar kommunerna således ofta på sig ett ansvar för att mark finns tillgänglig för näringsverksamheten i orten genom att planera marken för ändamålet och förvärva den, varefter kommunen genom s.k. markanvisningar13 säljer området vidare till professio- nella byggherrar som JM, NCC, etc. eller upplåter det med tomträtt eller annan nyttjanderätt. Kommunerna kan då ställa mot- krav och exempelvis villkora en försäljning av mark för bostadsändamål med att lekplatser anläggs i anslutning till bostäderna. Det är i huvudsak råmark som kommer i fråga, men det kan också hända att man köper upp mark som exempelvis är värdefull som grön- områden eller naturreservat. Enligt en undersökning som gjorde bland 13 kommu- ner , övervägde kommunerna inte att använda sig av möjlig- heten till tvångsmedel för att kunna bibehålla en hög markreserv.14 Några kommuner menade däremot att det kunde bli aktuellt att använda sig av den dåvarande kommunala förköpsrätten.15 Den kom- munala förköpsrätten upphörde vid utgången av . Under beredningen av det lagstiftningsärende som föregick upphävandet av förköpslagen framfördes emellertid från flera håll att ett upp- hävande av lagen kunde medföra en ökning av antalet expropria- tioner.16 7.2.3Det allmännas stöd till näringslivet I vilken utsträckning det allmänna kan främja näringslivet har bety- delse för frågor som rör samverkan mellan enskilda och det allmänna, exempelvis finansiering och förvärv av mark. Det allmännas stöd till näringslivet måste ske i överensstämmelse med , som är en del av unionens konkurrens- regelverk. Reglerna finns i artiklarna 107–109 i Fördraget om Unionens funktionssätt, EUF-fördraget. Begreppet stöd som ges 12Markpolitik och kommunala markpriser, , 2005. 13Markanvisningsavtal karaktäriseras av att kommunen äger marken när exploateringen initieras. Avtalet kan ses som ett köpeavtal kombinerat med villkor som kommunen och byggherren ska uppfylla vid exploateringen. 14Markpolitik och kommunala markpriser, , 2005. 15Enligt förköpslagen (1967:868) hade kommunen rätt att i vissa fall köpa fastigheter som försåldes. Om kommunen utnyttjade förköpsrätten förvärvades fastigheten på samma villkor som av den annars tilltänkte köparen. 2009/10:82. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst av en medlemsstat i artikel 107 innefattar staten i vid bemärkelse, dvs. regeringen och dess departement, myndigheter, kommuner och landsting. Statsstödsbegreppet omfattar inte enbart direkta för- måner som bidrag, utan även t.ex. räntebidrag, borgensåtaganden, skattelättnader eller lokalhyra till underpris. För svenskt vidkomman- de har nationella domstolar och myndigheter samt kommuner och landsting en på fördraget grundad skyldighet att tillämpa statsstöds- reglerna. Regelverket bygger på en förbudsprincip där statsstöd som utgångspunkt är otillåtet. Det finns dock vissa möjligheter att göra undantag för stöd som är, respektive kan anses, förenligt med den gemensamma marknaden. Två svenska författningar har antagits för att göra det möjligt för att uppfylla EUF-fördragets krav på statstödsområdet. Den ena är lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska unionens statstödsregler. 17 Den andra är förordningen (1988:764) om statligt stöd till näringslivet. Kommunernas stöd till näringslivet regleras i kommunallagen. Enligt 2 kap. 8 § kommunallagen får kommuner och landsting genom- föra åtgärder för att allmänt främja näringslivet i kommunen eller . Individuellt inriktat stöd till enskilda näringsidkare får enligt samma lagrum lämnas endast om det finns synnerliga skäl för det. Bestämmelsen reglerar kommunernas och landstingens förhål- lande till den del av näringslivet som traditionellt är förbehållen den enskilda företagsamheten, det som kan kallas det egentliga närings- livet. I motiven till kompetensreform framhölls att det fick anses höra till kommunernas befogenhet att allmänt främja närings- livets utveckling inom kommunen. Som exempel på sådana befogen- heter angavs att ställa i ordning byggklara industriområden med trafikleder, stickspår, vatten och avlopp m.m. samt att anskaffa och ställa i ordning särskilda byggnader, där ett flertal verkstäder för hantverk och småindustri kunde inrymmas. Sådana och därmed jäm- förliga åtgärder ansågs på grund av sin allmänna natur falla inom kommunernas kompetensområde. I förarbetena till kommunallagen uttalades att det inte fanns någon anledning att begränsa kommu- nernas och landstingens befogenheter när det gällde deras allmänt näringsfrämjande insatser, då sådana åtgärder ofta ansågs ha stor betydelse för företagens utveckling och vara ett komplement till 17 har föreslagit att denna lag ersätts av en ny lag om tillämpningen av Europeiska unionens statsstödsregler, Olagligt statsstöd, SOU 2011:69. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst Som exempel på en allmänt näringsfrämjande åtgärd nämndes att tillhandahålla mark till företagen.18 Att kommuner bara får lämna individuellt riktat stöd till enskilda näringsidkare om det finns synnerliga skäl för det, innebär att det endast i undantagsfall finns rättsligt utrymme för kommunala stöd- insatser. När det gäller avgränsningen av tillåtna insatser anfördes i förarbetena att rättstillämpningen måste kunna anpassas till sam- hällsutvecklingen. Vad som skulle ligga i begreppet synnerliga skäl ansågs således kunna komma att förändras beroende på utvecklingen i samhället.19 Expropriationslagen tillkom då en miljon bostads- lägenheter skulle byggas , det s.k. miljonpro- grammet, som medförde ett stort behov av mark för tätortsutveckling, vilket också medförde en kraftig prisutveckling på mark på många håll. var ett bostadssocialt mål att bostäder skulle upp- eller överlåtas till självkostnad. En förutsättning för att erhålla statliga, förmånliga bostadslån var att kostnaderna för såväl mark som byggande inte översteg fastställda nivåer. Det fanns därför ett intresse av att hålla nere kostnaderna för markförvärv. Åren 1972– 1978 byggdes av alla lägenheter i flerbostadshus på mark som förmedlats av kommuner. Motsvarande siffra för grupp- byggda småhus var 75–80 procent.20 har ansvaret för att bostadspolitiken varit delat mellan staten och kommunerna. Staten ska svara för att legala och finan- siella instrument finns tillgängliga, medan kommunerna har det över- gripande ansvaret för att bostadspolitiken verkställs på lokal nivå. Som en följd av bl.a. det statsfinansiella läget minska- de staten sitt engagemang i bostadspolitiken och ändrade därigenom de legala och finansiella ramarna för kommunernas bostadspolitiska arbete på ett avgörande sätt. De statliga bostadssubventionerna skars ner och en rad avregleringar genomfördes. Prisregleringen som var en förutsättning för statliga bostadslån upphävdes i och med att de statliga bostadslånen avskaffades för att ersättas 1990/91:117 s. 32 och 152. 1990/91:117 s. 152 f. 20Thomas Kalbro, Har expropriationslagens presumtionsregel spelat ut sin roll? SvJT 2003 s. 537. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst med ett system med statliga kreditgarantier. ersattes det dåvarande räntebidragssystemet med s.k. statliga bostadsbyggnads- subventioner, en form av räntebidrag som byggde på en schablon i stället för verkliga kostnader. Detta system har i sin tur avskaffats . Kommunernas lagstadgade ansvar för bostadsförsörjningen upp- hörde i och med att bostadsförsörjningslagen (1947:523) upphävdes . Skyldigheten att ansvara för bostadsförsörjningen låg fast, men kommunerna skulle själva ansvara för att finna formerna för hur de skulle ta hand om bostadsförsörjningen. infördes lagen (2000:1383) om kommunernas bostadsförsörjningsansvar. En- ligt denna, nu gällande, lagstiftning ska kommunerna bl.a. upprätta riktlinjer för bostadsförsörjningen som ska fastställas i kommun- fullmäktig varje mandatperiod.21 Kommunerna ska också anordna bostadsförmedling när det behövs. En tidigare stabil marknad med nyproduktion i fokus har därmed ersatts av en situation med en hög grad av marknadsstyrning.22 Det kommunala markinnehavet – som länge varit ett redskap för kommunen att påverka såväl bostads- byggandets inriktning som de slutliga boendekostnaderna – har i allmänhet minskat. Enskilda exploatörer och byggentreprenörer har fått ett starkare inflytande och ett större ansvar för bostadsbyg- gandet och tar i ökad omfattning initiativ till planläggning för ett visst område, köper in marken, bekostar eller driver stora delar av detaljplaneläggningen samt uppför bostäderna.23 7.4Allmänna vägar samt järnvägar Det svenska vägnätet består av statliga vägar, varav är Europavägar, övriga riksvägar, primära länsvägar och 72 100 kilome- ter övriga länsvägar. Förutom det statliga vägnätet finns det om- kring kommunala gator och allmänna vägar samt enskilda vägar med statlig medfinansiering och ett mycket stort antal enskilda vägar utan statlig medfinansiering, de 21Riktlinjer för bostadsförsörjning tas inte fram i alla kommuner. Jfr Bostadsmarknaden –2011. Med slutsatser från bostadsmarknadsenkäten , s. 36 f., , 2010. 22Allmännyttiga bostadsföretag och kommunernas boendeplanering, SOU 2001:27 s. 37. 23Får jag lov? Om planering och byggande, SOU 2005:77 s. 164. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst flesta s.k. skogsbilvägar. I det statliga vägnätet ingår även 15 700 bro- ar och ett tjugotal tunnlar. Den svenska väglagstiftningen fick till stor del sin nuvarande form redan genom tillkomsten av väglag och vägväsendets förstatligande . väglagstiftning slogs principerna om de olika aktörernas roller fast, liksom hur åtkomst av mark för allmän väg ska ske. Den snabba tillväxten av motortrafik och ledde till en omarbetning av väglagstiftningen. Den fick sin nuvarande utformning genom väg- lagen (1971:948) och vägkungörelsen (1971:954) som trädde 1971. Även om författningarna därefter successivt har ändrats och moderniserats är flera av de grundläggande principerna täm- ligen oförändrade. Väglagstiftningen har därefter förändrats främst på grund av allt större krav på hänsyn till miljön. Järnvägsnätet i omfattar trafikerade banor, varav är elektrifierade. Den största delen av banorna ägs av staten och förvaltas av . Det finns 48 banor och cirka 600 järnvägsstationer där resande kan kliva av och på tåget. Förutom trafikerade banor omfattar järnvägsnätet s.k. kapillär infra- struktur i form av exempelvis uppställnings- och anslutningsspår. Banor för spårvägstrafik finns i , och . I finns även banor för tunnelbanetrafik. Järnvägssektorn har sedan den trafikpolitiska reformen utvecklats från en marknad där svenska staten starkt dominerat såväl tjänster som infrastruktur till en marknad på vilken flera aktörer agerar. Genom trafikpolitiska beslut skapades de grundläggande förutsättningarna för konkurrens inom järnvägs- sektorn. Dåvarande delades upp i ett affärsverk (SJ) med ansvar för tågtrafiken och en förvaltnings- myndighet () med ansvar för infrastrukturen. Huvuddelen av har därefter ombildats till flera av staten helägda aktiebolag, bl.a. som bedriver godstrafik och som bedriver persontrafik. De aktörer som bedriver järnvägs- trafik betalar avgifter för att nyttja infrastrukturen. Kartläggning av olika områden som kan aktualisera markåtkomst har trafikhuvudmännen24 haft rätt att organisera lokal och regional persontrafik. De gavs även rätten att utföra den i egen regi eller med hjälp av upphandlad entreprenör. förlorade således sitt monopol som järnvägsföretag på länsjärn- vägarna. upphörde även SJ:s monopol att gälla i statens upphandling av interregional persontrafik.25 Ett transport- politiskt beslut ledde till att godstrafiken öppnades för kon- kurrens i fråga om inrikes trafik på järnväg. Därefter har avregle- ringen av den svenska järnvägen fortsatt, varvid det sista steget i avregleringsprocessen var när persontrafiken öppnades för konkurrens. blev därigenom det första landet i med en helt avreglerad järnvägsmarknad.