sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — I bestämmelsen regleras inte överklagande av beslutet om avgift, som i stället regleras av 10 § förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . Genom paragrafens andra stycke införs en särskild bestämmelse som reglerar rätten att överklaga beslut om certifikat. Det är sökande transportör som får överklaga ett beslut som går transportören emot (se 22 § förvaltningslagen). En skrivelse med överklagande av ett beslut ska ha kommit in till den myndighet som meddelat det över- klagande beslutet från den dag då klagande fick del av beslutet (se 23 § andra stycket förvaltningslagen och 6 a § första stycket förvaltningsprocesslagen; 1971:291). Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen, som är ny, behandlar tillsyn och marknadsrättsliga sank- tioner i anledning av passagerarens rätt till information enligt arti- kel 7 i och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i sam- band med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.2.3 och 11.3.3. Bestämmelsen om- fattar både de fartyg som omfattas direkt av förordningen (internatio- nella transporter och fartyg av A- och B-typ) och de fartyg som förordningen utsträcks till enligt 18 §, det vill säga fartyg av klass C-, D- och E-typ och fartyg som får transportera upp till tolv passagerare. Enligt första stycket får regeringen utse en myndighet (Konsu- mentverket enligt utredningens förslag) som utövar tillsyn över att transportörer fullgör de skyldigheter som följer av artikel 7 i för- ordningen, det vill säga passagerarens rätt till tillräcklig och tydlig information om sina rättigheter enligt förordningen. Paragrafens andra stycke hänvisar till att marknadsföringslagen (2008:486) ska tillämpas om dessa skyldigheter inte uppfylls. Efter- som marknadsstörningsavgift som huvudregel inte är möjligt att an- vända som sanktion om en näringsidkare bryter mot kraven enligt en särskild lag anges i paragrafen att bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningssavgift inte ska tillämpas. Genom att det i para- grafen anges att information enligt artikel 7 i förordningen ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen presu- meras att en brist på information utgör ett väsentligt utelämnande. Paragrafen, som är ny, inleder avsnittet om ansvarighet på transpor- törens sida. De följande paragraferna, 23–35 §§, motsvarar de tidi- gare bestämmelserna i 3 § och i 17–28 §§. Av 22 § framgår det att paragraferna numera gäller bara i de fall som inte omfattas av unions- rättens regler i Atenförordningen, direkt eller genom den tillämp- ning som sker enligt 18 §. När det gäller Atenförordningens direkta tillämplighet framgår detta också av 1 § andra stycket, men enligt 22 § gäller detsamma beträffande det utsträckta tillämpningsområde som följer av 18 §. Paragrafen har ändrats och utredningens överväganden finns i av- snitt 10.5. Den bygger på principen om att de ansvarsbegränsningar som finns till transportörens skydd gäller oberoende av om ansvar grundas på avtal eller är en följd av utomkontraktuella förhållanden. I paragrafens nuvarande lydelse hänvisas till 17 och 18 §§ i fråga om typ av skada. Paragrafen har ändrats som en konsekvens av att 17 och 18 §§ inte längre ska omfatta person- och sakskada utan endast ansvar för förseningar (se kommentaren till de bestämmelserna, som enligt förslaget finns i 24 och 25 §§). I paragrafen anges därför att ansvaret ska kunna begränsas för person- och sakskada på grund av en händelse under resa eller för skada på grund av försening av per- son och resgods, även om förseningen inte beror på en händelse under resan. Ändringen i paragrafen är inte avsedd att förändra bestämmel- sens materiella innehåll. Utredningens överväganden finns i avsnitt 10.5. Paragrafen (tidigare 17 §)har ändrats på så sätt att den endast gäller ansvar för skada på grund av att passagerare försenas, och inte som tidigare även person- skada. Ändringen är en följd av att och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss6 träder i kraft. Där regleras ansvaret vid personskada. An- svaret gäller både när förseningen beror på en händelse under resan och när den inte gör det. 6 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. Paragrafen (tidigare 18 §)har ändrats på så sätt att den endast gäller ansvar för skada på grund av att resgods försenas, och inte som tidigare även skada till följd av att resgods går förlorat eller skadas. Ansvaret gäller både när förseningen beror på en händelse under resan och när den inte gör det. Paragrafens andra stycke har ändrats på så sätt att paragrafen inte längre reglerar skyldigheten att ersätta pengar, värdepapper, konstföremål eller andra dyrbarheter. Ändringar- na är en konsekvens av att och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skade- ståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss7 träder i kraft. Där regleras ansvaret vid förlust av och skada på resgods och värdesaker. Utredningens överväganden finns i avsnitt 10.5. 26 och 27 §§ Paragraferna motsvarar tidigare 19 och 20 §§. Tillämpningsområdet har dock inskränkts genom de unionsrättsliga reglerna i enlighet med vad som framgår av 22 §. Paragraferna har ändrats redaktionellt. Paragrafen har ändrats och övervägandena redovisas i avsnitt 6.5.2. Ansvarsbeloppets storlek höjs i första stycket från 175 000 SDR till 400 000 SDR för transportörens ansvarighet vid personskada. Till följd av att Atenförordningen, som reglerar skada för fartygets egna passagerare (inomkontraktuellt ansvar), träder i kraft kommer be- stämmelsen endast att reglera begränsning av personskada utom kon- trakt. För fordringar med anledning av personskada som har tillfogats fartygets egna passagerare höjs ansvarsgränsen i 9 kap. 5 § 1 från 175 000 SDR till 400 000 SDR för att möjliggöra att passagerare får full ersättning för sina anspråk i anledning av dödsfall och person- skador enligt Atenförordningen (se kommentaren till 9 kap. 5 § 1). Begränsningen av det utomkontraktuella skadeståndsansvaret har av tradition begränsats på samma sätt som avtalsgrundat ansvar. 7 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. att åstadkomma enhetliga begränsningsbestämmelser för skadestånds- ansvar inom och utom kontrakt höjs även beloppsgränsen i 28 §. 29–33 §§ Paragraferna, som motsvarar tidigare 22–26 §§, har ändrats redak- tionellt. Tillämpningsområdet har inskränkts genom de unionsrätts- liga reglerna i enlighet med vad som framgår av 22 §. Paragrafen (tidigare 27 §) reglerar passagerarens rätt att väcka talan. Frågan har behandlats i avsnitt 10.5. Paragrafen har ändrats på så sätt att den endast reglerar talerätten vid krav på ersättning för för- sening av passagerare, och inte som tidigare även talerätt vid ersätt- ning för personskada. Ändringen följer av att och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passa- gerarbefordran till sjöss8 träder i kraft. Där regleras talerätten vid personskada. Paragrafen motsvarar tidigare 28 §. Tillämpningsområdet har dock inskränkts genom de unionsrättsliga reglerna i enlighet med vad som framgår av 22 §. 36 och 37 §§ Paragraferna motsvarar tidigare 29 och 30 §§. De har ändrats i redak- tionellt hänseende. 8 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. 19 kap. Om preskription av vissa fordringar Paragrafen reglerar frågan om preskription. Frågan har behandlats i avsnitt 10.5. Paragrafen har ändrats på så sätt att punkterna 6 och 7 endast reglerar preskription avseende fordran på ersättning för för- sening av passagerare och resgods, och inte som tidigare även pre- skription avseende fordran på ersättning för person- och sakskada. En ändring har även gjorts på så sätt att sista ledet i tredje meningen, eller skulle ha ägt rum, i femte stycket, utgår på grund av att det syftar på de situationer då passageraren avlidit under transporten eller då resgods gått förlorat. Ändringarna följer av att Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss9 träder i kraft. Där regleras preskrip- tion avseende fordran på ersättning för person- och sakskada. Paragrafen, som är ny, behandlar transportörers och befälhavares straffansvar. Paragrafen har införts för att säkerställa att transpor- tören har en försäkring någon annan ekonomisk säkerhet enligt artikel 4a.1 i bilaga I till Atenförordningen10 eller enligt 15 kap. 18 § och att certifikat medförs ombord enligt 15 kap. 19 § sjölagen. Ut- redningens överväganden finns i avsnitt 8.4.5. I första stycket föreskrivs ett straffansvar för transportör som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin skyldighet att ha en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet enligt artikel 4a.1 i förordning (EG) nr 392/2009. Straffet är böter eller fängelse . De situationer som är belagda med straffansvar kan se väldigt olika ut. Det kan röra sig om stora kryssningsfartyg som transporterar tusentals passagerare långa sträckor eller om mindre passagerarfartyg i fartområden nära land som inte har för- säkring eller säkerhet. De skiftande förhållandena får vägas in vid bedömningen av brottet. Om transportören är en juridisk person, 9EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. 10Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss (EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46). är straffbestämmelsen tillämplig på den som enligt svensk rätt är ansvarig för den juridiska personen i straffrättsligt avseende. Para- grafen har utformats med hänsyn till de krav på precision och be- stämdhet som ställs på en straffbestämmelse (se till exempel NJA 2007 s. 227). Det är inte aktuellt att tillämpa bestämmelsen i 20 kap. 13 § sjölagen om straffansvar för den som i redarens ställe har haft befattning med fartyget. Enligt andra stycket inträder ett straffansvar för befälhavaren vid åsidosättande av skyldighet enligt 15 kap. 19 § att medföra certi- fikat ombord. På grund av att försummelsen anses utgöra en ord- ningsförseelse, ingår endast böter i straffskalan. 15.1.2Förslaget till lag om ändring i fartygssäkerhetslagen (2003:364) Paragrafen, som är ny, har införts för att kunna säkerställa att det för fartyg finns en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet enligt artikel 4a.1 i bilaga I till och rådets för- ordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss11 och att certifikat enligt artikel 4a.2 eller 4a.15 i bilagan medförs ombord på fartyget. Skyldigheten att medföra ett certifi- kat har enligt 15 kap. 19 § sjölagen (1994:1009) lagts på befälhavaren. Utredningens överväganden har redovisats under avsnitt 8.4.2. I första stycket anges att det vid en inspektion ska, om förhållan- dena inte föranleder annat, undersökas om skyldigheten att ha en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet enligt 4a.1 i bila- ga I till förordning (EG) nr 392/2009 fullgörs. Paragrafen omfattar alla inspektioner. Inspektioner görs när tillsynsmyndigheten finner det motiverat (5 kap. 4 §). ska vid en inspektion kontrollera angivna skyldigheter om förhållandena inte föranleder annat. Detta innebär att tillsynsmyndigheten i vissa fall har möjlig- het att underlåta att kontrollera att skyldigheterna fullgjorts. 11 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. exempel på när en kontroll kan underlåtas är då certifikatet har kontrollerats. Av andra stycket framgår att en inspektion av transportörens skyldigheter i fråga om en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet normalt sett endast ska innebära en kontroll av certifikatet. Detta innebär att det vid en inspektion även kontrolleras att certifi- katet medförs ombord. För det fall att inspektionsmyndigheten finner grundad anledning att anta att försäkringen eller säkerheten avviker från uppgifterna i certifikatet i något väsentligt avseende, till exem- pel att certifikatet inte motsvarar de verkliga förhållandena eller att försäkringen eller säkerheten inte är giltig, blir det aktuellt att göra ytterligare efterforskningar avseende försäkringen eller säkerheten. Det kan även bli aktuellt att överväga om det bör inledas en förunder- sökning för att utröna förekomsten av ett eventuellt straffansvar (jäm- för 20 kap. 17 § sjölagen). Bestämmelsen ska tillämpas på samma sätt som 9 § första stycket med den skillnaden att 8 b § gäller både svenska fartyg och utländska fartyg. Inskränkningar i rätten att använda fartyg Paragrafen är ändrad och överväganden finns i avsnitt 8.4.3 och 8.5. Ändringen ger en rättslig grund för att förbjuda ett fartygs resa, om fartyget inte har försäkring eller finansiell säkerhet eller om det om- bord på fartyget inte medförs något bevis om en försäkring eller någon finansiell säkerhet enligt 7 kap. 2 och 3 §§ sjölagen (1994:1009) eller om fartyget inte har en försäkring eller någon annan ekono- misk säkerhet enligt artikel 4a.1 i bilaga I till Atenförordningen12 eller om det ombord på fartyget inte medförs något certifikat enligt 15 kap. 19 § sjölagen. Förevarande paragraf har ändrats också redak- tionellt. 12 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. Förbud att anlöpa svensk hamn Paragrafen delegerar rätten att meddela föreskrifter om bland annat utvisning och förbud för fartyg att anlöpa svensk hamn som följer av ett direktiv eller en förordning som antagits inom Europeiska unionen. Internationella transporter och fartyg av A- och B-typ omfattas av förordningen och därmed av bemyndigandet i 7 § första stycket. I andra stycket anges att bemyndigandet även omfattar med- delandet av föreskrifter om förbud att anlöpa svensk hamn som följer av Atenförordningen och 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen. Detta innebär att de föreskrifter som meddelas även kan omfatta fartyg som indirekt omfattas av förordningen genom att 15 kap. 18 och 19 §§ sjölagen utsträcker förordningens tillämpningsområde, det vill säga fartyg av klass C-, D- och E-typ. 15.1.3Förslaget till förordning om ändring i förordningen (XXXX:XX) om föreskrifter till 7 kap. sjölagen (1994:1009) Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om behörig myndig- het enligt artikel 4a.2 och 4a.15 i bilaga I till och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passa- gerarbefordran till sjöss13 och ansökan om certifikat enligt nämnda artiklar. Utredningens överväganden finns i avsnitt 7.4.4. I para- grafen anges det till vilken myndighet ansökan om certifikat ska göras, på vilka språk ansökan ska vara skriven och vilka uppgifter ansökan ska innehålla. 13 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. Paragrafen är ny och överväganden finns i avsnitt 7.4.4. Den är tillämplig på fartyg som inte ägs eller brukas av en stat. Det anges att till ansökan om certifikat enligt artikel 4a.2 i bilaga I till förord- ning (EG) nr 392/2009 eller enligt 15 kap. 19 § sjölagen (1994:1009) ska fogas ett intyg av försäkringsgivaren eller säkerhetsutställaren, ett så kallat blue card. Första punkten första stycket innebär att det av intyget ska framgå att försäkringen eller säkerheten täcker transportörens ansvar en- ligt artikel 4a.1 i bilaga I till Atenförordningen14. Detta innebär att försäkringen eller säkerheten ska täcka ansvar enligt nämnda för- ordning för dödsfall eller personskada upp till 250 000 SDR per passagerare vid en och samma händelse (se kommentaren till 15 kap. 19 § sjölagen i fråga om vad som gäller vid bland annat krig, in- bördeskrig och terroristhandlingar om gör det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer). I andra punkten anges att det av intyget ska framgå att försäk- ringen eller säkerheten under certifikatets giltighetstid inte kan upphöra att gälla tidigare än från den dag ett skriftligt meddelande om tiden för försäkringens upphörande kom in till , om inte certifikatet har tillställts inspektionen eller ett nytt certifikat har utfärdats. I andra stycket regleras vilka språk intyget ska vara skrivet på. Utredningens överväganden redovisas i avsnitt 7.4.4. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser för fartyg som inte är registrerat i en medlemsstat i EU och inte ägs av en främmande stat. I para- grafen anges det att ansökan om certifikat för ett sådant fartyg, ska ges in senast innan fartyget kan förväntas komma till en svensk hamn. 14 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. Paragrafen är ny och övervägandena finns i avsnitt 7.4.4. Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om certifikatets giltighetstid. P&I-försäkringar gäller tills vidare, medan en säkerhet vanligtvis ställs . Paragrafen ger därför ut- rymme att från fall till fall avgöra certifikatets giltighetstid, inom den angivna ramen . En yttersta gräns har angivits för att inte riskera att den bakomliggande försäkringen eller säkerheten upp- hör eller inte längre uppfyller kraven under certifikatets giltighets- tid. Andra stycket ålägger att sända certifikatet till transportören för fartyget. Utredningens överväganden har redovisats i avsnitt 7.4.4. Paragra- fen, som är ny, ålägger att omgående underrätta Transportstyrelsen om en sådan anmälan om upphörande av giltig- het för en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet som avses i 4 § första stycket 2 kommit in till inspektionen. Paragrafen är ny och övervägandena finns i avsnitt 7.4.4. Paragrafen bemyndigar att meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten av 3–6 §§ i förordningen. I paragrafen, som är ny, utses till den myndighet som ska utöva tillsyn över att transportörer fullgör de skyldigheter som följer av artikel 7 i förordning (EG) nr 392/2009. Transpor- törer ska enligt artikel 7 informera passagerarna om deras rättigheter enligt förordningen. I 15 kap. 21 § sjölagen (1994:1009) finns be- stämmelser om sanktioner när skyldigheterna inte fullgörs. 15.1.4Förslaget till förordning om ändring i fartygssäkerhetsförordningen (2003:438) Inskränkningar i rätten att använda fartyg Enligt paragrafen, som är ny, får Transportstyrelsen förbjuda ett utländskt fartyg att anlöpa en svensk hamn om fartyget inte har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet enligt artikel 4a.1 i bilaga I till och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transportörens skadestånds- ansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till sjöss15 eller enligt 15 kap. 18 § första stycket sjölagen (1994:1009) eller om det ombord på fartyget inte medförs något certifikat enligt 15 kap. 19 § sjölagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, kommer enligt 6 kap. 5 och 7 §§ fartygssäkerhetslagen (2003:364) att kunna förbjuda svenska hamnar att ta emot fartyg som saknar försäkring, säkerhet eller certifikat. Trots paragrafen kan ett fartyg enligt 7 kap. 3 § tillåtas att anlöpa hamn under vissa förutsättningar, till exempel vid force majeure. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.4.4. Utredningens överväganden har redovisats i avsnitt 8.4.4. Paragrafen reglerar frågan hur länge ett förbud att anlöpa en svensk hamn ska bestå. I paragrafens första stycke anges att förbudet ska bestå till dess att redaren, fartygets ägare eller den som är ansvarig för far- tygstransporten har visat den myndighet som förbjudit fartygets resa att bristen är avhjälpt. Tillägget i första stycket innebär att förbudet att anlöpa svensk hamn, i 1 e §, omfattas av paragrafen. 15 EUT L 131, 28.5.2009, s. 24–46. 15.2Författningskommentar i anledning av Atenkonventionen 15.2.1Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 21 kap. Om laga domstol och rättegång i sjörättsmål, m.m. Överväganden redovisas i avsnitt 12.4.2. Paragrafen reglerar dom- stols behörighet vid talan om ansvarighet på grund av avtal om trans- port av passagerare eller resgods, det vill säga inomkontraktuell talan som rör ansvar för person- och sakskador och ansvar på grund av förseningar. Bestämmelsen är enligt femte stycket bland annat subsidiär till lagen (2006:74) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verk- ställighet av vissa avgöranden eller av de gemenskapsrättsakter och internationella instrument som anges i 1 § 1–3 eller 5 den lagen. Med dessa gemenskapsrättsakter och internationella instrument avses I-förordningen, Bryssel- och Luganokonventionerna samt avtalet mellan den Europeiska gemenskapen och om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område16. Tillägget i sjätte stycket erinrar om att vissa regler om domstols behörighet finns i den nya 4 a §, när det gäller Atenförordningen. Vad som avses är, som alltså framgår av 4 a §, en talan om ansva- righet enligt artikel 3 och 4 i bilaga I till Atenförordningen i för- hållande till fördragsslutande stat till protokoll till Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods. Bestämmelsen i 4 a § genomför artikel 17 i den konsoli- derade texten av protokoll (se närmare kommentaren till 4 a §). I-förordningen reglerar en sådan talan i förhållande till en stat inom EU som inte har anslutit sig till protokollet. Det bör dock beaktas att det för en tillämpning av I-förordningen kan vara tillräckligt att en av medlemsstaterna på något vis är berörd av tvisten (jämför dock artikel 71.1 I-förordningen). 16 Avtal, dagtecknat , mellan Europeiska gemenskapen och om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens om- råde, EUT 2005 L 299/62. Avtalet trädde i kraft , se EUT 2007 L 94/70. Paragrafen, som är ny, genomför artikel 17 i den konsoliderade texten av Atenkonvention och protokollet till konventionen . Utredningens överväganden finns i avsnitt 12.4.2. I paragrafen regleras vid vilka domstolar talan om ansvarighet enligt artikel 3, 4 och 4a i bilaga I till och rådets förordning (EG) nr 392/2009 av om transpor- törens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerar- befordran till sjöss kan väckas i förhållande till en fördragsslutande stat till protokoll till Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods. En talan enligt artikel 3 och 4 i bilagan regleras i förhållande till en stat inom EU som inte har anslutit sig till protokoll av I-förordningen. Utredningens överväganden redovisas i avsnitt 12.4.3. Paragrafen är ny och genomför artikel 17 a i den konsoliderade texten av Atenkonvention och protokollet till konventionen . Para- grafen reglerar erkännande och verkställighet av utländska domar. Paragrafen är enligt första stycket tillämplig på en dom som har meddelats av en behörig domstol enligt 4 a §, det vill säga en dom- stol i en fördragsslutande stat till protokoll till Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods. I tredje stycket anges att erkännande och verkställighet av en sådan dom (en dom enligt första stycket) som meddelats av en domstol i ett land som är medlem i Europeiska unionen undantas från paragrafens tillämpningsområde och regleras i stället av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om dom- stols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område17. Även erkännande och verkställighet av en dom enligt första stycket som meddelats av en domstol i reg- leras inte av paragrafen utan i stället av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område18. 17EGT 2001 L 12/1. 18EUT 2005 L 299/62. 15.2.2Förslaget till förordning om ändring i förordningen (XXXX:XX) om föreskrifter till 7 och 15 kap. sjölagen (1994:1009) Paragrafen införlivar protokoll till Atenkonven- tion om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods och utredningens överväganden finns i avsnitt 12.4.1.