sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — Beslut om övervakning ska tas i varje enskilt fall av den anmodade partens behöriga myndigheter. Vederbörlig hänsyn ska därvid tas till den partens nationella lagstiftning. Bestämmelsen får av parterna utvidgas till att gälla även konton i andra finansinstitut än banker. Det saknas möjlighet för svenska brottsutredande myndigheter att anordna övervakning av banktransaktioner i realtid. I stället sker övervakning med viss eftersläpning. Vid behov kan rapporteringen dock ske mycket snart efter det att transaktionen har ägt rum. I viss utsträckning kan också kommande transaktioner signaleras. Sådana arrangemang fordrar dock en överenskommelse mellan åklagaren och det finansiella företaget i det enskilda fallet (prop. 2004/05:144 s. 117). Enligt den förklarande rapporten (p. 149) är det upp till den anmodade staten att bestämma om och på vilka villkor hjälp kan beviljas i ett enskilt fall. Enligt artikel 19.4 ska den ansökande och den anmodade partens myndigheter komma överens om hur övervakningen ska utformas praktiskt. Det innebär bland annat att det är upp till den anmodade parten att bestämma om realtidsöver- vakning kan erbjudas eller inte (förklarande rapporten p. Den uppgiftsskyldighet som gäller för finansiella företag, se avsnitt 8.3.18, omfattar uppgifter om enskildas förhållanden till institutet och därmed även kontotransaktioner (prop. 2004/05:144 s. 117, se även prop. 2002/03:139 s. 477 f.). Sådan övervakning som är möjlig, dvs. sådan som sker huvudsakligen i efterhand, kan därmed hanteras inom ramen för denna uppgiftsskyldighet. Kon- ventionens bestämmelser innebär inte något krav på att övervak- ningen ska kunna ske i realtid. De nuvarande reglerna torde därför enligt vår bedömning vara tillräckliga för att uppfylla konventionens krav. 8.3.21Frivilliga upplysningar (artikel 20) Bedömning: Artikeln medför inte några förpliktelser utan är mer att betrakta som en påminnelse om att internationell rättslig hjälp kan lämnas även utan en föregående, formell begäran. Det fordras därför inte några lagändringar i detta avseende för att ska kunna tillträda konventionen. Enligt artikel 20 kan en part, om det inte påverkar partens egna utredningar eller rättsliga förfaranden, utan föregående framställ- ning förse en annan part med upplysningar om hjälpmedel och när den anser att avslöjande av sådana upplysningar kan bistå den mottagande parten att inleda eller genomföra utredningar eller rättsliga förfaranden eller kan leda till en framställning från den parten enligt detta kapitel. Artikeln motsvarar artikel 10 konvention och bestämmelsen är oförändrad i sak (förklarande rapporten p. Den innebär en möjlighet för en part att utan anmodan vidare- befordra information om utredningar eller rättsliga förfaranden till en annan part, om informationen skulle kunna främja den andra partens möjligheter att inleda eller fortsätta en brottsundersökning. Information får dock inte överföras om det skulle riskera att äventyra pågående utredningar eller rättsliga förfaranden i den sändande staten. Sekretessbestämmelser finns i artikel 43.3, vilken vi återkommer till i avsnitt 8.3.26. I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål anges i 1 kap. 2 § andra stycket att lagen inte hindrar att hjälp lämnas även med annan åtgärd än sådan som uttryckligen anges i första stycket samma paragraf. Förutsättningen för detta är emellertid att det kan ske utan användning av tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Artikeln medför inte några förpliktelser utan är mer att betrakta som en påminnelse om att internationell rättslig hjälp kan lämnas även utan en föregående formell begäran. Det fordras därför inte några lagändringar för att ska kunna tillträda konventionen. 8.3.22Säkerhetsåtgärder (artiklarna 21 och 22) Bedömning: Genom bestämmelserna om bland annat kvarstad, beslag och husrannsakan i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål uppfyller de åtaganden om säkerhetsåtgärder som följer av förverkandekonventionens bestämmelser i artiklarna 21 och 22. Vi bedömer således att det inte krävs några lagändringar i denna del för att ska kunna tillträda kon- ventionen. Avdelning 3, som består av artiklarna 21 och 22, innehåller bestäm- melser om säkerhetsåtgärder. Artikel 21 är oförändrad jämfört med konvention. Enligt artikel 21.1 åtar sig parterna att, på framställning av en annan part som har inlett en brottmålsrättegång eller rättsliga förfaranden för förverkande, verkställa nödvändiga säkerhetsåtgärder för att förhindra handel med, överlåtelse eller undanskaffande av egendom som i ett senare skede kan begäras förverkad eller tas i anspråk för att tillgodose framställningen. Som exempel på sådana säkerhetsåtgärder nämns spärrande och beslag. Bestämmelsen i första punkten i artikeln tar sikte på fall då förverkandeförklaring ännu inte har meddelats men där ett rättsligt förfarande har inletts. I andra punkten behandlas fall då en begäran om förverkande enligt artikel 23 har mottagits. Enligt artikel 21.2 ska en part som har tagit emot en fram- ställning om förverkande enligt artikel 23, på begäran verkställa de åtgärder som sagts i 21.1 när det gäller all slags egendom som berörs av framställningen eller som kan tas i anspråk för att tillgodose framställningen. I artikel 22 behandlas verkställighet av säkerhetsåtgärder. Den överensstämmer i huvudsak med artikel 12 konvention. I punkt 1 har dock lagts till en bestämmelse för att underlätta samarbetet mellan parterna. Där anges att den ansökande parten, sedan verkställighet av sådana säkerhetsåtgärder som har begärts med stöd av artikel 21.1 har ägt rum, frivilligt och möjligt ska förse den anmodade parten med alla upplysningar som kan ifrågasätta eller ändra omfattningen av dessa åtgärder. Den ansökande parten ska vidare utan dröjsmål förse den anmodade parten med alla ytterligare upplysningar denna begär och som är nödvändiga för att verkställa och följa upp säkerhetsåtgärderna. I punkt 2 anges att innan någon säkerhetsåtgärd som har vidtagits enligt denna artikel upphävs ska den anmodade parten så långt möjligt ge den ansökande parten möjlighet att redovisa sina skäl för att fortsätta åtgärden. Det är lagen i den anmodade staten som reglerar när en säkerhetsåtgärd ska upphävas. Innan en säkerhetsåtgärd hävs ska emellertid den ansökande staten ges tillfälle att lägga fram sina skäl för att säkerhetsåtgärden ska bestå. Det kan ske antingen direkt till domstolen eller via officiella kanaler. Innan så har skett får åtgärden hävas endast om det finns särskilda skäl (förklarande rapporten p. Bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar kan lämna rättslig hjälp i brottmål eller begära sådan hjälp utom- lands finns som tidigare nämnts i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I fråga om kvarstad, beslag samt husrannsakan finns bestämmelserna i 4 kap. 14–24 §§. Enligt 19 § får egendom tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten, om egendomen skäligen kan antas ha betydelse för utredning om gärningen, vara frånhänd någon genom brott, eller slutligen vara förverkad på grund av brott, om egendomen hade kunnat förverkas enligt svensk lag i en rättegång i och det finns särskilda skäl att överlämna egendomen till den ansökande staten. Som en allmän förutsättning för att sådan rättslig hjälp som består i tvångsåtgärder ska kunna beviljas en annan stat gäller enligt 2 kap. 2 § att den gärning som ansökan avser måste motsvara ett brott enligt svensk lag (dubbel straffbarhet). I 4 kap. 20 § finns emellertid ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet vid kvarstad och beslag. Där anges nämligen att även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag, får husrannsakan enligt 16 § göras och egendomen tas i beslag och överlämnas till den an- sökande staten, om ansökan har gjorts av en stat som är medlem i EU eller av , eller och det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten. Vidare gäller att beträffande ett ärende som handläggs i ett administrativt eller annat än straffrättsligt förfarande får husrannsakan göras samt egendom tas i beslag och överlämnas till den ansökande staten, om den gärning ansökan avser motsvarar ett brott för vilket enligt svensk lag eller enligt den ansökande statens lag är föreskrivet fängelse eller mer. Ärenden om beslag i eller om husrannsakan här, handläggs av åklagare (16 §). Beslut fattas av domstol som prövar om beslaget är lagligen grundat och om egen- domen ska överlämnas till den ansökande staten (21 §). om att överlämna beslagtagen egendom till en annan stat verkställs av åklagaren (22 §). När det gäller beslag och kvarstad för att säkerställa verk- ställighet i av ett utländskt förverkandebeslut finns regler i 23 och 24 §§. Enligt 23 § kan bistå en annan stat genom att ta egendom i beslag eller besluta om kvarstad för att säkerställa verkställighet av ett beslut om förverkande som meddelats eller kommer att meddelas i den andra staten. Förutsättningarna för detta är att beslutet om förverkande i ett senare skede också kommer att kunna verkställas i samt att det skäligen kan befaras att verkställigheten i av det utländska förverkande- beslutet annars skulle försvåras. När rätten beslutar om kvarstad eller fastställer ett verkställt beslag ska den enligt 24 § bestämma hur länge åtgärden längst får bestå. Om det finns anledning till det får den bestämda tiden förlängas. När det inte längre finns skäl för kvarstad eller beslag ska åtgärden hävas. Innan så sker måste dock rätten lämna den ansökande staten tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. I annat fall ska åtgärden bestå till dess att ansökan om verkställighet prövas. Förutsättningarna för att avslå en ansökan om rättslig hjälp avseende säkerhetsåtgärder framgår av 2 kap. 14 §. Det är samma avslagsgrunder som gäller i fråga om ansökningar om bistånd med efterspaning. Vi har behandlat dessa regler i avsnitt 8.3.17. Som vi konstaterade där är de grunder för vägran som anges i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål godtagbara utifrån konven- tionens utgångspunkter. Bestämmelser om verkställighet av beslag finns även i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Enligt 18 § den lagen kan nämligen egendom som genom en europisk brott- målsdom har förklarats förverkad tas i beslag. Förutsättningarna för detta är dels att en framställning om verkställighet av domen har gjorts, dels att beslag hade kunnat ske enligt svensk lag vid en rättegång i . Beslut om beslag meddelas av Riksåklagaren eller allmän domstol. Bestämmelserna i 27 kap. ska därvid tillämpas. I lagen om verkställighet av frysningsbeslut (se avsnitt 7.2.7) finns bestämmelser om frysning, som är en särskild typ av säkrings- åtgärd. Den gäller dock endast i förhållande till andra länder som är medlemmar i och är därför av begränsat intresse här. Reglerna om bland annat kvarstad, beslag och husrannsakan i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål innebär att det i dels kan fattas beslut om beslag här på begäran av annan stat, dels är möjligt att i fråga om egendom som finns här i landet verkställa ett utländskt beslut om förverkande eller kvarstad. Genom dessa bestämmelser uppfyller de åtaganden som förverkandekonventionen innebär. Konventionens bestämmelser om att en utländsk stat som har begärt åtgärden ska ha rätt att yttra sig innan en säkerhetsåtgärd hävs är också uppfyllda. Vi bedömer således att det inte krävs några lagändringar i denna del för att ska kunna tillträda konventionen. 8.3.23Förverkande (artiklarna 23–27) Bedömning: De svenska reglerna om verkställighet av utländska beslut om förverkande motsvarar de krav som förverkandekon- ventionen ställer. Lagändringar är därför inte påkallade i denna del. I avdelning 4, som består av artiklarna 23–27, finns bestämmelser om förverkande. Artikel 23 innehåller regler om när det föreligger skyldighet att förverka. De första fyra punkterna i artikeln är oförändrade i förhållande till konvention. Bestämmelserna överensstämmer vidare med artikel 5.4 a i narkotikabrottskonven- tionen. Bestämmelsen i artikel 23.5 är däremot ny. I artikel 24 finns bestämmelser om verkställighet av beslut om förverkande och i artikel 25 om förverkad egendom. Rätt till verkställighet m.m. samt åläggande av fängelsestraff vid bristande fullgörelse behandlas i artiklarna 26 respektive 27. Det internationella samarbetet enligt konventionen kan när det gäller verkställighet av beslut om förverkande ske på två sätt. Enligt artikel 23.1 kan den anmodade staten antingen (a) låta det utländska avgörandet vara direkt verkställbart eller (b) överlämna framställningen till egna behöriga myndigheter för att där utverka ett beslut om förverkande och därefter verkställa detta. förfarande enligt punkt 1 b ska varje part vid behov ha behörighet att inleda ett förfarande enligt sin egen lagstiftning (artikel 23.2). Enligt artikel 23.3 gäller reglerna i punkten 1 i fråga om både sak- och värdeförverkande. En förutsättning för att bestäm- melserna ska kunna tillämpas vid värdeförverkande är naturligtvis att egendom som kan tas i anspråk för förverkande finns i den anmodade staten. Vid förverkande i sådana fall får verkställighet ske i all egendom som är tillgänglig för ändamålet. Om en framställning om förverkande avser ett särskilt föremål kan parterna enligt artikel 23.4 komma överens om att den anmodade parten kan verkställa förverkandet i form av krav att betala ett penningbelopp som motsvarar egendomens värde. När det gäller verkställighet här i landet av förverkande som beslutats utomlands finns det särskilda regler. För verkställighet av brottmålsdomar meddelade i ett annat nordiskt land tillämpas lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställig- hetslagen). En dom som har meddelats i ett annat nordiskt land, och i vilken förverkande av egendom har beslutats, kan därför verkställas här i landet med stöd av 1 §. Detsamma gäller beslut till tryggande av anspråk på förverkande av egendom som har med- delats genom kvarstad, skingringsförbud eller beslag av egendom som tillhör den för brottet misstänkte personen. Normalt ska en framställning om verkställighet bifallas, om det inte finns särskilda hinder. Någon omprövning av skuldfrågan eller av straffmätningen ska inte äga rum. Verkställigheten i sker enligt svensk lag och på samma sätt som om det vore en svensk dom (2 §). Preskriptionsfrågor prövas däremot enligt domslandets lagstiftning (31 §). En begäran om verkställighet ska därför enligt 2 § 4 förordningen (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetsförordningen) innehålla uppgift om den tidpunkt när verkställighet senast får ske. I fråga om verkställighet i av andra utländska beslut om förverkande än nordiska gäller i stället lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Den lagen bygger i första hand på reglerna i brottmålsdomskonventionen. Enligt 1 § nämnda lag kan regeringen, på grundval av en överenskommelse med en främmande stat, förordna att förverkande som har dömts ut i den andra staten efter en rättegång i brottmål eller förverkande som i den staten ålagts eller beslutats av annan myndighet, får verkställas i . Lagen tillämpas såväl vid verkställighet av domar enligt brottmålsdomskonventionen (europeiska brottmålsdomar) som vid verkställighet av domar på grundval av andra bi- eller multi- laterala överenskommelser med främmande stat. De bestämmelser vi redovisar i det följande gäller vid verkställighet enligt brott- målsdomskonventionen. Bestämmelserna om verkställighet av beslut om förverkande är tillämpliga på såväl sak- som värdeförverkande (jfr 14 §). För att verkställighet ska kunna ske i av en europeisk brottmålsdom fordras att en behörig myndighet i den främmande staten gör en framställning om verkställighet (5 §). En sådan framställning ska göras hos (8 § första stycket). Regeringen kan avslå en sådan begäran , om den anser att det är uppenbart att det föreligger verkställighets- hinder (8 § andra och tredje styckena). Avslås inte framställningen ska den överlämnas till Riksåklagaren (8 § fjärde stycket), som därefter har att ansöka hos domstol (enligt 35 § är exklusivt forum) om prövning av framställningen (9 § första stycket). Rätten ska därefter pröva om det föreligger hinder mot verkställighet. Det får emellertid inte göras någon ny prövning i skuldfrågan (10 §). Om fråga är om beslut om förverkande av ett visst belopp i pengar eller värdet av viss egendom ska rätten fastställa ett förverkandebelopp i svenska kronor (14 § första stycket). Om det är fråga om sakförverkande, dvs. att ett föremål har förklarats förverkat, får domstolen förklara föremålet förverkat endast om det kunnat förklaras förverkat enligt svensk lag i en rättegång i (14 § andra stycket). I de fall en framställning om verkställighet endast avser verkställighet av förverkande (eller böter) får Riksåklagaren, i stället för att ansöka hos domstol, själv pröva framställningen och utfärda strafföreläggande för det brott som påföljden avser. Om strafföreläggandet inte godkänns måste dock ansökan göras om prövning i domstol (16 §). Grundtanken i internationella verkställighetslagen är alltså att även ett beslut om – såvitt nu är av intresse – förverkande som meddelats i en annan stat ska kunna verkställas här i landet. Verkställighet ska emellertid vägras under vissa förhållanden. Där- utöver får verkställighet vägras även i vissa andra särskilt angivna fall. Bestämmelserna om när en ansökan om verkställighet ska respektive får avslås finns i 5 och 6 §§ internationella verkställig- hetslagen. Enligt 5 § 1 får en europeisk brottmålsdom inte verkställas i , om domen inte har vunnit laga kraft eller om påföljden inte får verkställas i den främmande staten. Detta motsvaras i förverkandekonventionen av artikel 28.4 e, där det anges att samarbete för förverkande får vägras, om förverkandet antingen inte kan verkställas i den ansökande staten eller är föremål för ett ordinärt besvärsförfarande. I 5 § 2 anges att verkställighet inte heller får ske, om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller gärningsmannen, om gärningen hade begåtts här i landet, av annan anledning än att gärningsmannen vid tiden för brottet var , inte skulle ha kunnat ådömas någon påföljd. I för- verkandekonventionen regleras kravet på dubbel straffbarhet i artikel 28.1 punkt g. Bestämmelsen innehåller, till skillnad från brottmålsdomskonventionen (artikel 4), inte någon uttrycklig hänvisning till att verkställighet ska vägras även i sådana fall då gärningen i och för sig är straffbelagd i den anmodade staten men då straffansvar ändå är uteslutet på grund av t.ex. att nöd eller någon annan straffrihetsgrund förelegat. Formuleringen i förverkandekonventionen att verkställighet får vägras om det brott som framställningen avser inte skulle vara ett brott enligt den anmodade partens lagstiftning får dock, i överensstämmelse med den bedömning som gjordes i samband med tillträdet till konvention, anses täcka även sådana fall (prop. 1995/96:49 s. 26). En nyhet i förhållande till konvention är att det anges i konventionstexten att kravet på dubbel straffbarhet ska anses uppfyllt oavsett om båda staterna kategoriserar brottet på samma sätt eller använder samma brottsrubricering. Detta förtydligande innebär inte något problem utifrån ett svenskt perspektiv. Bestämmelsen i 5 § 3 berör endast frihetsberövande påföljder och behöver därför inte redovisas här. I 5 § 4 anges att verkställighet inte får ske, om det skulle vara oförenligt med grundläggande principer för rättsordningen här i landet. Detta motsvarar vad som anges i artikel 28.1 a och är därför en godtagbar grund för vägran enligt konventionen. Det ska framhållas att tillämpningen av denna artikel begränsas av bestäm- melserna i artikel 28 punkterna 5 och 6. Vi återkommer till dem i avsnitt 8.3.24. Enligt 5 § 5 får en dom inte verkställas här i landet, om verk- ställighet skulle strida mot internationella förpliktelser. Det finns inte någon direkt motsvarighet till denna punkt bland avslagsgrunderna i förverkandekonventionen. En konventionsstat har dock, enligt artikel 28.1 b, rätt att vägra samarbete, om verkställighet av åtgärden kan antas skada den anmodade partens suveränitet, säkerhet, allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen. Vid tillträdet till konvention ansågs motsvarande bestämmelse kunna åberopas, om verkställig- het enligt konventionen skulle kollidera med någon annan internationell förpliktelse. Vi anser att samma bedömning kan göras även . En dom får enligt 5 § 6 inte verkställas här i landet, om dom i mål om ansvar för gärning som påföljden avser har meddelats här i landet eller om här utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot för samma gärning har godkänts. Inte heller får enligt 5 § 7 verkställighet ske, om den dömde genom lagakraftägande dom, som meddelats i annan främmande stat än den ansökande staten, för gärning som påföljden avser har frikänts från ansvar eller dömts till påföljd, som har verkställts i sin helhet eller håller på att verkställas eller har bortfallit till följd av preskription eller på grund av att nåd eller amnesti beviljats i nämnda stat, eller om den dömde genom sådan dom förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts. Enligt artikel 28.1 f i förverkandekonventionen får verkställighet vidare vägras, om den anmodade parten anser att bifall till en begäran om en åtgärd skulle strida mot principen ne bis in idem (dvs. förbudet mot dubbelbestraffning). Till skillnad från brott- målsdomskonventionen innehåller förverkandekonventionen inte någon närmare beskrivning av i vilka fall reglerna om ne bis in idem utgör hinder för verkställighet. Vid tillträdet till kon- vention antog regeringen att förverkandekonventionens bestäm- melser på denna punkt har samma innebörd som i brottmåls- domskonventionen (prop. 1995/96:49 s. 26), vilken alltså inter- nationella verkställighetslagen bygger på. Vi delar denna bedömning och anser därför att de svenska bestämmelserna står i överens- stämmelse med konventionens. Slutligen finns i 5 § 8 en bestämmelse om att en europeisk brottmålsdom inte får verkställas, om verkställighet i i övrigt skulle strida mot brottmålsdomskonventionen. Det finns inte någon direkt motsvarighet till denna vägransgrund i för- verkandekonventionen. Om verkställighet av ett förverkandebeslut skulle strida mot brottmålsdomskonventionen torde emellertid verkställighet kunna vägras med hänvisning till att det skulle skada andra väsentliga intressen (artikel 28.1 b). Sammanfattningsvis anser vi att de absoluta verkställighets- förbuden i 5 § internationella verkställighetslagen är godtagbara utifrån konventionens utgångspunkter och därför kan behållas oförändrade. I 6 § internationella verkställighetslagen anges ett antal fall då en framställning om verkställighet av en europeisk brottmålsdom kan avslås. Det första av dessa fakultativa hinder är om domen avser påföljd för en gärning som utgör ett politiskt eller militärt brott (punkt 1). Enligt förverkandekonventionen är det endast godtag- bart att vägra verkställighet, om framställningen avser ett politiskt brott, se artikel 28.1 e. För militära brott görs dock inte något undantag i konventionen. Att domen avser ett militärt brott utgör endast ett fakultativt verkställighetshinder enligt de svenska reg- lerna. Det är alltså möjligt att verkställa även en sådan dom. Vid tillträdet till konvention var samma fråga uppe till bedömning.