sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — Mot bakgrund av att utredningen föreslår att dessa båda paragrafer ska ändras på så sätt att de endast omfattar ansvar för förseningar, ska det direkt i 3 § anges vilken typ av skada som ansvaret ska kunna begränsas för, det vill säga person- och sakskada på grund av en händelse under resa och skada på grund av försening av person och resgods, även om förseningen inte beror på en händelse under resan. Bestämmelserna i nuvarande 15 kap. 17, 18, 20 och 27 §§ sjö- lagen reglerar både transportörens ansvar och talerätt vid person- och sakskada och skada på grund av förseningar. Det anges uttryck- ligen i bestämmelserna att de omfattar person- och sakskador. Detta innebär, som utredningen uppfattar situationen, att de delar av 15 kap. 17, 18, 20 och 27 §§ sjölagen som reglerar person- och sakskador inte längre bör gälla. Flera av de nuvarande bestämmelserna i 15 kap. sjölagen inne- håller regler i anledning av ansvar både för person- och sakskada och skada på grund av förseningar (se 19, 21–26 och 28–30 §§) och det utomkontraktuella ansvaret (se 21–24 §§). I dessa bestämmel- ser anges det inte uttryckligen att de gäller ansvar för person- och sakskada som grundas på avtal utan de innehåller en hänvisning till 17 och 18 §§. Med hänsyn till att utredningen föreslår att de delar av 15 kap. 17 och 18 §§ som reglerar person- och sakskada ska tas bort ska bestämmelserna, enligt utredningens mening, finnas kvar men med nya paragrafhänvisningar. Frågan om medvållande regleras av artikel 6 i Atenkonventionen. Eftersom sjölagens bestämmelse om medvållande, nuvarande 15 kap. 19 §, är tillämplig även vid skada på grund av förseningar, finner utredningen att bestämmelsen ska gälla enligt sin nuvarande lydelse. I artikel 6 anges att den domstol som handlägger målet, i överens- stämmelse med nationell lag, helt eller delvis kan befria transportö- Bestämmelser i 15 kap. sjölagen ren från ansvar om transportören visar att en passagerares död eller personskada eller förlust av eller skada på dennes resgods förorsa- kades av passageraren själv eller att denne medverkade till det. Tillämplig nationell lag är för svenskt vidkommande skadestånds- lagen (1972:207). Enligt utredningens bedömning torde hänvisningen till tillämplig nationell lag inte göra det påkallat med några författ- ningsändringar i svensk rätt. 10.5.4Höjning av begränsningsbeloppet för personskada i 15 kap. 21 § sjölagen Atenförordningen reglerar person- och sakskada för fartygets egna passagerare, det vill säga det inomkontraktuella ansvaret. Till följd av att förordningen träder i kraft ska nuvarande 15 kap. 21 § sjölagen endast reglera begränsning av person- och sakskada utom kontrakt (och ansvar vid förseningar). För fordringar med anledning av personskada som har tillfogats fartygets egna passagerare (inomkontraktuellt skadestånd) höjs ansvarsgränsen i 9 kap. 5 § 1 från 175 000 SDR till 400 000 SDR för att möjliggöra att passagerare får full ersättning för sina anspråk i anledning av dödsfall och personskador enligt Atenförordningen (se avsnitt 6.5). Begränsningen av det utomkontraktuella skadestånds- ansvaret har av tradition begränsats på samma sätt som avtalsgrun- dat ansvar. För att åstadkomma enhetliga begränsningsbestämmelser för skadeståndsansvar inom och utom kontrakt föreslår utred- ningen att även beloppsgränsen i 21 § höjs från 175 000 SDR till 400 000 SDR. 10.5.5Bestämmelser om preskription i 19 kap. sjölagen Bestämmelsen i 19 kap. 1 § sjölagen reglerar preskription vid inom- kontraktuellt ansvar för person- och sakskada och skada på grund av förseningar. Det anges uttryckligen i bestämmelserna att de om- fattar person- och sakskador. Detta innebär, som utredningen upp- fattar situationen, att de delar av 19 kap. 1 § sjölagen som reglerar person- och sakskador inte längre bör gälla. Atenförordningen innehåller inte någon jurisdiktionsbestämmelse. Detta innebär, enligt utredningens bedömning, att bestämmelsen om laga domstol i 21 kap 4 § sjölagen inte berörs av förordningen Bestämmelser i 15 kap. sjölagen (se dock kap. 12 där frågan om laga domstol berörs i anledning av utredningens förslag om anslutning till Atenkonventionen). 11Rätt till information – tillsyn Transportörer är enligt Atenförordningen skyldiga att se till att passa- gerare får information om sina rättigheter i förordningen. För att kunna säkerställa att sådan information lämnas anser utredningen att förslag bör lämnas på en myndighet som ska utöva tillsyn över att skyldigheten fullgörs samt att vissa förslag bör lämnas i fråga om sanktioner. Enligt artikel 7 i Atenförordningen är transportören och/eller den utförande transportören skyldiga att se till att passagerarna får till- räcklig och tydlig information om sina rättigheter enligt Atenför- ordningen.1 När transportavtalet har ingåtts i en medlemsstat ska informa- tionen tillhandahållas vid samtliga försäljningsställen, inbegripet vid telefon- och Internetförsäljning. Om avgångshamnen ligger i en medlemsstat ska informationen tillhandahållas före avgången. I alla andra fall ska det ske senast vid avgången. I den utsträckning som informationskravet har fullgjorts antingen av transportören eller den utförande transportören, ska den andre inte vara skyldig att infor- mera. Informationen ska tillhandahållas på det lämpligaste sättet. För att uppfylla informationskravet ska transportören och den utförande transportören tillhandahålla en sammanfattning av bestäm- melserna i Atenförordning till passagerarna. Kommissionen har ut- arbetat och offentliggjort den sammanfattning som transportören ska använda sig av. 1 Denna skyldighet påverkar inte researrangörers skyldigheter enligt rådets direktiv /314/EEG av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner Utredningens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få utöva tillsyn över att transportörer- na fullgör den skyldighet att lämna information som följer av artikel 7 Atenförordningen. Utredningens bedömning: Tillsynen bör utövas av Konsument- verket. är enligt förordningen (2009:607) med instruk- tion för förvaltningsmyndighet för konsument- frågor. har bland annat till uppgift att se till att de konsumentskyddande regler som ligger inom myndighetens till- synsansvar följs, att konsumenter har tillgång till information som ger dem möjlighet att göra aktiva val och stärka konsumenternas ställning på marknaden. har inte möjlighet att tillerkänna enskilda kon- sumenter rättigheter. Verket har inte heller möjlighet att, annat än i principiellt intressanta fall, föra enskilda konsumenters talan vid tvister i domstol.2 kan emellertid enligt marknadsföringslagen (2008:486) vid väcka talan om att en näringsidkare ska åläggas att lämna viss information. En marknadsrättslig sanktion innebär emellertid inte att ett företag kan åläggas att lämna information till en enskild person. Effekten blir i stället att företaget i fortsättningen ska lämna sådan information till alla konsumenter. /KO har därmed inga möjlig- heter att utöva tillsyn avseende andra bestämmelser än de marknads- rättsliga. Några av de lagar som har tillsyn över är, konsumentköplagen (1990:932), lagen (1992:1672) om paketresor, lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, prisinformationslagen (2004:347), 2 Denna undantagsmöjlighet utgör emellertid inte en del av tillsynsansvar utan är kopplad till verkets uppgift som förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor. Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner produktsäkerhetslagen (2004:451) och marknadsföringslagen (2008:486). 11.2.2Tillsyn enligt lagen (2010:510) om lufttransporter Enligt lagen (2010:510) om lufttransporter ska bland annat utöva tillsyn över att transportörer fullgör de skyldigheter som följer av artiklarna 3a och 6 i förordning (EG) nr 2027/973. Artikel 3a reglerar skyldigheten att på begäran av passageraren tillhandahålla viss information om tariffer för skadeståndsansvar. I artikel 6 regleras lufttrafikföretagens skyldighet att lämna informa- tion om viktiga bestämmelser om skadeståndsansvar till passageraren. Lufttrafikföretagen ska när de säljer lufttransport i gemenskapen se till att en översikt över de viktigaste bestämmelserna om skadestånds- ansvar för passagerare och deras bagage, inbegripet uppgift om tids- fristerna för att väcka talan om ersättning och möjligheten att göra en särskild förklaring avseende bagage, görs tillgänglig för passage- rarna på alla försäljningsställen inbegripet telefonförsäljning och försäljning via Internet. För att uppfylla informationskravet ska EG- lufttrafikföretagen använda det informationsmeddelande som ingår i bilaga till förordningen. Det bör vara regeringen som bestämmer vilken myndighet som ska utöva tillsynen. uppgifter som förvaltningsmyn- dighet för konsumentfrågor talar för att tillsynen över att trans- portören uppfyller sin skyldighet att tillhandahålla information till passageraren enligt artikel 7 Atenförordningen bör läggas på Kon- sumentverket. Även det förhållande att har i upp- gift att se till att företag informerar konsumenter om sina produkter och tjänster, se till exempel 24 § marknadsföringslagen (2008: 486), talar för att tillsynen bör läggas på . Härtill kom- mer att har tillsynsansvaret för att information lämnas enligt artikel 3a och 6 i rådets förordning (EG) nr 2027/97. 3 Rådets förordning (EG) nr 2027/97 av om lufttrafikföretags skade- ståndsansvar avseende lufttransport av passagerare och deras bagage (EGT L 285, 17.10.1997, s. 1, Celex 31997R2027). Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner Atenförordningen innehåller rättigheter för passagerare som reser med fartyg enligt ett transportsavtal (se artikel 1.4a i Atenkonven- tionen).4 Som passagerare räknas både de personer som reser privat (konsumenter) och de som reser i tjänsten (näringsidkare). Kon- sumentverkets ska enligt sin myndighetsinstruktion endast tillvarata konsumenternas intressen. Detta förhållande skulle kunna medföra att intressena hos näringsidkare inte tillvaratas om uppgiften att utöva tillsyn läggs på . På det stora flertalet transporter förekommer emellertid både konsumenter och näringsidkare. Utred- ningen gör därför bedömningen att det inte torde finns någon större risk för att näringsidkare inte skulle dra nytta av om Konsument- verket utövade tillsynen eller att de på något sätt skulle få sina be- fogade intressen eftersatta på grund av valet av tillsynsmyndighet. Mot bakgrund av uppgifter och att Kon- sumentverket har tillsynsansvaret för marknadsrättsliga bestäm- melserna på luftfartsområdet finner utredningen att Konsument- verket är den myndighet som är bäst lämpad att utöva tillsyn över att kraven på information i artikel 7 i Atenförordningen efterlevs. Det bör i detta sammanhang nämnas att kravet i artikel 7 på att informationen ska tillhandahållas vid samtliga försäljningsställen i vissa fall kan vålla problem vid tillsynen. Om transportavtalet ingås vid ett fysiskt försäljningsställe kan den sammanfattning som trans- portören ska använda sig av, tillhandahållas till exempel i form av ett informationsblad. Vid Internetförsäljning kan tillhandahållandet innebära att passageraren på hemsidan kan klicka sig fram till den sammanfattade informationen. Vid försäljning på fysiska försäljnings- ställen eller via Internet bör det, enligt utredningens mening, inte uppkomma några större problem med att kunna kontrollera att infor- mation lämnas. Information ska emellertid även ges vid försäljning över telefon. Det torde dock ligga i transportörens intresse att även vid telefonförsäljning kunna dokumentera att information har läm- nats och på vilket sätt detta skett. 4 Som passagerare förstås även en person som med transportörens samtycke medföljer fordon eller levande djur som omfattas av ett avtal om godsbefordran, vilket inte regleras av Aten- konventionen (se artikel 1.4b i Atenkonventionen). Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner 11.3.1Marknadsföringslagen (2008:486) Bestämmelser om marknadsrättsliga sanktioner finns i marknads- föringslagen. Lagen tillämpas bland annat då näringsidkare marknads- för eller själva efterfrågar produkter i sin näringsverksamhet (se 2 §). Med marknadsföring avses reklam och andra åtgärder i närings- verksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter inbegripet en näringsidkares handlande, underlåten- het eller någon annan åtgärd eller beteende i övrigt före, under eller efter försäljning eller leverans av produkter till konsumenter eller näringsidkare (se 3 §). Med produkt jämställs även tjänst, däri inbegri- pet tillhandahållande av en transport. I förarbetena till lagen anges att med marknadsföring avses i princip alla slags kontakter mellan en näringsidkare och en konsument vid marknadsföring och försälj- ning av produkter. Även näringsidkares beteenden och åtgärder i efterköpssituationer omfattas. Med efterköpssituationer avses den fas som tidsmässigt ligger efter det att avtal har träffats mellan köpa- ren och säljaren. Exempel på efterköpssituationer är reklamations- hantering och betalningskrav (se prop. 2007/08: 115, s. 63). Marknadsföring ska stämma överens med god marknadsförings- sed (se 5 §). En näringsidkare får vid marknadsföringen inte an- vända sig av felaktiga påståenden eller andra framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens egen eller någon annans näringsverksamhet. Detta gäller särskilt framställningar som bland annat rör konsumentens rättigheter enligt lag eller annan författning. En näringsidkare får inte heller utelämna väsentlig information i marknadsföringen av sin egen eller någon annans näringsverksamhet. Med vilseledande utelämnande avses även sådana fall när den väsent- liga informationen ges på ett oklart, obegripligt, tvetydigt eller annat olämpligt sätt (se 10 §). För att ta reda på om viss marknadsföring är otillbörlig görs det så kallade transaktionstestet. Marknadsföring anses enligt testet som otillbörlig om den är vilseledande och om den påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut (se 8 §). En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna väsentlig information får åläggas att lämna sådan information (se 24 §). Med sådan information avses bland annat information som ska lämnas enligt särskild lagstiftning. Ett sådant åläggande ska förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt (se 26 §). Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner får meddela ett interimistiskt beslut i fråga om åläggande om käran- den visar sannolika skäl för sin talan, och det skäligen kan befaras att svaranden genom att vidta eller låta bli att vidta en viss handling minskar betydelsen av ett förbud eller åläggande (se 27 §). I fall som inte är av större vikt får meddela före- läggande om sådant åläggande (informationsföreläggande). Föreläg- gandet ska förenas med vite. För att bli gällande ska näringsidkaren godkänna föreläggandet eller inom . Ett före- läggande som har godkänts gäller som en lagakraftvunnen dom, medan ett godkännande som sker efter den utsatta tiden inte gäller (se 28 §). I 29–36 §§ finns bestämmelser om marknadsstörnings- avgift. 11.3.2Marknadsrättsliga sanktioner enligt lagen (2010:510) om lufttransporter Lagen om lufttransporter kompletteras av marknadsföringslagens generella regler. Av 13 § lagen om lufttransporter följer att om trans- portörer inte fullgör de skyldigheter som följer av artiklarna 3a och 6 i förordning (EG) nr 2027/97 ska marknadsföringslagen tilläm- pas. Ett uttryckligt undantag görs emellertid för bestämmelserna i 29–36 §§ marknadsföringslagen om marknadsstörningssavgift. Undantaget har gjorts eftersom det som huvudregel inte är möjligt att ålägga marknadsstörningsavgift om en näringsidkare bryter mot kraven enligt en särskild lag. (Se prop. 2007/08:115 s. 126 ff.) I 13 § lagen om lufttransporter anges vidare att information en- ligt artiklarna 3a och 6 i förordningen ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen. Genom marknadsförings- lagen genomförs bland annat direktiv /29/EG om otillbörliga affärsmetoder5. Enligt direktivets artikel 7.5 ska informationskrav som avser kommersiella meddelanden, inklusive reklam eller mark- nadsföring, och som har fastställts i gemenskapslagstiftningen be- traktas som väsentliga. En informationsskyldighet som har fastställts i gemenskapslagstiftningen finns i lagen om lufttransporter, och är enligt direktivet att anse som väsentlig för konsumenten. För att genomföra direktivet angavs i 13 § lagen om lufttransporter att in- formationen är att betrakta som väsentlig vid tillämpningen av mark- 5 och rådets direktiv /29/EG om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv /450/EEG och och rådets direktiv /7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG. Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner nadsföringslagen och dess sanktionssystem. Genom bestämmelsen om att information är att anse som väsentlig presumeras att en brist på information utgör ett väsentligt utelämnande enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen. Bestämmelsen i 8 § marknadsförings- lagen om marknadsföringens ekonomiska påverkan ska emellertid även beaktas (det så kallade transaktionstestet6). I undantagsfall kan nämligen bristen på information vara så bagatellartad att den inte inverkar på konsumentens möjlighet att fatta ett välgrundat beslut och därför inte kan betraktas som otillbörlig. (Se prop. 2007/08:115 s. 126 ff. ) Utredningens förslag: Marknadsföringslagens (2008:486) sank- tionssystem, med undantag för bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningssavgift, ska tillämpas vid en överträdelse av artikel 7 i Atenförordningen. Information som ska lämnas enligt artikel 7 i Atenförordningen ska anses vara väsentlig vid tillämpningen av marknadsförings- lagen. Utredningen föreslår att ska utöva tillsyn över att transportörerna fullgör den skyldighet att lämna information som följer av artikel 7 Atenförordningen. De regler som kan bli aktu- ella i detta sammanhang bör enligt utredningens mening hämtas från marknadsrättens område. Marknadsföringslagens bestämmelser syftar bland annat till att komma till rätta med brister i den information som näringsidkaren lämnar vid sin marknadsföring. Enligt Atenförordningen ska infor- mationen tillhandahållas vid samtliga försäljningsställen, inbegripet vid telefon- och Internetförsäljning, när transportavtalet har ingåtts i en medlemsstat. Om avgångshamnen ligger i en medlemsstat ska informationen tillhandahållas före avgången och i alla andra fall ska denna information tillhandahållas åtminstone vid avgången. Detta innebär att informationen i vissa fall ska lämnas då befordrings- avtalet ingås och i andra fall först i en efterköpssituation. Marknads- föringslagen reglerar i princip alla slags kontakter mellan en närings- idkare och en konsument vid marknadsföring och försäljning av 6 Se avsnitt 11.3.1. Rätt till information – tillsyn och marknadsrättsliga sanktioner produkter och tjänster. Detta gäller även näringsidkares beteenden och åtgärder i efterköpssituationer. Atenförordningen är tillämplig på passagerare, det vill säga både på de personer som reser privat (konsumenter) och de som reser i tjänsten (näringsidkare). Marknadsföringslagen är tillämplig även när näringsidkare efterfrågar produkter. Utredningen anser därför att de marknadsrättsliga regler även kan användas för att komma till rätta med brister i exempelvis den information som lämnas till passagerare som reser i tjänsten. Marknadsföringslagen är således, enligt utredningens mening, tillämplig och kan användas för att skydda passagerarnas intresse av att få tillräcklig och tydlig information enligt Atenförordningen. En informationsskyldighet som har fastställts i gemenskapslag- stiftningen är enligt artikel 7.5 i direktivet om otillbörliga affärs- metoder att anse som väsentlig för konsumenten. För att genomföra direktivet om otillbörliga affärsmetoder ska det anges att informa- tionen enligt artikel 7 i Atenförordningen är att betrakta som väsentlig vid tillämpningen av marknadsföringslagen och dess sank- tionssystem. Härigenom presumeras, på samma sätt som enligt lagen om lufttransporter, att en brist på information utgör ett väsentligt utelämnande enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen. Det bör även, på samma sätt som enligt lagen om lufttransporter, uttryckligen anges att bestämmelserna i 29–36 §§ om marknads- störningssavgift, inte ska tillämpas vid en överträdelse av artikel 7 i Atenförordningen. Detta eftersom marknadsstörningsavgift som huvudregel inte är möjligt att använda som sanktion om en närings- idkare bryter mot kraven enligt en särskild lag. Utredningen har fått i uppdrag att ta fram underlag för bedöm- ningen om bör tillträda Atenkonventionen. I detta arbete ska utredningen särskilt beakta att konventionen till stor del redan har införlivats med unionsrätten genom Atenförordningen. Vad ut- redningen ska analysera är således vilka återverkningar det får för svensk rätt, om de ytterligare regler som finns i Atenkonventionen och som inte omfattas av EU-förordningen också ska bli gällande här i landet. Utredningen utgår då från vad som utgör Atenkonven- tionen i förordningens mening, nämligen konventionens lydelse en- ligt det protokoll med ändringar som antogs inom IMO (jämför förordningen, skäl 2 och 4). Om ansluter sig till Atenkonventionen ska ställning tas till om ska göra det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer. 12.1Atenkonventionen och IMO:s riktlinjer Atenkonventionen har till stor del införlivats med unionsrätten genom Atenförordningen. De bestämmelser i som inte finns med i Atenförordningen måste införlivas i svensk rätt vid ett svenskt tillträde till konventionen. Här följer en översikt över de bestämmelser som inte intagits i Atenförordningen och som det kan bli aktuellt att införliva i svensk rätt. Utredningen har i följande genomgång av konventionens närmare innehåll utgått från den arti- kelnumrering som framgår av den konsoliderade texten av Atenkonvention och protokollet till konventionen . Atenkonventionen ska tillämpas på varje internationell befordran där fartyg för en fördragsslutande stats flagga eller är registrerat i en fördragsslutande stat, om befordringsavtalet har träffats i en för- dragsslutande stat, och om den avtalsenliga avgångs- eller bestäm- melseorten är belägen i en fördragsslutande stat. (Se artikel 2.1.) Käranden kan välja att väcka talan enligt artiklarna 3 och 4 Aten- konventionen vid vissa domstolar som räknas upp i konventionen. Det förutsätter att domstolen ligger i en fördragsslutande stat och, om flera domstolar i staten är behöriga, statens nationella lagstift- ning om laga domstol följs. De domstolar som käranden kan väcka talan vid är: domstol i den stat där svaranden är varaktigt bosatt eller har sin huvudsakliga rörelse, domstolen för avgångs- eller bestämmelseorten enligt befordrings- avtalet, domstol i den stat där käranden har sitt hemvist eller är varaktigt bosatt, om svaranden har ett driftställe för sin rörelse i staten och är underkastad dess domsrätt och domstol i den stat där befordringsavtalet ingicks, om svaranden har ett driftställe för sin rörelse i staten och är underkastad dess domsrätt. Käranden kan välja att väcka talan enligt artikel 4a (direkt krav) vid någon av de domstolar där talan kan väckas mot bortfraktaren eller den utförande transportören. Efter att den händelse som orsakade skadan inträffat, kan parterna avtala om att skadeståndstalan ska väckas inom någon annan jurisdiktion eller hänskjutas till skiljedom. (Se artikel 17.)