sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Han anförde vidare att han hade kommit till , att han alltsedan dess hade tillbringat merparten av tiden här och varit verksam som läkare, att han hade en nioårig son i (som han dock inte bodde tillsammans med) och tre barn, födda , 1970 och 1977 i samt att han ansökt om svenskt medborgarskap men avstått från att fullfölja medborgarskapsärendet då det för svenskt medborgarskap krävdes att han avsade sig sitt amerikanska. Han anförde slutligen, att det faktum att dröjt så länge med den förnyade begäran om hans utlämnande tydde på att det inte före- låg något betydande intresse från sida att få honom utläm- nad samt att straffet för vissa av de brott som utlämningen gällde var förfallet enligt svensk lag. konstaterade först att straffet för några av gärningarna, som enligt svensk rätt närmast var att beteckna som sexuellt ofredande, enligt svensk rätt var att anse som förfallet och att hinder mot utlämning för dessa gärningar förelåg enligt 10 § andra stycket UtlämningsL. För övriga gärningar förelåg emellertid inte något sådant utlämningshinder, varför dom- stolen övergick till att bedöma huruvida hinder mot utlämning för dessa förelåg enligt 8 §. Vad först gällde mannens personliga för- hållanden var det, enligt , upplyst att han, med avbrott, hade vistats i . Även om han inte kunde jämställas med svenska medborgare i utlämningshänse- ende borde, enligt , hänsyn ändå tas till hans långa vistelse här i landet. De gärningar som skulle kunna föranleda utläm- ning var, fortsatte , visserligen av allvarlig art men, om de åberopade domarna verkställdes, skulle mannen emellertid med all sannolikhet få undergå ett straff som mycket markant skulle av- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning vika från vad som skulle kunna förekomma såsom faktisk påföljd för gärningarna enligt svensk lag. Till detta kom, enligt domstolen, de speciella omständigheter som förelåg i mannen fall; brotten be- gicks och om mannen hade ådömts det maximistraff som kunde följa av svensk lag, skulle påföljden med tillämpning av svensk rätt ha varit förfallen. Vidare hade , efter det att tilläggsavtalet kommit till stånd, dröjt närmare med att göra en ny utlämningsframställning vilket, enligt , kunde tolkas som att intresse av utlämningen var mindre starkt och hade i vart fall gett mannen befogad anledning att anta att utlämning inte skulle begäras på nytt. Vid ett beaktande av samtliga omständigheter fick det enligt anses att hinder mot utlämning av mannen förelåg enligt 8 § UtlämningsL. I NJA 1993 s. 242 (se även avsnitt 3.6) gällde saken utlämning till (och eventuell vidareutlämning därifrån till ) av två makar från misstänkta för kap- ning av luftfartyg. Enligt makarna skulle en utlämning med hänsyn till de förhållanden som generellt rådde inom rättskipningen och i fängelserna i och i samt med hänsyn till makar- nas psykiska status vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav. Ett beslut om utlämning skulle också, enligt makarna, få långtgående konsekvenser för deras dotter, som sannolikt skulle placeras på någon institution under okända förhållanden. uttalade, att vad makarna anfört om de allmänna förhållandena inom rättskipningen och fängelserna i och i inte kunde beaktas inom ramen för den prövning som skulle göras enligt 8 § UtlämningsL av huruvida hinder mötte mot utlämning på grund av förhållanden som rörde makarna personligen (som tidigare nämnts har i NJA 2009 s. 280 senare klargjort hur detta uttalande bör uppfattas). Liksom i NJA 1990 s. 484 I, II och III betonade sedan, att 8 § ska tillämpas endast i sådana undantagsfall, där hänsyn till personen väger ojämförligt tyngre än intresset av utlämning och att kapning av luft- fartyg är ett allvarligt brott. Med hänsyn till detta kunde makarnas personliga förhållanden, enligt , även om de fram- stod som ömmande, inte anses utgöra hinder enligt 8 § mot deras utlämning. Makarnas dotters personliga förhållanden kunde inte, ut- talade domstolen, beaktas vid en prövning av om hinder förelåg enligt 8 §. NJA 1993 s. 760 gällde utlämning till av en man som enligt en amerikansk dom var dömd till fängelse för Utlämningslagens förutsättningar för utlämning våldtäkt, misshandel och olaga tvång. Mannen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt 8 § UtlämningsL. Till stöd härför anförde han i huvudsak följande. Han hade, då han efter att ha förklarats skyldig till de åtalade gärningarna men mot borgen bli- vit försatt på fri fot, lämnat och innan domen med- delats kommit till , där han träffade sin nu- varande hustru. Hustrun var iransk flykting och tillsammans hade makarna två döttrar, födda och 1993, samt var hustrun återigen gravid. Utlämningsbegäran och det frihetsberövande som följt på detta hade medfört en djup depression hos honom. Han hade mat- strejkat och även vätskestrejkat och hans hälsa var därför mycket sviktande. Hans avsikt var att inte låta sig levande utlämnas till hemlandet. Av läkarintyg i ärendet framgick att man- nen bedömdes befinna sig i ett traumatiskt stresstillstånd med successivt fördjupad depression, störd sömn, viktnedgång och aktiva suicidplaner vid en utlämning. Av ett i ärendet inhämtat s.k. § 7- intyg framgick att det ansågs svårbedömt huruvida mannen led av en allvarlig psykisk störning men att det fanns en överhängande suicidrisk och att mannen bedömdes vara i behov av mera kvalificerad vård i form av exempelvis rättspsykiatrisk vård. Av vittnesförhör med mannens hustru och läkarintyg avseende hustruns och döttrarnas psykiska tillstånd, framgick att såväl hustrun som äldsta dottern, på grund av hotet om utlämning av mannen och för dotterns del även på grund av förlusten av den nära kontakten med fadern, var utsatta för mycket stor psykisk stress. Vidare framgick att hustrun haft självmordstankar samt att dottern var orolig, rastlös, retlig, destruktiv, sov oroligt och inte ville äta och att, om tillstån- det fortsatte, detta utgjorde en allvarlig risk för flickans fortsatta utveckling och framtida psykiska hälsa. anförde att , med hänsyn till den allvarliga karaktär av de brott för vilka mannen hade att avtjäna straff samt det utdömda straffets längd, fick anses ha ett betydande intresse av att mannen utlämnades för straffverkställighet i hemlandet. Frågan var, enligt domstolen, om mannens hälsotillstånd och personliga förhållanden var sådana att en utlämning trots detta intresse skulle vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav. Vad som framkommit av utredningen gav enligt klart vid handen att den uteslutande orsaken till såväl mannens eget som hans anhörigas nuvarande svåra tillstånd var hotet om utlämning. Från mannens sida var det, enligt domstolen, närmast fråga om ett medvetet förhållningssätt för att omintetgöra utlämning medan hans familj var oskyldiga offer i den uppkomna Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Någon brist i mannens fysiska eller psykiska hälsotill- stånd som inte var föranledd av den förevarande utlämningsfram- ställningen förelåg enligt domstolen inte. Bestämmelsen i 8 § Utläm- ningsL var, anförde , av sådant slag att den måste ges en restriktiv tillämpning och motsvarande bestämmelse i det bi- laterala avtalet mellan och hade också förutsatts tilläm- pas i rent exceptionella fall. Med hänsyn till detta kunde enligt de i och för sig starka humanitära skäl som i fallet talade mot en utlämning inte anses vara sådana att det utgjorde hinder mot utlämning enligt UtlämningsL. I NJA 2000 s. 128 var fråga om utlämning till av en 21- årig man som enligt en rysk häktningsorder var misstänkt för brott som enligt svensk rätt var att bedöma som misshandel eller grov misshandel och som skulle ha begåtts då mannen var . Mannen bestred utlämningen under hänvisning till bestämmelsen i 8 § UtlämningsL. anförde att mot en utlämning talade att mannen endast var vid gärningen, att denna synes ha varit en engångsföreteelse, att han varit häktad i och att han under vistats i , där han hade sin mor och sin syster. uttalade vidare, att det gått förhållandevis sedan brottet begåtts men att lagföringen fördröjts framför allt av att mannen avvikit till . Mannens an- passning till det svenska samhället framstod enligt som oklar och den gärning han misstänktes ha begått i var inte av mindre grov beskaffenhet. Vidare var han , uttalade , och fråga var om utlämning till hans hemland, där han hade sin far och andra släktingar. Vid en samlad bedömning kunde det – på grundval av den utredning som förebringats – enligt , inte anses att en utlämning till vore uppenbart oförenligt med humanitetens krav. Ett justitieråd () var av skiljaktig mening och ansåg att, vid den intresseavvägning som skulle ske i ärendet, de humanitära skälen – framför allt mannens ungdom vid tiden för gärningen – vägde så tungt att en utlämning skulle vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav. I NJA 2002 s. 624 (se även avsnitt 3.6) gällde saken utlämning till för brott som enligt svensk rätt motsvarade mord, alter- nativt dråp, och rån. Den man ansökan avsåg gjorde gällande, att hinder mot utlämning förelåg enligt 8 § UtlämningsL. Han anförde därvid att han om han återfördes till , skulle tas emot av säkerhetspolisen, behandlas som en landsförrädare, bli misshandlad och tvingad att erkänna sig skyldig till brott. Han anförde vidare, att Utlämningslagens förutsättningar för utlämning det förekom tortyr i fängelserna i och att förhållandena i fängelserna i övrigt var så dåliga att de intagna tynade bort av köld, hunger och kroniska sjukdomar. anförde att man- nen var misstänkt för brott av mycket allvarlig beskaffenhet och att därför fick anses ha ett betydande intresse av att han ut- lämnades för lagföring i det landet. Enligt domstolen var mannens personliga förhållanden inte sådana att de utgjorde hinder enligt 8 § UtlämningsL. gjorde därefter en självständig pröv- ning av om hinder mot utlämning förelåg enligt Europakonventio- nens artikel 3. I åberopade angavs det att det i i vissa fall förekommit tortyr i polisarrester och att för- hållandena i häktena var otillfredsställande. Enligt gav utredningen emellertid inte underlag för bedömningen att det förelåg hinder mot utlämning enligt artikel 3. I NJA 2004 s. 264 var fråga om utlämning till av en man som enligt ett av lettisk domstol utfärdat häktningsbeslut var miss- tänkt för brott som enligt svensk lag motsvarade grov misshandel och grovt tjänstefel. Brotten skulle ha begåtts 1993. Mannen gjorde gällande att en utlämning av honom på grund av hans sjukdoms- tillstånd och övriga personliga förhållanden, skulle strida mot 8 § UtlämningsL. Av läkarintyg i ärendet framgick att mannen fått psykiatrisk vård efter självmordsförsök och 2004 och att han bedömdes befinna sig i ett tillstånd som kunde klassificeras som en allvarlig psykisk störning som krävde psykiatrisk vård dygnet runt. Av ytterligare ett läkarintyg i ärendet – ett s.k. § 7-intyg – framgick att mannen var i behov av kvalificerad psykiatrisk heldygnsvård och var intagen för sluten psykiatrisk vård. Enligt intyget gjordes den bedömningen att mannen led av en all- varlig psykisk störning av psykotisk natur och att en utlämning vore kontraindicerad på grund av det psykiska tillstånd som rådde samt att mannen inte var i transportabelt skick. ut- talade att , med hänsyn till de påstådda gärningarnas allvar- liga beskaffenhet, fick anses ha ett betydande intresse av att mannen utlämnades för lagföring där. borde enligt domstolen be- aktas, att förhållandevis förflutit sedan händelsen i fråga. Avgörande för bedömningen var emellertid, enligt , att mannen nu led av en så allvarlig psykisk ohälsa att en utlämning av honom fick anses vara uppenbart oförenlig med humanitetens krav. Hinder mot utlämning förelåg således enligt 8 § UtlämningsL. NJA 2007 s. 574 (se även avsnitt 3.6) gällde utlämning till av en albansk medborgare som enligt albansk domstols häktnings- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning beslut var misstänkt för brott som enligt svensk rätt motsvarade mord och grovt vapenbrott. Den albanske mannen gjorde gällande, att det förelåg hinder mot utlämning enligt 8 § UtlämningsL och arti- kel 3 i . Som grund för sin inställning anförde han att han och hans släkt varit utsatta för flera svåra övergrepp , att han vid en utlämning löpte fortsatt risk för så- dana övergrepp, att det fanns risk för att han därvid skulle komma att dödas och att de albanska myndigheterna inte skulle komma att ge honom det skydd som han behövde. uttalade att det var mest följdriktigt att reservera prövningen enligt 8 § Ut- lämningsL för sådana fall som bestämmelsen uttryckligen tar sikte på, dvs. personliga förhållanden, och att hänsyn till uppgifter om mer allmänna förhållanden i den ansökande staten fick tas inom ramen för en prövning enligt artikel 3. Vid en sådan tolkning av 8 § kunde det inte, enligt , anses föreligga något hinder mot utlämning enligt den bestämmel- sen. Hinder mot utlämning förelåg emellertid, menade domstolen, enligt artikel 3 i då mannen riskerade att utsät- tas för en behandling stridande mot artikeln och då de albanska myndigheterna inte skulle komma att kunna ge honom erforderligt skydd. NJA 2007 N 36 (se även avsnitt 3.6) gällde utlämning till av en rysk medborgare som enligt ett tjetjenskt häktningsbeslut var misstänkt för brott som enligt svensk rätt motsvarade människo- rov. Mannen gjorde gällande att en utlämning skulle kränka Europa- konventionen, särskilt artiklarna 3 och 6. Till stöd för sin framställ- ning hänvisade mannen till olika rapporter (bl.a. från ), pressnotiser och tidningsartiklar angående de rättsliga förhållandena i och tjetjeners situation i . Han åberopade också, att och vägrat att till utlämna tjetjener samt att på grund av den rådan- de situationen i beviljat tjetjener uppehållstillstånd. Vidare åberopade han ett av ingivet yttrande angå- ende förhållandena i , vari angavs att mannen vid en utläm- ning till skulle löpa stor risk att utsättas för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning samt riskera att erhålla en rättegång som inte skulle nå upp till internationella normer för en rättvis rättegång. Slutligen åberopade han att kommissarien vid för mänsk- liga rättigheter uttalat, att denne vid besök i funnit bevis för massiva kränkningar av de mänskliga rättigheterna i tjetjenska Utlämningslagens förutsättningar för utlämning uttalade att, även om den utredning som förelåg i ärendet gav anledning till tvekan, kunde den inte anses erbjuda tillräckligt underlag för bedömningen att det förelåg gene- rella hinder för utlämning till enligt artikel 3 eller 6 i Europa- konventionen. Domstolen lade emellertid till att det fick förutsättas att denna fråga beaktades ytterligare vid ärendets fortsatta behand- ling. Domstolen uppmärksammade således regeringen på att den borde överväga att avslå utlämningsframställningen. I NJA 2009 s. 280 (se avsnitt 3.6 där det finns ett längre citat ur beslutet) var fråga om utlämning till av en för bl.a. folkmord misstänkt rwandisk medborgare. Den rwandiske mannen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt 6–9 §§ UtlämningsL och enligt artikel 6 i . Vad avsåg hindret enligt 8 § UtlämningsL hänvisade han till sitt dåliga hälsotillstånd och då särskilt till att han genomgått en bypassoperation och inom var i behov av en förnyad sådan, som det saknades möjlighet att utföra i . Vad avsåg hindret enligt artikel 6 i Europakon- ventionen hävdade han, att han vid en utlämning skulle riskera att på ett flagrant sätt förvägras en rättvis rättegång i då det förelåg stora brister i rättsväsendet i landet, särskilt när det gällde möjligheterna för honom att själv få vittnen inkallade och förhörda men också i fråga om domstolarnas oavhängighet och opartiskhet. Som redogjorts för, klargjorde i ärendet hur den såg på omfattningen av den prövning som den har att göra; domstolen kom därvid fram till att den, vid sidan av om det före- ligger hinder enligt bestämmelserna i , har att pröva frågan om det finns lagliga hinder mot utlämning enligt bestäm- melserna i . I linje härmed ska den prövning som görs inom ramen för 8 §, enligt domstolen, inriktas på den aktuella personens personliga förhållanden och inte på allmänna för- hållanden i den ansökande staten. I det aktuella fallet kunde man- nens hälsoskäl och behov av en förnyad bypassoperation, med beak- tande av intresse av lagföring, inte anses utgöra hinder mot utlämning enligt 8 §. prövade därefter om en utlämning stod i strid med bestämmelserna i . För att en utlämning ska stå i strid med artikel 3 i Europakonven- tionen krävs enligt praxis (bl.a. dom i målet Saadi mot , no 37201/06), menade domstolen, att den berörde, om han utvisas, löper en all- varlig risk för att utsättas för behandling i strid med artikel 3. Enligt gav utredningen i ärendet inte underlag för att Utlämningslagens förutsättningar för utlämning göra någon sådan bedömning. Vad gällde bestämmelserna om rätt till en rättvis rättegång i artikel 6 i innebär de när de gäller utlämning, uttalade under hänvis- ning till praxis, inte att en utlämnande stat måste förvissa sig om att en rättegång i den anmodade staten kommer att uppfylla alla de krav som gäller enligt artikel 6; det är endast flagranta brott mot principerna som utgör hinder mot utlämning. Vad har att uttala sig om enligt UtlämningsL är, anförde dom- stolen, om utlämningen lagligen kan beviljas. Det ligger då nära till hands, menade domstolen, att den prövar frågan med utgångspunkt i den restriktivitet som kommit till uttryck i praxis när det gäller bedömningen av om det föreligger hinder en- ligt artikel 6 i konventionen, även om goda skäl enligt domstolen kunde anses tala för att regeringen i sin praxis bör ta större hänsyn till det i konventionen skyddade intresset än vad som följer av en sådan utgångspunkt. fann, att den utredning som förelåg i ärendet gav anledning att hysa tvivel om den rwandiske mannens möjligheter, att efter en utlämning till erhålla en rättegång som uppfyllde de i artikel 6 i upp- ställda kraven på en rättvis rättegång; främst vad gällde hans möjlig- heter att själv få vittnen inkallade och förhörda. Den i Högsta dom- stolen förebringade utredningen ansågs emellertid inte ge tillräckligt stöd för att göra bedömningen att det på denna grund förelåg ett generellt lagligt hinder mot utlämning till för folkmord och liknande brott. Vid den bedömning som ansåg sig ha att göra fanns det således inte hinder mot utlämning på grund av . förutsatte emellertid att frågan om behovet av ytterligare underlag för ett slutligt ställnings- tagande i frågan beaktades i den fortsatta beredningen av ärendet – dvs. inför regeringens slutliga ställningstagande. I ytterligare några fall har – även om rättsfallen refererats som intressanta för tillämpningen av någon annan av UtlämningsL:s be- stämmelser – frågan om en utlämning skulle strida mot 8 § Utläm- ningsL varit föremål för Högsta domstolens bedömning. Den som begärts utlämnad har i dessa fall, som skäl mot utlämning, främst åberopat sin anknytning till genom bosättning, hustru och barn eller övrig släkt här. I samtliga dessa fall har de personliga skä- len inte ansetts väga så tungt att hinder mot utlämning ansetts före- ligga. I NJA 1982 s. 520, som är refererat i avsnitt 3.5, gjorde den för utlämning aktuelle italienske mannen, som var misstänkt för någon Utlämningslagens förutsättningar för utlämning eller olika former av högmålsbrott och försök till mordbrand, gäl- lande att en utlämning av honom skulle strida mot 8 § UtlämningsL. anförde att vad mannen åberopat till stöd för detta – sina band till och till sin svenska fästmö (av referatet fram- går inte närmare i vad dessa band skulle bestå) – inte utgjorde till- räckligt skäl för att hinder mot utlämning enligt 8 § UtlämningsL skulle föreligga. NJA 1984 s. 903 gällde bl.a. utlämning till av en kanadensisk medborgare för brott som enligt svensk lag motsvarade grov varu- smuggling avseende narkotika och grovt narkotikabrott. Mannen gjorde gällande att det av humanitära skäl förelåg hinder mot utläm- ning. Han åberopade härvid sin långa vistelse i (det framgår inte av referatet hur lång denna var), anknytningen hit genom sin svenska hustru och deras tre barn samt att han även avsåg att bo i . Han framhöll vidare att den påstådda narkotikabrotts- ligheten kunde och borde bli föremål för åtal i . Högsta dom- stolen anförde att vad mannen åberopat inte var ett så tungt vägande skäl att utlämning, med beaktande jämväl av gärningarnas art och intresse, kunde anses uppenbart oförenligt med humanitetens krav. I NJA 1986 s. 262 (se även avsnitt 3.3) var fråga om utlämning till av en turkisk medborgare bl.a. på grund av en turkisk dom, genom vilken mannen 1977 dömts till fängelse för mord. Mannen gjorde gällande att det på grund av hans personliga för- hållanden förelåg hinder mot utlämning. Om dessa uppgav han att han varit bosatt i , att hans hustru kom till , att makarnas två barn inte tillåtits lämna landet och därför var kvar i , att hustrun nu väntade barn samt att han i lärt känna en svensk kvinna med vilken han hade två barn och att han umgicks med dessa barn. uttalade att vad mannen åberopat om sin anknytning till inte var så tungt vägande att utlämning, med beaktande jämväl av gärningens art och intresse, kunde anses uppenbart oför- enlig med humanitetens krav. I NJA 1987 s. 825 (se även avsnitt 3.3) begärde utläm- ning av en palestinsk man dels för att han skulle kunna lagföras för narkotikabrott som han enligt ett tyskt häktningsbeslut var miss- tänkt för, dels för att en övervakning av honom hänförlig till ett tidigare avtjänat fängelsestraff för narkotikabrott skulle kunna verk- ställas. Mannen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt 8 § UtlämningsL i huvudsak på grund av att han Utlämningslagens förutsättningar för utlämning tillbaka vistats i , att han här hade sina närmaste släktingar, bl.a. sin mor och sju syskon, av vilka de flesta var svenska medbor- gare och att han för sin livsföring var starkt beroende av att få vara tillsammans med sin släkt. anförde, att varken vad mannen anfört eller vad som i övrigt hade framkommit om hans personliga förhållanden var av sådan art, att det kunde anses uppen- bart oförenligt med humanitetens krav att han utlämnades. I NJA 1989 s. 498 (se även avsnitt 3.3 – fallet med en s.k. undercover agent) gällde saken utlämning till av en chilensk medborgare som enligt amerikanska åtals- och häktningsbeslut var misstänkt för brott som enligt svensk rätt var att bedöma som tre narkotikabrott. Mannen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt 8 § UtlämningsL. Han åberopade därvid att det skulle innebära en uppenbar livsfara för honom att återvända till med hänsyn till risken för repressalier mot honom från den i brotten inblandade narkotikaorganisationen. Han åberopade vidare att han varit i , sam- manlevde med en chilensk kvinna som han nu var gift med och som hade sex barn, vilka betraktade honom som sin far. Två av barnen hade i brev till uttalat att de skulle ta livet av sig om mannen utlämnades och att de var övertygade om att mannen efter en utlämning till skulle komma att bli dödad. I ett till inkommet läkarintyg, hade en specialist i barn- och ungdomspsykiatri angett att det var osäkert hur barnens uttalan- den skulle bedömas, att ett av barnen visat tecken på psykisk stress och sorg och att en impulshandling inte kunde uteslutas från något av barnen. fann – med hänsyn bl.a. till det skydd mannen, om det var påkallat, borde kunna påräkna i – att om- ständigheterna inte var sådana att den begärda utlämningen kunde anses uppenbart oförenlig med humanitetens krav. I NJA 1990 s. 492, som är refererat i avsnitt 3.6, gällde saken utlämning till av en libanesisk medborgare som enligt tyska häktningsbeslut var misstänkt för urkundsförfalskning i ett stort antal fall.