sou · GZB369 · 2012-01-01 00:00:00 — Under Article 107(1) of the TFEU, the basic premise is that state aid is prohibited. Nonetheless, it may be possible for a state to grant aid that is compatible with the internal market. However, as a rule, the aid can then only be granted after it has been reported to Commission, and the Commission has approved it. This standstill obligation is stated in Article 108(3), final sentence of the TFEU. State aid that is granted without having been approved by the Commission is called unlawful aid. State aid is aid granted by a or through state resources which threatens to distort competition by favouring cer- tain undertakings and which affects trade between Member States. State aid not only refers to aid granted by a state at central level; municipalities, county councils and publicly owned companies can also provide state aid. State aid is not limited to direct grants; the prohibition also covers other measures that give economic favour to certain undertakings, such as tax relief, sales below market prices, guarantee commitments without a market value guarantee fee and capital contributions without requiring market value returns. The TFEU state aid rules not only mean that state aid may not be granted unless it has received prior approval by the Commission. Case law from the Court of of Union shows that Member States are also required to order the recovery of aid granted without the approval of the Commission, and that the beneficiary is required to repay the aid plus interest The Court of has considered the standstill obligation to have a direct effect, which means that it can be cited by certain individuals, primarily competitors, before national courts. Compe- titors to beneficiaries are therefore to have access to effective legal remedies that can ensure the competitive situation is not changed by unlawful state aid. They are to be able to prevent aid in the process of being granted by presenting a motion to a court that the aid be immediately stopped. They are also to be able to institute court action to require the repayment of the aid. Competitors that have suffered damages by the fact that unlawful aid was granted may also have the right to compensation for the damages. The Commissions role regarding state aid is not confined to examining notifications of plans concerning state aid; the Com- mission also monitors to ensure that aid is not granted in violation of the standstill obligation. If this occurs, the Commission can de- cide that the is to recover the aid. However, the aid is to be recovered even if such a decision is not taken. What legislative amendments should be made? We propose the introduction of a new act concerning application of Unions state aid rules. The act should contain regulations concerning the responsibilities of providers and bene- ficiaries when aid is in the process of being granted or has been granted in violation of the standstill obligation. These rules should make clear that anyone who has received unlawful aid is to repay the aid plus interest, and that the party that has granted the un- lawful aid is to recover the aid. The proposed act also contains procedural provisions in cases concerning unlawful aid. These provisions cover legal action brought by a provider concerning repayment of unlawful aid by a bene- ficiary, and actions brought by a competitor of a beneficiary. Actions brought by a competitor can deal with a prohibition on granting unlawful aid, the repayment of unlawful aid, the recovery of such aid and damage claims resulting from such aid. With regard to actions brought by competitors, the procedural provisions aim to deal with certain problems that result from the fact that the disputes concern three stakeholders, i.e. the compe- titor, the provider and the beneficiary. The competitor is to have access to effective legal remedies, while an alleged beneficiary is to have the right to a fair trial. The premise in Swedish law is that it is not possible to bring an action regarding another partys rights, i.e. third party action. Under the general rule, it is therefore not possible to initiate an action seeking to have someone pay a third party, or a prohibition on someone else to do something with regard to a third party. The proposed act provides explicit exemp- tions from this prohibition. A competitor will therefore be able to bring an action against a beneficiary seeking to have him or her re- pay unlawful aid to the provider, or bring an action against a pro- vider seeking to have them either be prohibited from granting aid to a beneficiary or recover unlawful aid from the beneficiary. We also propose that a competitor to a company that is in the process of receiving unlawful aid should be able to bring an action against the provider and the beneficiary at the same time, seeking a prohibition on implementing the aid. This would satisfy these parties right to a fair trial, while the competitor would gain access to an effective legal remedy since the decision would have legal force with respect to all three parties. In addition, we propose that it should be possible for a compe- titor to a beneficiary to bring an action against the provider, seeking a declaration that the provider is obliged to recover unlawful aid. This would waive the normal requirement that an action must be specific, since the competitor does not need to state from whom the provider is to recover the aid. This is because it can be un- reasonably difficult for the competitor to state which companies have received aid in schemes that have resulted in aid being granted to a large number of companies. If a competitor brings an action for a prohibition solely against the provider, or brings an action for recovery against a provider, the decision does not have legal force as regards the alleged bene- ficiary. Since the decision can have a negative impact on the alleged beneficiary despite this, we propose that the beneficiary should have the option of joining the proceedings as a party with the defence when the action is initiated. Cases regarding unlawful aid deal with distinctive legal issues that require special legal expertise. Such cases have many points in common with certain cases under the Competition Act. We there- fore propose that cases concerning unlawful aid should be examined in the same order as competition cases that the District Court examines as the court of first instance. Actions concerning prohibitions on granting unlawful aid, repayment of unlawful aid, a declaration of an obligation to recover unlawful aid and compen- sation for damages caused by granting unlawful aid should there- fore be brought before the District Court. An action concerning damages may also be brought before a district court that is competent under the Swedish Code of Judicial Procedures rules on competence. Appeals against judgments and decisions by the District Court in such cases shall be addressed to the Swedish Market Court. The composition of the District Court in such cases should correspond to its composition in com- petition cases. During the main hearing in a case concerning unlaw- ful aid, the district court should therefore consist of two legally trained judges and two economic experts. The regulations on audit certificates in the Insight into Certain Financial Relations and Related Matters Act (2005:590) Our remit also included examining whether the requirement on audit certificates in the Insight into Certain Financial Relations and Related Matters Act (2005:590) (the Transparency Act) should be abolished or amended. This Act was adopted in order to implement European Commission Directive 80/723/EEC, known as the Transpa- rency Directive. The aim of the Directive and the Act is that the Commission is to have insight into the financial relations between public authorities and public undertakings. This insight is to facili- tate the Commissions application of the rules, particularly the rules on state aid. To achieve this aim, certain re- quirements are stated in the Directive and in the Act concerning the accounts of the relevant undertakings. The provisions mean that the undertakings are to clearly account for public funds that have been provided to the undertaking by public authorities and how the funds have been used (transparent accounting separation). The Act also means that undertakings that conduct both economic activities with a legal monopoly or a similar exceptional position and other business activities are to account separately for revenues and costs for the two areas (separation of accounts). The Transpa- rency Act states that the undertakings auditor is to examine whether the Acts accounting requirements have been followed and issue a certificate regarding this examination. The Transparency Directive contains no such examination or certification requirements. The reason we have been instructed to examine whether to re- move or amend the accounting requirement is that auditors of undertakings have expressed a great deal of doubt about issuing certificates. We have been able to establish that the fundamental problem with the regulation is that it is unclear what is meant by transparent and separate accounting. Therefore, undertakings that are obliged to render accounts do not know what the requirements are regar- ding their accounts. Since there are no clear and detailed provisions as to how the accounts are to be rendered, it is not possible to con- duct an audit to check that the accounting requirement has been fulfilled. It is, however, inappropriate to supplement the Transpa- rency Act with administrative provisions concerning how the accounts are to be drawn up. Thus the examination conducted by the auditors is only a gene- ral examination, and cannot be more detailed than this. However, the general examination is worthwhile. It is therefore our opinion that the requirement concerning audit examinations and audit certi- ficates should not be removed. We propose, however, that the re- quirements of the Transparency Act concerning examination be amended so that they correspond to the examination that the auditors are able to conduct, i.e. a general examination. A general exemption from the local government prime cost principle Finally, our remit included examining whether a general exemption from the local government prime cost principle under Chapter 8, Section 3c of the Local Government Act is necessary for optional business activities conducted by local governments. The provisions state that municipalities and county councils may not levy charges exceeding the cost of the services or utilities provided by the munici- pality or county council (the prime cost). The prime cost principle does not entail an obligation to finance an activity through charges; instead, a local government can choose to permit an activity to be funded through taxes. The prime cost principle thus only entails a maximum level, not a minimum level, for charges. The aim of the prime cost principle is mainly to protect members of the munici- pality or county council from monopoly pricing. The issue of a general exemption from the prime cost principle has been reviewed many times during the last twenty years, most recently in 2007 by the Inquiry on the powers and authority of local government (Kommunala kompetensutredningen). These in- quiries have concluded that local government business activities in competitive markets that are conducted under the prime cost principle lead to distorted competition and thus to socio-economic losses. In light of this, they have concluded that local government business activities in competitive markets should be exempted from the prime cost principle. In order to obtain supplementary and updated information, we organised a hearing that included repre- sentatives of business organisations, the Autho- rity and the Authorities and Regions. We have found that the prime cost principle mainly aims at pro- tecting members of a municipality or county council from over- pricing in local government activities in which local governments have a monopoly. This reason for maintaining the prime cost prin- ciple does not exist in markets with functioning competition. We consider that the main reason for making an exception from the prime cost principle would be that local government business activities conducted under the prime cost principle affect com- petitors in an undesirable . At our hearing, both the Authority, whose task is to promote efficient com- petition in private and public activities, and various business orga- nisations which represent the very competitors that would be pro- tected through an exemption, stated that local government business activities based on the prime cost principle do distort competition to a certain extent, but that the problem is not so extensive as to justify an exemption. According to the Authority and business organisations, developments in recent years also make the issue less and less relevant. They therefore consider that the disadvantages of a general exemption clearly outweigh the advantages, and that such an exemption should not be introduced. The Authorities and Regions is of the same opinion, even if their reasons for this are somewhat different. Particularly in light of the fact that the Authority and business organisations make it clear that they do not consider there to be a need for a general exemption from the prime cost principle, we have concluded that an exemption of this kind is not necessary. In addition, the Authority and business organisations have stated that such an exemption could have negative consequences. The Authorities and Regions has stated that the issue cannot be considered on its own. We therefore consider that a general exemption from the local government prime cost principle should not be made. lag (2012:00) om tillämpningen av Europeiska unionens statsstödsregler Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag tillämpas på statligt stöd i den mening som avses i arti- kel 107.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF- fördraget). 2 § I denna lag avses med stöd: varje åtgärd som uppfyller de kriterier som fastställs i arti- kel 107.1 i EUF-fördraget, genomförandeförbudet: förbudet i artikel 108.3 sista meningen i EUF-fördraget, och olagligt stöd: stöd som lämnas i strid med genomförandeför- budet. 1 § Av artikel 108.3 i EUF-fördraget följer att Europeiska kommis- sionen ska underrättas i så god tid att den kan yttra sig om alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. Om kommissionen anser att någon sådan plan inte är förenlig med den inre marknaden, ska den inleda ett förfarande för att granska den anmälda åtgärden. Åtgär- den får inte genomföras förrän detta förfarande lett till ett slutligt beslut. Stödåtgärder kan vara undantagna från underrättelseskyldig- heten. Hinder mot att göra gällande rätt till olagligt stöd 2 § Rätt till olagligt stöd kan inte göras gällande med laga verkan. Skyldighet att återbetala olagligt stöd 3 § Den som har tagit emot olagligt stöd ska betala tillbaka stödet, om inte återbetalning kan underlåtas enligt . Skyldighet att återkräva olagligt stöd 4 § Den som har lämnat olagligt stöd ska återkräva stödet, om inte återkrav kan underlåtas enligt . När olagligt stöd har be- slutats av en statlig myndighet ska den myndigheten återkräva stödet. 5 § Av följer att den som har lämnat olagligt stöd kan vara skyldig att ersätta den skada som uppkommer därigenom. 6 § Den som ska betala tillbaka olagligt stöd ska betala ränta på stöd- beloppet från den dag då stödet stod till stödmottagarens förfogande till den dag då stödet betalas tillbaka. Om Europeiska kommissionen beslutar att ett olagligt stöd är förenligt med den inre marknaden, ska stödmottagaren betala ränta på stödbeloppet från den dag då stö- det stod till stödmottagarens förfogande till den dag då Europeiska kommissionen meddelar beslutet. Räntan enligt första stycket beräknas enligt bestämmelserna i kapi- tel V i kommissionens förordning (EG) nr 794/2004 av om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget. 7 § Preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om preskription av en fordran avseende återbetalning av olagligt stöd. Förutom genom sådana åtgärder som avses i 5 § preskriptionslagen avbryts preskrip- tion av en sådan fordran på det sätt som avses i artikel 15 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av om tillämp- ningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget. 8 § Rätten till ersättning som avses i 5 § faller bort, om talan inte väcks från det att skadan uppkom. 1 § I detta kapitel finns bestämmelser om 1.talan om förbud att genomföra olagligt stöd, 2.talan om förpliktande att betala tillbaka olagligt stöd, 3.talan om fastställelse av skyldighet att återkräva olagligt stöd, 4.talan om ersättning för skada som uppkommit genom att olag- ligt stöd genomförts. Talan om förbud att genomföra olagligt stöd 2 § Talan om förbud att genomföra olagligt stöd får väckas mot stödgivaren och stödmottagaren eller mot stödgivaren ensam. Om en sådan talan väcks mot stödgivaren och stödmottagaren, är 14 kap. 8 § andra stycket tillämpligt. Talan om förpliktande att betala tillbaka olagligt stöd 3 § Talan får väckas om förpliktande för en stödmottagare att till stödgivaren betala tillbaka olagligt stöd och betala ränta på sådant stöd. Talan om fastställelse av skyldighet att återkräva olagligt stöd 4 § Talan får väckas om fastställelse av skyldighet för en stödgivare att återkräva olagligt stöd från stödmottagare. Yrkandet måste inte avse återkrav från angivna stödmottagare. 5 § Rätten får meddela förbud att genomföra olagligt stöd för tiden till dess att frågan slutligt har avgjorts, om käranden visar sannolika skäl för sin talan enligt 2 §. I fråga om beslut enligt första stycket tillämpas 15 kap. 5 § andra– fjärde styckena samt 6 och 8 §§ . 6 § Rätten får besluta om omedelbar återbetalning av olagligt stöd och om omedelbar betalning av ränta på sådant stöd, om käranden visar sannolika skäl för sin talan enligt 3 §. I fråga om beslut enligt första stycket tillämpas 15 kap. 5 § andra– fjärde styckena samt 6 och 8 §§ . 7 § Betalning enligt 6 § ska ske till i . Belopp som betalats till ska genast sättas in i bank eller kreditmarknadsföretag mot ränta. När dom avseende talan om återbetalningsskyldighet har vunnit laga kraft, ska be- tala ut beloppet jämte ränta till stödgivaren i den mån talan har bi- fallits och till svaranden i den mån talan har lämnats utan bifall eller målet har avskrivits. 8 § Ett förbud vid talan enligt 2 § får förenas med vite. Var och av vem talan får väckas 9 § Talan enligt 2–4 §§ förs vid . Talan enligt 2–4 §§ får föras av den som kan anses taleberättigad med stöd av unionsrätten. Talan enligt 3 § får alltid föras av stödgivaren. 10 § Den som väcker talan enligt 2 § mot en stödgivare eller enligt 4 § ska i sin ansökan om stämning lämna uppgift om namn, person- nummer eller organisationsnummer samt postadress och e-postadress för mottagare av individuellt stöd som avses med talan och som är kända för käranden. Inträde i rättegång som svarandepart 11 § Om talan enligt 2 § har väckts mot en stödgivare, får den som visar sannolika skäl för att vara berättigad till den åtgärd som för- budstalan avser inträda i rättegången som medpart till svaranden. Om inträde medges, är 14 kap. 8 § andra stycket tillämpligt. 12 § Om talan enligt 4 § har väckts, får den som visar sannolika skäl för att talan avser skyldighet att återkräva stöd från honom eller henne inträda i rättegången som medpart till svaranden. Om inträde med- ges, är 14 kap. 8 § andra stycket tillämpligt. 13 § Om talan väckts enligt 2 § mot en stödgivare eller enligt 4 §, ska rätten genast underrätta stödmottagare som avses med talan om rättegången och om möjligheten att inträda i denna. Stödmottagare som käranden lämnat uppgifter om i enlighet med 10 § ska under- rättas på lämpligt sätt. Andra stödmottagare ska underrättas genom kungörelse i Post- och och, om det finns skäl till det, i ortstidning. Om en mottagare av individuellt stöd blir känd för rätten under rättegången, ska underrättelse enligt första stycket genast ske på lämp- ligt sätt. 14 § Den som vill inträda som medpart i en rättegång enligt 11 eller 12 § ska ansöka om detta hos rätten. 15 § Inträde i en rättegång enligt 11 eller 12 § får ske endast vid tingsrätten. Om ansökan om inträde görs sedan huvudförhandling påbörjats eller käromålet på annat sätt företagits till avgörande, får inträde medges endast om inträdet kan ske utan olägenhet för rätte- gången. 16 § Parterna ska höras över ansökan. Rätten ska så snart som möj- ligt meddela beslut avseende ansökan. 17 § Talan om att döma ut vite förs vid tingsrätt av den på vars talan vitesföreläggandet har beslutats. är alltid behörig att pröva en talan enligt första stycket. 18 § Talan om ersättning för skada som uppkommit genom att olag- ligt stöd lämnats väcks vid . En sådan talan får även väckas vid en tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångs- balken. 19 § och beslut av i mål enligt denna lag överklagas hos . För domar och beslut i mål om skadestånd gäller detta dock endast när ett sådant mål handlagts gemensamt med ett mål avseende talan enligt 2–4 §§. och beslut i mål om utdömande av vite som förelagts med stöd av denna lag överklagas dock hos hovrätt enligt vad som före- skrivs i lagen (1985:206) om viten. Beslut av tingsrätten i frågor som avses i 5, 6, 11 och 12 §§ får överklagas särskilt. 20 § Om något annat inte följer av denna lag, tillämpas i domstol de bestämmelser som anges i 21 och 22 §§. 21 § Bestämmelserna i om tvistemål där förlik- ning om saken inte är tillåten tillämpas i mål avseende talan enligt 2–4 §§. I mål om skadestånd gäller vad som är föreskrivet i rättegångs- balken om tvistemål där förlikning om saken är tillåten. 22 § I mål om utdömande av vite enligt 17 § tillämpas bestämmel- serna i om brottmål. 23 § I mål enligt 19 § ska det som sägs om hovrätten i 49, 50 och 52 kap. i stället gälla . 24 § får, om det är lämpligt, besluta att ett mål om skadestånd ska handläggas gemensamt med mål avseende talan enligt 2–4 §§. Om en fortsatt gemensam handläggning skulle med- föra väsentliga olägenheter, får tingsrätten besluta att särskilja målen. 25 § Vid huvudförhandling i mål avseende talan enligt 2–4 §§ ska tingsrätten bestå av fyra ledamöter, av vilka två ska vara lagfarna domare och två ekonomiska experter. En av de lagfarna domarna ska vara rättens ordförande. Om någon av ledamöterna får förhinder efter det att huvudför- handlingen har påbörjats, är rätten ändå domför. Vid huvudförhandling i fall som avses i 1 kap. 3 a § andra eller tredje stycket ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare. I sådana fall får även en ekonomisk expert delta. 26 § När mål avgörs utan huvudförhandling och när frågor som hör till rättegången prövas består tingsrätten av en lagfaren domare. I så- dana fall får även en ekonomisk expert delta. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet, får tingsrät- ten ha den sammansättning som anges i 25 § första stycket. 27 § Bestämmelser om ekonomiska experter finns i 8 kap. 11 § konkurrenslagen (2008:579). 28 § I mål enligt denna lag tillämpas 18 kap. . Om det finns särskilda skäl, får dock rätten i ett mål avseende talan en- ligt 2–4 §§ besluta att var och en av parterna ska svara för sina rätte- gångskostnader. 4 kap. Övriga bestämmelser Verkställighet av dom eller beslut avseende återbetalningsskyldighet 1 § Verkställighet av dom varigenom en stödmottagare har förplik- tats att betala tillbaka olagligt stöd eller att betala ränta på sådant stöd hindras inte genom att gäldenären ställer säkerhet på något av de sätt som anges i 3 kap. 6 § första stycket 2 och 3 utsökningsbal- ken.