sou · GZB385 · 2012-01-01 00:00:00 — Hovrätten bestämde påföljden till fängelse och . I RH 2002:35 II dömdes en man för grov kvinnofridskränkning mot sin sambo. Fridskränkningsbrottet var begånget och bestod bl.a. i knytnävsslag mot huvudet och kroppen, slag med öppen hand mot huvudet och i ansiktet, drag i håret, strupgrepp, spottande i ansiktet, knuffar mot möbler och väggar samt dödshot. Hovrätten bestämde påföljden till fängelse och . RH 2003:70-91 innehåller summariska referat avseende grov kvinnofridskränkning. I 20 av de 22 fallen dömdes den tilltalade för brottet och i 19 fall bestämdes påföljden till fängelse. Straffens längd varierade mellan och . Genomsnittsstraffet var drygt . I fem fall utdömdes minimistraffet, fängelse , och i sex fall bestämdes straffet till fängelse . I det fall där påföljden bestämdes till dömdes den tilltalade även för våldtäkt. förslag innebar att en man som mot en närstående eller tidigare närstående kvinna använder våld eller hot om våld eller annan fysisk eller psykisk påverkan, ägnad att varaktigt kränka kvinnans integritet och skada hennes självkänsla, skulle dömas för kvinnofridsbrott till fängelse lägst ett och högst . Om brottet riktades mot en man, eller om gärningsmannen var en kvinna, skulle brottet rubriceras som fridsbrott, med samma straffskala. Bestämmelserna föreslogs omfatta vissa redan kriminaliserade handlingar, såsom misshandel, olaga frihetsberövande, olaga tvång, olaga hot, hemfridsbrott, ofredande, förolämpning och sexualbrott. Kommissionen konstaterade att det psykiska våldet kan få svåra och långvariga följder. Även vissa icke kriminaliserade beteenden – såsom diffusa hot, såväl uttalade som outtalade, och kontrollerande beteenden – som bidrar till att psykiskt bryta ner en person föreslogs därför även omfattas av bestämmelserna (SOU 1995:60 s. 307 f.). Regeringen delade kommissionens bedömning att den situation som en kvinna som utsätts för upprepade kränkningar kan befinna sig i är något som kan göra ett brott särskilt straffvärt och att det var angeläget att markera allvaret i sådan brottslighet som riktar sig mot personer i nära relationer. Regeringen konstaterade också att gällande lagstiftning i viss utsträckning medgav att det togs sådana hänsyn som den nya bestämmelsen avsåg att skydda. Redan enligt då gällande praxis kunde, särskilt när det var fråga om mer allvarliga kränkningar, beaktas den särskilda utsatthet som följer av att offret är en närstående person. Misshandel av en närstående kvinna kunde enligt regeringen bedömas som grov under åberopande av sådana skäl. När det gällde grövre brott fanns det därför inte någon anledning att anta att domstolarna inte bedömde upprepad misshandel mot närstående eller tidigare närstående kvinnor som grov misshandel i de fall det fanns skäl för det. Även om de enskilda gärningarna, sedda var för sig, var förhållandevis lindriga kunde enligt regeringen det systematiska förfarandet sammantaget leda till en mycket betydande kränkning. Den av kommissionen föreslagna konstruktionen befarades dock leda till bevissvårigheter och svårigheter att bedöma domens rättskraft. Vidare ansågs det finnas en uppenbar risk för att en straffbestämmelse med sikte på lindrigare psykisk misshandel skulle bli alltför oprecis och omfatta en alltför oöverskådlig krets av gärningar för att kunna godtas. Straffbestämmelsen för fridskränkningsbrott utformades i stället så att den tog sikte på flera gärningar som är straffbelagda enligt 3, 4 eller 6 kap. , där gärningarna varit led i en upprepad kränkning och varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Med hänsyn till att straffbestämmelsen kunde innefatta gärningar av sammantaget betydande straffvärde ansåg regeringen att straffmaximum borde sättas till det av kommissionen föreslagna fängelse. Regeringen anförde vidare att det föreslagna straffstadgandet kunde innefatta gärningar av mycket olika straffvärde. Brottet kunde enligt regeringen bestå såväl av upprepade misshandelsbrott, vilka var för sig skulle ge fängelse av betydande längd, som ett antal hemfridsbrott eller ofredandebrott vilka, om de bedömts isolerat, skulle ge böter eller högst ett kortare fängelsestraff. Det av kommissionen före- slagna minimistraffet ansågs mot denna bakgrund för högt för att medge en adekvat bedömning av straffvärdet. Regeringen föreslog i stället att minimistraffet skulle bestämmas till fängelse . Det innebar enligt regeringens mening en tillräcklig markering av allvaret i den kränkning som förfarandet innefattade (prop. 1997/98:55 s. 76, 77 och 82). huvudsakliga uppgift var att föreslå ändringar i lagstiftningen i syfte att åstadkomma en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. I utredningens uppdrag ingick bl.a. också att överväga förändringar som gav en större spännvidd vid straffmätningen för brott i allmänhet, så att olika försvårande och förmildrande omständigheter skulle kunna beaktas i större utsträckning . utgångspunkt var att en höjd straffnivå i första hand borde åstadkommas inom ramen för gällande straffskalor. Genom ett tillägg i 29 kap. 1 § andra stycket föreslogs att det vid straffvärdebedömningen särskilt skulle beaktas om brottet riktar sig mot någons liv, hälsa eller trygghet till person. föreslog också att utrymmet för att beakta försvårande och förmildrande omständigheter i 29 kap. 2 och 3 §§ skulle utökas. Vidare föreslog lagändringar som innebar att straffskalan för grov misshandel delades upp så att det för grov misshandel skulle dömas till fängelse lägst och högst samt att det om brottet var synnerligen grovt skulle dömas till fängelse lägst fyra och högst . En höjning av straffminimum för utpressning, grovt brott, från fängelse till föreslogs också. Regeringen delade utgångspunkt att straffskalorna i huvudsak är ändamålsenligt utformade. Enligt regeringen borde därför, som utredningen föreslagit, i första hand det befintliga utrymmet inom straffskalorna tas i anspråk genom att i de generella bestämmelserna om straffvärde lyfta fram och högre värdera de objektiva omständigheter som är kännetecknande för de allvarliga våldsbrotten. För vissa brott ansåg dock regeringen, liksom utredningen, att det fanns ett behov av ändring i straffskalan. förslag trädde i kraft . Vid samma tillfälle höjdes straffminimum för brottet vållande till annans död, grovt brott, från fängelse till fängelse (prop. 2009/10:147 s. 11 f. och 16 ff.). I ingick inte att göra någon allmän översyn av olika brotts straffskalor. Utredningen övervägde dock särskilt om det fanns skäl att föreslå en höjning av minimistraffet för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning men bedömde att de argument som regeringen anfört vid brottens införande alltjämt hade bäring. Enligt utredningen fanns det en risk för att ett höjt minimistraff skulle leda till att en del av de gärningar som rubriceras som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning inte skulle anses vara tillräckligt allvarliga för att innefattas i dessa brott och att domstolarna därför i stället skulle döma för de brott som gärningarna inneburit, t.ex. misshandel, olaga hot och hemfridsbrott. Därmed skulle enligt utredningen syftet med fridskränkningsbrottens konstruktion delvis gå förlorat (SOU 2008:85 s. 295 f.). I utredningens uppdrag ingår bl.a. att se över straffskalan för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning och ta ställning till om det finns anledningar till förändringar i denna. Enligt direktiven ska vi särskilt överväga en höjning av straffminimum. Om vi föreslår förändringar av straffskalan ska nödvändiga författningsändringar redovisas. De straffrättsliga bestämmelserna om brott fokuserar i huvudsak på enskilda handlingar. Genom införandet av fridskränkningsbrotten har från samhällets sida markerats det särskilt straffvärda i att utsätta någon för upprepade kränkningar. Det har ansetts angeläget att markera allvaret i sådan upprepad brottslighet som riktar sig mot personer i nära relationer och som präglas av att den sammantaget inneburit en systematisk kränkning av den utsatta personen samt att på så sätt få till stånd en helhetsbedömning av den utsatta personens situation (prop. 1997/98:55 s. 78). Den grundläggande utgångspunkten för utformning av straffskalor är brottets allvar. Straffskalan för ett brott ska alltså återspegla hur allvarligt, klandervärt, brottet är. Ett allvarligt brott ska bestraffas strängare än ett mindre allvarligt brott och lika allvarliga brott ska bestraffas lika strängt. I samband med lagändringen av bl.a. 29 kap. 1 § anförde regeringen att synen på hur allvarlig en brottstyp är kan förändras till följd av samhällsutvecklingen. Regeringen anför att synen på brott som innefattar allvarliga angrepp på enskildas fysiska integritet har, sett , skärpts. Som exempel på detta anges införandet av fridskränkningsbrotten. Vidare anförs att det också finns en större medvetenhet om att allvarliga våldsbrott innebär att offret inte bara drabbas av fysiskt våld och fysiska skador utan ofta också utsätts för psykiska påfrestningar. Detta gäller inte minst när våldet riktas mot vuxna som är närstående till förövaren eller drabbar barn (prop. 2009/10:147 s. 9 f.). Även införandet av det nya brottet olaga förföljelse (4 kap. 4 b § ) markerar en skärpt syn på brott som innefattar allvarliga angrepp på enskildas personliga integritet. Regeringen har antagit en handlingsplan för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer (skr. 2007/08:39). Handlingsplanen omfattar sex insatsområden som är viktiga var för sig men som också kompletterar och stärker varandra. Insatsområdena är: ökat skydd och stöd till våldsutsatta, stärkt förebyggande arbete, stärkt kvalitet och effektivitet i rättsväsendet, utveckling av insatser riktade till våldsutövare, ökad samverkan samt ökade kunskaper. Såvitt avser fridskränkningsbrotten tillkännages i handlingsplanen bl.a. regeringens avsikt att besluta om en utvärdering av tillämpningen av fridskränkningsbestämmelserna för att kunna bedöma hur bestämmelserna tillämpats, om de fått avsedd effekt samt för att kunna bedöma det eventuella behovet av förändring i lagstiftningen (skr. 2007/2008:39 s. 29 f.). Bör straffskalan för fridskränkningsbrotten ändras? Det har förflutit straffbestämmelsen om fridskränkningsbrotten infördes och frågan är om den nuvarande straffskalan, som sträcker sig från fängelse till fängelse , alltjämt kan sägas vara väl avvägd. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning är allvarliga brott. Det är viktigt att detta kommer till uttryck i straffskalan för brotten. En höjning av straffminimum skulle utgöra en ytterligare markering av samhällets syn på upprepade kränkningar mot närstående såsom mycket allvarliga brott. En sådan skärpning skulle också kunna anses ligga i linje med en allmänt skärpt syn på allvarliga våldsbrott. måste straffskalan för fridskränkningsbrotten ge utrymme för nyanserade bedömningar av straffvärdet i varje enskilt fall med beaktande av de försvårande och förmildrande omständigheter som kan finnas. Utgångspunkten för bedömningen bör vara de straffteoretiska principerna om proportion och ekvivalens; straffet ska återspegla brottets allvar, ett allvarligare brott ska bestraffas strängare än ett mindre allvarligt brott och lika allvarliga brott ska bestraffas lika strängt. Som anförts ovan (avsnitt 5.4.4) föreslog att straffminimum för fridskränkningsbrotten skulle vara fängelse . Regeringen konstaterade dock att det föreslagna straffstadgandet kunde innefatta gärningar av mycket olika straffvärde och att straffskalan måste utformas på ett sådant sätt att den medger en adekvat bedömning av straffvärdet. Det av kommissionen föreslagna minimistraffet om fängelse framstod enligt regeringen mot denna bakgrund som allt för högt (prop. 1997/98:55 s. 82). De argument som framfördes av regeringen i samband med införandet av fridskränkningsbrotten gör sig enligt vår mening alltjämt gällande. Även om ett fridskränkningsbrott kan innefatta även allvarligare gärningar, tar brottet i första hand sikte på i och för sig straffbara men ofta var för sig relativt lindriga gärningar. Flera av de brottstyper som kan ingå i ett fridskränkningsbrott har böter i straffskalan och är också av sådant slag att normalpåföljden är böter eller ett kortare fängelsestraff om brottet förekommer enskilt och ibland även vid flerfaldig brottslighet av det aktuella slaget. Våra förslag som innebär att även skadegörelsebrott och överträdelse av kontaktförbud ska kunna ingå i ett fridskränkningsbrott, avser att ytterligare tillgodose syftet att inom ramen för den straffrättsliga bedömningen kunna beakta den utsatta personens hela situation. Med undantag för grov skadegörelse är även de brott som vi föreslår ska kunna ingå i ett fridskränkningsbrott av sådant slag att påföljden bestäms till böter om de förekommer enskilt. En höjning av straffminimum för fridskränkningsbrotten, från fängelse till , skulle medföra en mycket stor skillnad i påföljd beroende på om gärningar kvalificeras som enskilda brott eller som fridskränkningsbrott. Detta gäller främst för brott med böter i straffskalan såsom olaga hot och ofredande. I vissa fall skulle tröskeleffekten kunna medföra att påföljden blir dagsböter eller ett kortare fängelsestraff om gärningarna rubriceras som enskilda brott men fängelse om de rubriceras som fridskränkningsbrott. En sådan ordning är svår att förena med de straffrättsliga principerna om proportion och ekvivalens. Ett fridskränkningsbrott kan se mycket olika ut och variera avsevärt i svårhetsgrad. Således kan det röra sig om allt från fall med några olaga hot, ringa misshandel eller ofredande till fall med systematiska, återkommande och allvarliga övergrepp som pågått . I fridskränkningsbrottens konstruktion ligger enligt vår mening att det måste finnas ett mycket stort utrymme för att beakta de betydande variationerna i svårhetsgrad. Vid praxisgenomgången har utredningen konstaterat att det endast i liten utsträckning förekommer att ansvar för fridskränkningsbrott döms ut avseende enbart gärningar med böter i straffskalan (se avsnitt 5.2.3). Det kan inte bortses från att en höjning av straffminimum skulle kunna medföra en återhållsamhet från domstolar att bedöma gärningar som fridskränkningsbrott när det inte förekommer några mer allvarliga gärningar såsom misshandel av normalgraden. Som redogjorts för i kap. 4, avsnitt 4.8.2, är det de enskilda gärningarnas karaktär och allvar som är av betydelse för hur många gärningar som krävs för att kränkningen ska anses ha varit upprepad; ju allvarligare gärningarna är, desto färre gärningar krävs för att kränkningen ska anses som upprepad (prop. 1997/98:55 s. 133). I enlighet med principerna om proportionalitet och ekvivalens skulle en straffrättslig reaktion motsvarande fängelse kunna uppfattas som relativt sett alltför sträng i de fall det inte förekommit mer allvarliga gärningar. En höjning av straffminimum skulle därmed riskera att i viss mån motverka det ursprungliga syftet med införandet av fridskränkningsbrotten, dvs. att åstadkomma en generell uppgradering av straffvärdet för upprepade, var för sig relativt lindriga gärningar (se även , SOU 2008:85 s. 295 f.). Av den officiella kriminalstatistiken (kapitel 3) och den särskilda praxisgenomgången (kapitel 4) framgår att domstolarna i majoriteten av fallen dömer till fängelse för fridskränkningsbrott. Redan det förhållandet att domstolarna vid påföljdsvalet vanligen stannar för den svåraste påföljden vittnar om att domstolarna betraktar fridskränkningsbrotten som allvarliga brott. Såvitt gäller strafftiden kan dock noteras att det i huvudsak är den lägsta fjärdedelen av straffskalan som utnyttjas. Som framgått av redogörelsen för påföljdsinventering (kap. 2, avsnitt 2.6.3) och kriminal- statistiken (kap. 3, avsnitt 3.1.6) är huvuddelen av fängelsestraffen även beträffande t.ex. misshandel, grov misshandel, olaga hot, olaga hot, grovt brott, grov stöld, rån och grovt rån placerade i den nedersta fjärdedelen av straffskalan för respektive brott. Att majoriteten av fängelsestraffen ligger i den nedersta fjärdedelen av straffskalan är således inte unikt för fridskränkningsbrotten och kan därmed inte ensamt anses tala för en höjning av straffminimum. Av praxisgenomgången framgår emellertid också att det lindrigaste fängelsestraffet kan rymma fridskränkningsbrott av varierande svårhetsgrad. Särskilt för de fall där kränkningarna innefattat mer allvarliga gärningar, såsom upprepade fall av misshandel av normalgraden, pågått eller annars framstår som mer klandervärda kan ett fängelsestraff framstå som ett alltför lindrigt straff vid jämförelse med andra brott med strängare straffskalor. Detta förhållande skulle tala för en höjning av straffminimum. I det sammanhanget bör dock särskilt beaktas de lagändringar som syftar till en generell uppgradering av straffvärdet för allvarliga våldsbrott. Som redogjorts för ovan har bl.a. bestämmelsen i 29 kap. 1 § ändrats. Vid bedömningen av straffvärdet ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket numera särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Med allvarliga angrepp avses enligt förarbetena att brottets straffvärde motsvarar fängelse eller mer. I förarbetena anges att det är upp till domstolen att i varje enskilt fall pröva om gärningen bestått i eller innefattat sådant angrepp som avses i paragrafen. Som exempel på sådana brott anges bl.a. grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Syftet med lagändringen är att straffvärdet för brott som utgör allvarliga angrepp mot någons liv, hälsa eller trygghet ska anses vara högre än det straffvärde som skulle ha följt vid en bedömning enligt tidigare praxis. Straffvärdet för ett brott som tidigare låg på straffminimum ska anses ligga över straffminimum eller den allra nedersta delen av straffskalan för det aktuella brottet. För brott som tidigare hade en straffvärdenivå en bit upp i straffskalan ska straffvärdet anses ligga på ytterligare en högre nivå. Höjningen av straffvärdet bör vara större för brott av det förra slaget än för brott av det senare slaget (prop. 2009/10:147 s. 41). Det är ännu för tidigt att bedöma vilka effekter den nämnda lagändringen har fått för straffvärdebedömningen vid fridskränkningsbrott. Det kan dock nämnas två hovrättsdomar rörande frids- kränkningsbrott där domstolarna vid straffmätningen särskilt hänvisat till de nu nämnda lagändringarna, dom i mål B 2191-11 och Hovrättens för dom i mål B 3211-11. I domen från skärpte hovrätten straffet för två fall av misshandel och två fall av grov fridskränkning från fängelse och till fängelse och . En sannolik utveckling är att den skärpta synen på allvarliga våldsbrott innebär att många fridskränkningsbrott som enligt den tidigare lydelsen av 29 kap. 1 § ansågs ha ett straffvärde motsvarande minimistraffet, dvs. fängelse , i stället anses ligga på en något högre nivå samt att det för brott med högre straffvärden sker en motsvarande höjning. anförde att en höjning av genomsnittsstraffet för fridskränkningsbrotten med ungefär var ett rimligt antagande (SOU 2008:85 s. 364). Detta skulle innebära att genomsnittsstraffen för såväl grov fridskränkning som grov kvinnofridskränkning skulle hamna fängelse. Det kan vidare tänkas att lagändringen medför att gärningar som inte ansetts nå upp till en sådan nivå att de sammantaget varit att bedöma som ett fridskränkningsbrott nu kan komma att rubriceras som ett sådant brott. Som framgått under den korta beskrivningen av påföljdsval och straffmätning ska domstolen rubricera brottet före straffvärdebedömningen. har i rättsfallet NJA 2011 s. 89 med anledning av den ändrade lydelsen av 29 kap. 1 § anfört att avsikten med lagändringen får antas ha varit att den inte enbart ska påverka straffvärdebedömningen inom givna straffskalor utan också att åstadkomma en förskjutning mellan de olika graderna av exempelvis misshandelsbrott, så att något fler fall än tidigare kommer att bedömas som grova brott.12 Mot bakgrund av de skäl som redovisats ovan bedömer vi att straffskalan för fridskränkningsbrotten är väl avvägd. Det finns inte anledning att höja straffminimum eller att i övrigt göra någon ändring av straffskalan för dessa brott. 12 Se även Borgeke, , och , Straffvärdebedömningen av allvarliga våldsbrott, SvJT s. 71-81. Utredningens bedömning: En särskild preskriptionsregel bör inte införas för fridskränkningsbrotten. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning utgör allvarliga brott. Utredningen har funnit att det i och för sig kan anföras skäl för att preskriptionstiden för de enskilda gärningar som kan ingå i ett fridskränkningsbrott bör bestämmas med hänsyn till straffskalan för fridskränkningsbrotten i stället för straffskalan för de enskilda gärningarna var för sig. Det finns emellertid också starka skäl emot en sådan lösning. Utredningens slutsats är att det inte är ändamålsenligt eller lämpligt att den samlade bedömningen av flera gärningar ska påverka preskriptionstiden för varje enskild gärning. Enligt direktiven ska utredningen undersöka hur reglerna om preskription har påverkat vilka brottstyper som ingått vid utdömt ansvar för fridskränkningsbrott. Den genomgång av praxis som utredningen har gjort ger inte stöd för att reglerna om preskription annat än i enstaka fall har påverkat vilka brottstyper som ingått (se avsnitt 4.2.3). Det finns inte stöd för slutsatsen att det är vanligt förekommande att brott som ingår i åklagarens gärningsbeskrivning för fridskränkningsbrott bedöms vara preskriberade av domstolarna. Genomgången av domar där åtal väckts för fridskränkningsbrott ger inte heller belägg för att det finns tillämpningsproblem med avseende på hur preskriptionsfrågor ska bedömas. Mot bakgrund av praxisgenomgången finns således inte skäl att överväga hur frågor om preskription bör hanteras vid bedömning av fridskränkningsbrott. Dock har frågan om vilken preskriptionsreglering som bör gälla för dessa brott aktualiserats i andra sammanhang. Frågan har bl.a. tagits upp i en riksdagsmotion.13 Det framstår som lämpligt att också inom ramen för denna utredning ta upp frågan. 13 2009/10:Ju221. Fridskränkningsbrottens konstruktion innebär att olika i och för sig straffbara gärningar enligt 3, 4 och 6 kap. tillsammans med de särskilt kvalificerande rekvisiten i stället rubriceras som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning enligt 4 kap. 4 a § . För fridskränkningsbrott stadgas minimum sex månaders och maximum fängelse. Straffskalan för fridskränkningsbrotten är strängare än straffskalan för de brott som i normalfallet ingår i brotten; vid konkurrens mellan ett fridskränkningsbrott och ett annat brott med strängare straffskala (t.ex. grov misshandel eller våldtäkt) som i och för sig skulle kunna ingå i fridskränkningsbrottet ska domstolen döma särskilt för det senare brottet. Beträffande preskription anges i förarbetena att den yttersta gränsen för preskription är preskriptionstiden för det nya brottet, vilken med hänsyn till bestämmelserna i 35 kap. 1 § är . Fridskränkningsbrotten är inte perdurerande och utgångspunkten för preskriptionstiden är enligt förarbetena de enskilda gärningarna (prop. 1997/98:55 s. 131). I förarbetena anges att de enskilda gärningarna torde preskriberas särskilt för varje gärning som ingår i åklagarens gärningsbeskrivning (prop. 1997/98:55 s. 131 f. Se även Lagrådets yttrande s. 209). Med detta avses att det alltid är straffskalan för den enskilda gärningen som är av betydelse för preskriptionstiden. Det förhållandet att preskriptionstiden för fridskränkningsbrottet är saknar således praktisk betydelse. Det finns inom straffrätten två typer av preskription, åtalspreskription och påföljdspreskription. Med påföljdspreskription avses att utdömd påföljd bortfaller om straffet inte verkställts förflutit sedan domen vann laga kraft.