sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Att ett avtal inte innebär någon förpliktelse att utlämna egna medborgare, innebär inte att anser sig förhindrat att utlämna egna medborgare till den andra staten; huruvida så ska ske avgörs i det enskilda fallet av den amerikanska utrikesministern (the Secretary of State) efter vad denne anser lämpligt. Utlämningsavtalen innehåller vanligen principen om ne bis in idem; utlämning får således exempelvis inte beviljas om den efter- sökte tidigare dömts eller frikänts för brottet. Vanligt är också att avtalen innehåller bestämmelser om hinder mot utlämning då pre- skription inträtt. I vissa avtal föreligger hinder mot utlämning då preskription inträtt enligt den ansökande statens lag, i vissa då sådan inträtt enligt den anmodade statens lag och i ytterligare vissa då preskription inträtt enligt någon av avtalsstaternas lag. Det amerikanska utlämningsförfarandet inbegriper främst domstol och den amerikanska utrikesministern. En framställning om utläm- ning ges vanligen in via den diplomatiska vägen. Utlämningsfram- ställningen vidarebefordras via det amerikanska () till det amerikanska (). Utrikesministern kan emellertid välja att inte låta framställningen gå vidare till , var- vid utlämningen stoppas reda på detta stadium. Justitiedeparte- mentet (dess enhet Office of International Affairs, OIA) granskar om framställningen är komplett och översänder, om så är fallet, ärendet till en Assistant Attorney22. Denne ser till att den eftersökte anhålls och grips samt att den eftersökte därefter ställs inför en underrättsdomare (a magistrate judge eller a district judge). Domaren har att hålla en förhandling för att avgöra huruvida förut- sättningar för utlämning enligt ett tillämpligt utlämningsavtal (eller enligt den speciella lagen ) föreligger. 22 I finns utplacerade över hela landet 93 Attorneys, vilka lyder under justitieministern (the Attorney General) och har till uppgift att företräda den amerikanska regeringen i olika mål inför domstol. En Assistant Attorney (av vilka det finns 350) arbetar under någon av dessa 93 Attorneys. att kontrollera (med reservation för att viss avvikelse från denna checklista kan följa av ett specifikt utlämningsavtal): 1.att det föreligger ett giltigt utlämningsavtal mellan och den ansökande staten, 2.att den aktuella personen är den som eftersöks, 3.att det går att utlämna för det aktuella brottet (att själva brottet är extraditable), 4.att det aktuella brottet uppfyller kravet på dubbel straffbarhet, 5.att det föreligger sannolika skäl för att den eftersökte begått det påstådda brottet, 6.att de dokument som krävs är ingivna i enlighet med amerikansk lag, med reservation för vad som kan följa av specifika bestäm- melser i utlämningsavtalet, översatta och i laga ordning bestyrkta, och 7.att övriga krav i utlämningsavtalet är uppfyllda. Domaren ska vanligen inte göra efterforskningar om den ansökande statens rättsliga system eller beakta risken att den eftersökte, efter att ha utlämnats, kommer att bli illa behandlad. Denna amerikanska, genom domstolspraxis, fastlagda princip – the non-inquiry rule – bygger på tanken att man får ta seden dit man kommer; begår man brott i ett visst land får man underkasta sig det landets rättsliga system och de straff som gäller i landet. Principens tillämpning i amerikansk rätt har emellertid tillåtits att modifieras genom avtal eller lagstiftning. tillträde till och den lagstiftning som följde i på tillträdet, har exempelvis ansetts skapa ett visst undantag från tillämpningen av principen. Risk för tortyr kan således innebära att hinder mot utlämning ska anses föreligga. Om domaren anser att förutsättningar för utlämning föreligger, ska denne sätta upp ett beslut med innehåll att den eftersökte kan utlämnas, och till utrikesministern lämna över det bestyrkta besluts- dokumentet. Utrikesministern beslutar sedan, på diskretionära grunder, huruvida utlämning ska beviljas. Utrikesministerns beslut i fråga om utlämningen kan inte överklagas, vare sig av den eftersökte eller av den ansökande staten. Inte heller domarens beslut att lämna ärendet vidare till utrikesministern, kan överklagas, men den eftersökte kan ha rätt till en prövning i högre instans i frågan om det berättigade i dennes frihetsberövande.23 En sådan prövning kommer dock endast att omfatta den tidigare domarens ställningstagande i frågan om det föreligger sannolika skäl för att den eftersökte begått det aktuella brottet samt, eventuellt, om det på grund av föreligger hinder mot utlämning. Anser domaren att det föreligger hinder mot utlämning, sätter denne inte upp något beslut innebärande ett godkännande av utläm- ningen; utlämning kan då inte beviljas av utrikesministern. Domarens beslut (eller snarare icke-beslut) i detta avseende kan inte över- klagas. Den ansökande statens sätt att angripa domarens ställnings- tagande anses vara att ge in ett nytt klagomål inför en annan domare, en process som den ansökande staten anses kunna upprepa i all oänd- lighet.24 I sammanhanget bör nämnas att den amerikanska förfarande- konstruktionen – dvs. att beslutanderätten i utlämningsärenden tillkommer utrikesministern men först efter att domstolen har gett sitt tillstånd till den – i har varit föremål för viss kritik som stridande mot den konstitutionsfästa maktdelningsprincipen; grund- tanken är att den dömande makten självständigt har att avgöra speci- fika brott- och tvistemål, men att den inte bör placeras mitt i en verkställande eller lagstiftande process, så som att ges i uppgift att endast komma med rådgivande utlåtanden. 9.5Vissa andra länder utom EU Som grund för utlämning från krävs, enligt den ryska straffprocessbalken25, antingen att det mellan och den ansökande staten föreligger ett internationellt avtal om utlämning (exempelvis att även den ansökande staten tillträtt utläm- ningskonvention) eller att den ansökande staten avger en ömsesidig- hetsförklaring, innebärande att denna stat under liknande omstän- digheter skulle bevilja en utlämning till . uppställer således en ömsesidighets- eller reciprocitetsprincip, för att bevilja ut- lämning. 23Prövningen i detta avseende kan ske enligt rättsmedlet Habeas Corpus, som utgör ett skydd mot godtycklig häktning och härrör från engelsk common law. 24CRS Report for Congress, Extradition To and From the : Overview of the and Recent Treaties, updated 17, 2010, s. 25. 25Artikel 462, straffprocessbalk. Även två av de övriga villkoren för utlämning från , vilka den ryska rätten anger som grundläggande villkor, framgår av den ryska straffprocessbalken. Enligt denna får endast utländsk medborgare eller den som är statslös utlämnas och utlämning får endast ske för gärningar som är straffbara enligt såväl den ryska strafflagen som den ansökande statens lag. Ryska medborgare får således inte utlämnas och den ryska rätten uppställer krav på dubbel straffbarhet. Att ryska medborgare inte får utlämnas, följer även av den ryska grundlagen. Rysk rätt tillåter dubbelt medborgarskap, men gör i utlämningshänseende inte skillnad på dem som endast innehar ryskt medborgarskap och dem som innehar såväl ryskt som annat med- borgarskap. Övriga villkor för utlämning från , vilka rysk rätt anger som allmänna villkor, uppställs i den ryska straffprocesslagstift- ningen. Enligt denna gäller som strafftröskel för utlämning, när saken gäller utlämning för lagföring, att för brottet enligt rysk lag är före- skrivet frihetsberövande påföljd . Gäller saken utlämning för straffverkställighet krävs att den eftersökte är dömd till en fri- hetsberövande påföljd . Utlämning får endast beviljas om den ansökande staten garan- terar att specialitetsprincipen kommer att respekteras. I en rad av de internationella avtal med bärighet på utlämnings- området som ingått, finns bestämmelser om att utläm- ning inte ska beviljas om det aktuella brottet av den anmodade staten betraktas som ett politiskt brott (se exempelvis artikel 3 utlämningskonvention). Den ryska lagstiftningen innehåller inte begreppet politiskt brott. Det uppställs inte något villkor i den ryska straffprocesslagstift- ningen om att det för en utlämning aktuella brottet inte får vara politiskt. I den ryska federala lagen Om ratifikation av Europeiska utlämningskonventionen samt tilläggsprotokoll och andra tilläggsproto- kollet till denna26 föreskrivs emellertid att , vid behandling av utlämningsfrågor, inte ska anse brott som är avsedda i en mängd konventioner som tillträtt (däribland bl.a. FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord, , de fyra med tilläggsprotokoll, , 26 Nr 190-FZ av . Montrealkonventionen, Diplomatskyddskonventionen och Gisslankonventionen), som politiska brott eller brott kopplade till politiska brott. Den ryska lagstiftningen uppställer inte heller något krav på att det för en utlämning aktuella brottet inte får vara att betrakta som ett militärt brott. Vad gäller förfarandet vid utlämning från är det enligt den ryska straffprocesslagstiftningen den ryske , eller dennes ställföreträdare, som beslutar huruvida den eftersökte ska utlämnas till den ansökande staten. Beslutar Riksåklagaren (eller dennes ställföreträdare) att bevilja utlämningen, har Riksåklagaren (eller ställföreträdaren) att skriftligen underrätta den eftersökte om beslutet. Den eftersökte har då möjlighet att överklaga beslutet och få detta prövat i domstol. Riksåklagarens beslut att utlämna den eftersökte, vinner laga kraft efter att den eftersökte underrättats om detta, varefter utlämningen kan verkställas. Överklagas beslutet till domstol, verk- ställs detta inte förrän domstolens beslut att låta utlämningen stå fast har vunnit laga kraft. Utlämning från regleras av the Extradition Act (2008)27. För utlämning från krävs antingen att det föreligger ett utlämningsavtal mellan och den ansökande staten eller att den ansökande staten uttryckligen tillkännager att denna under lik- nade omständigheter kommer att bevilja en utlämning till . uppställer således, liksom , en reci- procitetsprincip för att bevilja utlämning. tillåter inte, som huvudregel, utlämning av thailändska medborgare. Under speciella omständigheter, angivna i den thailändska utlämningslagen, får utlämning av egna medborgare dock ske. Detta gäller om: 1.det följer av utlämningsavtalet mellan och den ansökande staten, 2.den eftersökte lämnar sitt medgivande till utlämningen, eller 3.det är fråga om utlämning enligt reciprocitetsprincipen. 27 Utredningen har endast uppgift om den engelska översättningen av lagens titel: the Extra- dition Act B.E. 2551 (2008). Lagen trädde i kraft . tillåter inte dubbelt medborgarskap. Gäller saken utläm- ning av en person som är medborgare i såväl som ett annat land, måste, för att huvudregeln om förbud mot utlämning av egna medborgare ska kunna tillämpas, frågan om den eftersöktes natio- nalitet därför avgöras innan beslut fattas i utlämningsfrågan. Den thailändska utlämningslagen uppställer krav på dubbel straff- barhet och vissa strafftrösklar för att utlämning ska få beviljas; det aktuella brottet måste utgöra ett brott, vilket enligt både den an- sökande statens lag och den thailändska lagen, kan straffas med döden, fängelse eller annat frihetsberövande om . Den thailändska utlämningslagen tillåter även, liksom den svenska, utlämning för s.k. accessoriska brott, utan krav på viss straff- tröskel för dessa brott, så länge kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt. Som villkor för utlämning uppställer den thailändska lagen att specialitetsprincipen respekteras av den ansökande staten. Utlämning får inte ske för militärt eller politiskt brott. Som politiskt brott ska emellertid enligt den thailändska utläm- ningslagen inte anses: 1.mord på, misshandel eller frihetsberövande av kung, drottning eller tronarvinge, 2.mord på, misshandel eller frihetsberövande av statsöverhuvud eller regeringsledare, eller nära familjemedlemmar till en sådan person, 3.ett brott som enligt en traktat som tillträtt, i utläm- ningshänseende inte är att betrakta som ett politiskt brott. Med militärt brott avses enligt den thailändska utlämningslagen specifikt militära brott och inte vanliga brott. Den thailändska lagen innehåller principen om ne bis in idem; utlämning får inte beviljas om den eftersökte tidigare frikänts eller befunnits skyldig till det aktuella brottet, antingen av thailändsk domstol eller av domstol i den ansökande staten, och personen avtjänat straffet eller benådats eller beviljats amnesti. Utlämning får vidare inte ske om preskription eller annat hinder mot att lagföra personen inträtt enligt den ansökande statens lag. Det thailändska utlämningsförfarandet involverar såväl den thai- ländska regeringen som domstol och har vissa likheter med det svenska utlämningsförfarandet, med den skillnaden dock att pröv- ningen i domstol av huruvida hinder mot utlämning föreligger i det thailändska systemet har sin tyngdpunkt i underrätten. En framställning om utlämning från en stat med vilken har ett utlämningsavtal, ges in till den thailändska centralmyndig- heten, vilken den thailändska riksåklagaren (the Attorney General) är utsedd att vara. En utlämningsframställning från annan stat ges in via den diplomatiska vägen. Har utlämningsframställningen in- kommit på diplomatisk väg, åligger det att, om framställningen inte anses påverka landets internationella rela- tioner och det inte heller anses föreligga något annat skäl mot att bevilja framställningen, vidarebefordra den till centralmyndigheten för fortsatt handläggning. Om framställningen däremot anses kunna påverka landets internationella relationer eller om det anses föreligga något annat skäl mot att bevilja den, ska utrikesdeparte- mentet skyndsamt hänskjuta utlämningsframställningen tillsammans med ett eget utlåtande i frågan till regeringen för övervägande. Om regeringen instämmer i departementets uppfattning, ska den vidta de åtgärder som den finner lämpliga (exempelvis avslå utlämnings- framställningen). Om regeringen anser att utlämning kan beviljas, åligger det att vidarebefordra framställningen till centralmyndigheten för fortsatt handläggning. När centralmyndigheten mottagit en utlämningsframställning, antingen från , eller – då utlämningsavtal före- ligger – direkt från den ansökande staten, ska den, om den anser framställningen vara möjlig att bifalla i enlighet med den thailändska utlämningslagen, underrätta allmän åklagare om framställningen, så att denne kan begära den eftersökte häktad i domstol. Om centralmyndigheten anser att framställningen kan komma att påverka landets internationella relationer, att det föreligger något annat skäl eller lagligt hinder mot att bevilja framställningen, ska den, beroende på vad hindret består i, underrätta antingen den an- sökande staten eller det thailändska , så att någon av dessa kan vidta åtgärd. Har ärendet av centralmyndigheten lämnats vidare till allmän åklagare och den eftersökte häktats, ska åklagaren utan dröjsmål väcka talan om utlämning hos domstol (underrätt – the First In- stance Court). Domstolen ska hålla förhandling i utlämningsfrågan. Efter förhandlingen ska domstolen förordna att den eftersökte ska kvarbli i häkte i avvaktan på utlämning, om den därvid kommer fram till: 1.att den häktade personen är den person som eftersöks, och denne inte är en thailändsk medborgare eller är thailändsk medborgare men ändå får utlämnas enligt bestämmelserna om undantag från utlämningsförbudet av thailändska medborgare, 2.att bevisningen, vid en bedömning prima facie, skulle ha räckt för åtal om brottet hade begåtts i , och 3.att det aktuella brottet är utlämningsbart enligt utlämnings- lagen (dvs. uppfyller krav på dubbel straffbarhet och straff- tröskel) och inte är av politisk karaktär eller att hänföra till ett specifikt militärt brott. Samtycker den eftersökte till utlämning, ska domstolen emellertid förordna om sådan fortsatt häktning utan någon förhandling eller ytterligare prövning av saken. Kommer domstolen däremot fram till att något av de tre angivna villkoren inte är uppfyllda, ska den eftersökte försättas på fri fot. Såväl den eftersökte som åklagaren har rätt att från domstolens beslut överklaga detta (till the Appeal Court). Överklagar åklagaren ett beslut som gått denne emot, ska den efter- sökte vara fortsatt frihetsberövad till dess att högre rätt har prövat saken. The Appeal Court är sista instans; vidare överklagande är så- ledes inte möjligt. När slutligt domstolsbeslut om att låta den eftersökte kvarbli i häkte i avvaktan på utlämning föreligger, lämnas ärendet till den thailändska regeringen för övervägande på diskretionära grunder huruvida utlämning ska beviljas. Den thailändska regeringen kan således endast bevilja utlämning, om domstol slutligt kommit fram till att lagliga förutsättningar för utlämning föreligger. Om det föreligger ett, med det ansökande landet konkurrerande, thailändskt intresse av lagföring eller straffverkställighet, åligger det även den thailändska regeringen att besluta om vilket av dessa intressen som ska ha företräde. Att notera härvidlag är att lagen inte uppställer några riktlinjer enligt vilka regeringen ska fatta ett sådant beslut; regeringen kan således oavsett hur allvarligt det thai- ländska brottet är, alltid välja att utlämna den efter- sökte, att vänta med utlämningen till dess att det thailändska in- tresset inte längre föreligger eller att provisoriskt utlämna den efter- sökte, på villkor om återförande till . I finns inte någon särskild lag som ingående reglerar vad som gäller om utlämning. De knapphändiga bestämmelser som finns gällande utlämning återfinns i Artikel 18 i den nya turkiska straff- lagen28 . Enligt den turkiska grundlagen (Artikel 19) blir internationella överenskommelser som ingått emellertid auto- matiskt en del av den turkiska nationella rätten, dvs. en monistisk ordning (jfr avsnitt 6.1). Eftersom tillträtt bl.a. utlämningskonvention och det andra tilläggsprotokollet till kon- ventionen, är dessa alltså direkt åberopbara och tillämpliga i nationella domstolar och myndigheter. Av den turkiska grundlagen följer att turkisk medborgare inte får utlämnas i annat fall än när detta följer av tillträde till Stadgan för (Romstadgan). Enligt den nämnda artikeln i den turkiska strafflagen gäller följande för utlämning från . Krav uppställs på dubbel straffbarhet för utlämning. Utlämning får inte ske för gärning som har karaktären av ett politiskt eller ett militärt brott. Utlämning får inte ske, om brottet riktat sig mot den turkiska statens säkerhet, eller om syftet varit att skada den turkiska staten, en turkisk medborgare eller en turkisk juridisk person. Om turkisk domstol har domsrätt över det aktuella brottet, får utlämning inte äga rum. Utlämning får inte ske, om brottet preskriberats eller om det för brottet beviljats amnesti. Utlämning får inte ske, om det föreligger välgrundad misstanke att den eftersökte, efter en utlämning till den ansökande staten, kommer att bli torterad eller utsatt för omänsklig behandling eller bestraffning eller åtalad på grund sina politiska åsikter, sin tillhörig- het till en viss samhällsgrupp, sin nationalitet, religion eller ras. upprätthåller, vid beviljande av utlämning, specialitets- principen fullt ut. Det turkiska utlämningsförfarandet har likheter med det svenska. Turkisk domstol (inte underrätt, utan en high criminal court) av- gör huruvida en utlämning av den eftersökte är förenlig med utläm- ningsvillkoren i artikel 18 i strafflagen och bestämmelserna i de 28 Den nya turkiska strafflagen antogs av det turkiska parlamentet och trädde i kraft . Den ersatte då sin mer än föregångare. Antagandet av lagen var ett av de krav som EU ställde på för att förhandlingar om EU-medlemskap skulle kunna inledas . relevanta internationella konventionerna som tillträtt. Dom- stolens beslut i frågan kan överklagas till nästa instans. Finner domstolen att det inte föreligger något hinder mot att bifalla utlämningsframställningen, ankommer det på den turkiska regeringen att på diskretionära grunder besluta om utlämningen ska verkställas. Skulle domstolen däremot komma fram till att utläm- ningen inte är förenlig med strafflagen eller de relevanta konven- tionerna, är utlämning inte möjlig. Vid en jämförelse mellan de olika ländernas utlämningslagstiftningar måste i stort konstateras, att de i huvudsak innehåller samma vill- korsbestämmelser. Vidare kan konstateras att de flesta ländernas förfarandelösningar innebär, att det ankommer på domstol att av- göra huruvida något hinder mot utlämning föreligger, men att den avgörande makten att besluta huruvida utlämning ska beviljas helt diskretionärt tillkommer ett politiskt organ. Särskilt följande reflek- tioner kan härutöver göras. Vad avser politiska brott, innebär samtliga ländernas lagstiftningar, utom den brittiska och den ryska, att hinder mot utlämning före- ligger, om fråga är om sådant brott. Som regel ges inte någon uttrycklig definition av vad som är att anse som ett politiskt brott i lagen; denna har i stället överlåtits att utmejslas i praxis. De flesta länder har dock, efter att först ha satt upp en generell regel om att utlämning inte får ske för politiskt brott, lagt till en negativ be- stämning av begreppet, på så sätt, att det anges att som politiskt brott ska inte räknas vissa särskilt angivna brott, ibland med hän- visning till brott som anges i vissa konventioner. Grunden till denna typ av negativa definitioner är i huvudsak tillträdet till vissa brottsbekämpande konventioner. Vissa länders lagar räknar bara upp ett fåtal brott som inte ska anses som politiska, medan vissa räknar upp ett större antal. Hur begreppet politiskt brott definieras är uppenbart av stor vikt för vilka utlämningsfall hindret kan komma att träffa. I vissa länder, exempelvis , synes begreppet, på grund av den vida negativa definitionen, ha blivit så uttunnat att det egentligen synes fel att tala om politiskt brott som ett generellt utlämningshinder; med tanke på att utlämning endast kan ske för allvarliga brott – strafftröskeln i är fängelse – torde huvuddelen av de brott som det begärs utlämning för, på grund av den negativa definitionen, vara att anse som icke-politiska. Vad gäller frågan om länderna utlämnar egna medborgare, synes en skiljelinje alltjämt gå mellan länder som tillhör common law- traditionen och traditionellt tillämpat territorialitetsprincipen som jurisdiktionsprincip, och övriga länder. Således utlämnar Storbritan- nien, , och egna medborgare, medan övriga redovisade länder, med visst undantag för och , vilka tillåter vissa undantag från den uppställda huvudprincipen, inte gör det. Vidare är värt att notera att samtliga länder uppställer krav på dubbel straffbarhet och att samtliga, med visst undantag för , även tillämpar specialitetsprincipen, men att exempelvis Storbritan- nien tillåter den enskilde att råda över specialitetsprincipens tillämp- ning. Vad gäller den tyska lagen, är intressant att notera att denna innehåller en generell och central vägransgrund vilande på de väsentliga grundsatserna för den tyska rättsordningen, vilken gjort det möjligt för en praxisbildning som mynnat ut i att för utlämning krävs att de för en rättsstat centrala principerna upprätthålls. De principer som sålunda utvecklats i praxis kan vara svåra att enkelt uttrycka i lagtext. Få av länderna (endast och ) uppställer något uttrycklig krav på reciprocitet för att utlämna. måste kon- stateras att , och hållning när det gäller till vilka länder utlämning kan beviljas (vilken i princip innebär krav på avtal eller förklaring om att det ansökande landet är ett extra- dition country eller en extradition partner), i praktiken innebär ett reciprocitetskrav. Samtliga länders förfarandeordningar – utom den ryska, där utläm- ningsbeslutet fattas av Riksåklagaren – inbegriper såväl domstol som ett politiskt organ.