sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Av principen om företräde framför den natio- nella rätten följer att, i de fall fri- och rättig- heter är tillämpliga inom , ska svenska myndigheter ge dessa bestämmelser företräde framför svenska nationella föreskrifter (se prop. 2009/10:80 s. 146). Sedan Lissabonfördraget trätt i kraft har dessutom EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna (den så kallade MR- eller rättighetsstadgan som antogs som en politisk förklaring ) blivit rättsligt bindande för medlemsstaterna, sam- tidigt som fördraget gjort det möjligt för EU att ansluta sig till . Vad gäller fortsatta ställning i svensk rätt, avslog i sitt betänkande (SOU 2008:125, En reformerad grundlag Del 1, s. 404 f.) tanken på att allmänt anpassa reglerna i 2 kap. regeringsformen till innehållet i konventionen, eftersom detta skulle förutsätta att hela fri- och rättighetsregle- ringen i 2 kap. arbetades om i grunden. Vidare avslogs tanken på att ge ställning som grundlag, genom att i rege- ringsformen ange att konventionen ska tillämpas som nationell rätt, eftersom detta skulle skapa en dubbelreglering i förhållande till 2 kap. regeringsformen, med konsekvenser som ansågs svåra att förutse (SOU 2008:125 s. 404 f.). Förslaget till ny grundlag innebar dock att det s.k. uppenbarhetsrekvisitet vid lagprövning togs bort. Borttagandet av detta förutspåddes få till följd att lagprövnings- institutet kunde tillämpas på ett sätt som gör det möjligt för att lättare uppfylla bl.a. de förpliktelser som följer av Europakon- ventionen (prop. 2009/10:80 s. 147, SOU 2008:125 s. 381). Förslagen har genomförts i den gällande regeringsformen. I sammanhanget kan nämnas att gäller som lag även i de övriga nordiska länderna, men att det i uttryck- ligen (i Lov om styrking av menneskerettighetenes i norsk rett SOU 2011:71 Utlämningens förenlighet med [menneskerettsloven]) föreskrivits att konventionen vid konflikt med annan lag ska ges företräde.5 5.2Europakonventionens tillämpning på utlämningsrättens område – praxis innehåller rättighetsartiklar som direkt synes tillämpliga vid ett utlämningsförfarande. I dessa upptas rättigheter som en konventionsstat själv kan komma att kränka i ett utläm- ningsförfarande. Exempel på en sådan bestämmelse är artikel 5, som reglerar under vilka förhållanden en person får berövas sin frihet. Artikel 5.1 f) anger att en person under vissa förutsättningar får fri- hetsberövas som ett led i ett utlämningsförfarande. Låter en kon- ventionsstat, under ett utlämningsförfarande, någon vara frihets- berövad på ett sätt som inte är förenligt med artikel 5, har konven- tionsstaten således själv på ett direkt sätt gjort sig skyldig till ett brott mot konventionen. På samma sätt skulle en konventionsstat eventuellt kunna göra sig skyldig till konventionsbrott, om den ut- lämnade någon under sådana förhållanden, att den enskildes respekt för familjelivet enligt artikel 8 i kränktes. De rättigheter som skyddar, gäller enligt konventionens artikel 1 endast för den som befinner sig under en konventionsstats jurisdiktion. Mot den bakgrunden skulle kunna ifrågasättas, om konventionsbrott skulle kunna föreligga, då en kon- ventionsrättighet kränkts, inte av en konventionsstat, utan av en stat till vilken en konventionsstat utlämnat den person, vars rättig- het kränkts. har emellertid i sin praxis slagit fast att det kan utgöra konventionsbrott att utlämna någon till en annan stat, bl.a. när denne riskerar att utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling i den andra staten, den s.k. principen om non-refoulement. Det ledande avgörandet är härvid Europadom- stolens dom i Soering mot Förenade (dom ), i vilket fall främst artikel 3 var aktuell (se närmare om fallet nedan). På samma sätt kan konventionsbrott mot artikel 6 tänkas, om en konventionsstat utlämnar någon som i den ansökande staten har förvägrats eller riskerar att förvägras, en rättvis rättegång. 5 2007, s. 34. av konventionens artiklar har således vad som kan kallas extra- territoriell effekt (extraterritorial effect).6 Då konventionsbrott på grund av en utlämning, i enlighet med det sist förda resonemanget, anses föreligga, innebär den handling som konventionsbrottet grundar sig på, att den utpekade staten har utsatt den enskilde för en risk att efter utlämningen exempelvis utsättas för tortyr i den ansökande staten. Konventionsstaten ut- sätter således den enskilde för en risk för behandling som en annan stat bär ansvar för. Syftet med att även betrakta sådant riskut- sättande som ett konventionsbrott, är att få till stånd ett så effek- tivt skydd som möjligt mot kränkningar av konventionens bestäm- melser; skulle konventionsbrott vara möjligt att fastställa först efter att det konstaterats att den enskilde hade torterats i den ansökande staten, skulle det för den enskilde vara för sent.7 När det gäller tillämpning på utlämnings- rättens område, är det främst vissa artiklar som kan tänkas vara relevanta. Utlämningars förenlighet med har i främst prövats utifrån frågeställningen om ett even- tuellt brott mot artikel 3 (förbudet mot tortyr) förelegat. I vissa av dessa fall, har risk för dödsstraff förelegat; även utlämningens förenlighet med artikel 2 (rätten till liv) har då diskuterats. Även artikel 6 (rätten till en rättvis rättegång) har aktualiserats i praxis. Det kan även tänkas utlämningsfall, då resonemang skulle kunna föras utifrån att en kränkning av artikel 8 (rätten till skydd för privat- och familjelivet) föreligger. I artikel 5 (rätten till frihet och säkerhet) finns också, som nämnts, en särskild punkt som reglerar lagligheten av ett frihetsberövande i avvaktan på en utlämning. Lag- ligheten av sådana frihetsberövanden har i ett antal fall varit före- mål för prövning. Även andra än de nu nämnda artiklarna i , skulle givetvis kunna aktualiseras i ett utlämningsärende, och vissa artiklar skulle därvid kunna konstateras ha s.k. extraterritoriell effekt, beroende på hur praxis utvecklas. Detta gäller exempelvis artikel 9 om tankefrihet, samvets- och religionsfrihet och artikel 10 om yttrandefrihet. förbjuder också diskriminering vid tillämpning av konventionens fri- och rättigheter; enligt artikel 14 ska åtnjutandet av de fri- och rättig- heter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller 6Cameron 2006, s. 80. 7Danelius 2007, s. 78. annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Finns skäl att tro att en utlämning begärs i syfte att lagföra eller bestraffa den eftersökte på någon sådan grund, kan tänkas att verkställigheten av en sådan utlämning skulle kunna utgöra kon- ventionsbrott. Detta är dock inte självklart, eftersom artikel 14 inte innehåller ett generellt förbud mot diskriminering utan omfattar endast diskriminering med avseende på de fri- och rättigheter som behandlas i konventionen och dess tilläggsprotokoll. Frågan behand- las också i förarbetena till EAOL (se prop. 2003/04:7 s. 75 och Ds 2002:62 s. 100 f.). Utgångspunkten i departementspromemorian synes dock vara att lagföring eller bestraffning i den utfärdande staten på grund av den eftersöktes kön etc. skulle utgöra ett brott mot , och att risk för att överlämnande för så- dan lagföring eller bestraffning skulle kunna ske var minimal, efter- som alla medlemsstater i EU tillträtt . Ingen EU-medlemsstat skulle således, enligt detta synsätt, kräva någon överlämnad från i det angivna syftet. Eftersom risken ändå ansågs finnas, föreslogs en särskild bestämmelse i EAOL om att överlämnande inte fick ske, om det kunde antas att detta begärdes i syfte att lagföra eller bestraffa någon på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, jfr 7 § UtlämningsL. I propositionen tas som utgångspunkt för resonemanget, däremot, att överlämnande enligt givetvis inte får beviljas, om det finns skäl att tro att det begärs i syfte att lagföra eller bestraffa den eftersökte på någon sådan grund som avses i artikel 14 i . Eftersom en allmän hänvisning till sedermera gjordes i lagen ansågs den särskilda avslagsgrunden med sikte på diskriminering inte behövas. (Jfr också Lagrådets yttrande, prop. 2003/04:7 s. Framställningen i detta avsnitt koncentreras emellertid till de artiklar som direkt kan aktualiseras i utläm- ningsfall inför . Framställningen tar vidare främst sikte på de artiklar som skulle kunna utgöra hinder mot utlämning. I det följande berörs därför närmast artiklarna 2, 3, 6 och 8 i Europa- konventionen. Artikel 2 reglerar rätten till liv. Enligt artikeln ska envars rätt till livet skyddas genom lag och ingen ska avsiktligen berövas livet utom för att verkställa domstols dom i de fall då denne dömts för brott som enligt lag är belagt med sådant straff. straff upptas således som ett uttryckligt undantag från statens skyl- dighet att respektera rätten till liv. Artikel 3 innehåller, som nämnts, förbud mot tortyr eller omänsk- lig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Förbudet är gene- rellt utformat och utan undantag. Varken tortyr, omänsklig behandling eller förnedrande behandling definieras i Europa- konventionen. Vad gäller begreppet tortyr kan emellertid viss led- ning hämtas från begreppets definition i FN:s tortyrkonvention.8 I artikel 1 i denna konvention anges att med begreppet tortyr avses: varje handling genom vilken allvarlig smärta eller svårt lidande, fysiskt eller psykiskt, medvetet tillfogas någon antingen för sådana syften som att erhålla information eller en bekännelse av honom eller en tredje person, att straffa honom för en gärning som han eller en tredje person har begått eller misstänks ha begått eller att hota eller tvinga honom eller en tredje person eller också av något skäl som har sin grund i någon form av diskriminering, under förutsättning att smärtan eller lidandet åsamkas av eller på anstiftan eller med samtycke eller med- givande av en offentlig tjänsteman eller någon annan person som handlar såsom företrädare för det allmänna. Tortyr innefattar inte smärta eller lid- ande som uppkommer enbart genom eller är förknippade med lagenliga sanktioner. Vad avser de övriga två begreppen i artikel 3 finns inte, till ledning för tillämpningen, någon definition i annan internationell konven- tion. har dock slagit fast att begreppen ska tolkas restriktivt och att endast en behandling eller en bestraffning som präglas av avsevärd hårdhet och hänsynslöshet (a minimum level of severity, se bl.a. mot Förenade , dom den 18 janu- ari 1978, och Tyrer mot Förenade , dom ) är att hänföra till sådan behandling som avses i artikel 3.9 Som omänsklig eller förnedrande behandling har exempelvis bedömt misshandel under frihetsberövande, som inte nått upp till tortyr (Denizci m.fl. mot , dom , och mot , dom ), fängslade personers vistelser i fängelser och andra anstalter, då förhållandena där varit undermåliga bl.a. på grund av kraftig överbeläggning, oacceptabla sanitära förhållanden och avsaknad av ljus eller möjligheter till motion (mot , dom , Mayzit mot , dom , Peers mot , dom , Dougoz mot , dom , Tekin 8Danelius 2007, s. 67. 9van Dijk, van Hoof, van Rijn & Zwaak 2006, s. 412 ff. mot , dom , Kehayov mot , dom , och E.M.K mot , dom ), brister på medicinsk vård eller tillsyn av en fånge som är sjuk eller i behov av hjälp (McGlinchey m.fl. mot Förenade , dom , Khudobin mot , dom den 26 ok- tober 2006, Rehbock mot , dom , Serifis mot , dom , och Holomiov mot , dom ) och vissa former av kroppslig bestraffning (det tidigare nämnda Tyrer mot Förenade , dom , och D m.fl. mot , dom ).10 Vid bedömningen av om brott mot artikel 3 ska föreligga, vid risk för tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling eller be- straffning, är den individuella risken för att den person som ska ut- lämnas utsätts för den befarade behandlingen avgörande.11 Det räcker således vanligen inte att förhållandena i det aktuella landet är svåra allmänt sett och att det där förekommer kränkningar av mänskliga rättigheter. har i ett antal fall kommit fram till att en ut- lämning (eller utvisning, vilken situation i detta avseende kan jäm- ställas med en utlämning) skulle strida mot artikel 3. Som tidigare nämnts är det ledande avgörandet härvid Soering mot Förenade (dom ), vilket var första gången domstolen hade att ta ställning till huruvida en konven- tionsstat genom att bevilja en utlämning kan göra sig skyldig till brott mot konventionen. besvarade, som fram- gått, denna fråga jakande och anförde, att erkände att avståndstagandet mot tortyr bl.a. hade som följd att utlämning inte får ske vid risk för tortyr. I tortyrkonventionens artikel 3 anges att [i]ngen konventionsstat ska utvisa, återföra eller utlämna en person till en annan stat, i vilken det finns grundad anledning att tro att han skulle vara i fara för att utsättas för tor- tyr. Att utlämna någon som efter en utlämning skulle stå inför en reell risk att torteras, vore, enligt domstolen, oavsett vilket avsky- värt brott som denne påstods ha begått, oförenligt med de grund- läggande värderingarna bakom . Att utlämna någon under sådana omständigheter vore därför, uttalade domstolen, ett brott mot artikel 3. Principen om att en utlämning vid verklig risk för tortyr, vore ett brott mot artikel 3, borde, enligt dom- 10Se 2007, s. 68 ff. 11Danelius 2007, s. 78 f. stolen, utsträckas till fall då risken gällde omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Soering-fallet gällde utlämning av en ung tysk man (Soering) från till . I skulle han i delstaten ställas inför rätta misstänkt för mord. I tillämpas döds- straff för bl.a. mord. kunde inte ställa några garantier för att Soering inte skulle dömas till sådant straff eller för att det i så fall inte skulle verkställas. Artikel 2 i behandlar, som nämnts, rätten till liv. Enligt artikeln förbjuds dock, som tidigare framgått, inte dödsstraffet; detta är tillåtet om det finns en nationell lag som medger att dödsstraff utdöms för brottet i fråga och om straffet verkställs enligt domstols dom. kom i Soering- fallet fram till att ett dödsstraff, eftersom artikel 2 gör uttryckligt undantag för dödsstraff, inte i sig kunde anses oförenligt med artikel 3 i . (En utlämning av den som riskerar dödsstraff skulle emellertid, just på grund av dödsstraffet, kunna strida mot de sjätte och trettonde tilläggsprotokollen till Europakon- ventionen, vilka förbjuder dödsstraff i fredstid, resp. under alla omständigheter. hade emellertid inte anslutit sig till det sjätte tilläggsprotokollet och det trettonde tilläggsprotokollet hade ännu inte tillkommit.) Soering riskerade, om han dömdes till döden, att före en avrättning sitta i s.k. dödscell under stränga förhållanden och med hotet om av- rättning ständigt närvarande; han riskerade att utsättas för s.k. death-row phenomenon. Mot bakgrund av detta och med hänsyn till hans ringa ålder och psykiska status ansåg domstolen, att Soering, efter en utlämning till , riskerade att utsättas för behandling stridande mot artikel 3. Sedan Soering-domen kom 1989, har synen på dödsstraffet för- ändrats; alla stater som tillträtt har under- tecknat det sjätte tilläggsprotokollet och de flesta har även rati- ficerat det. Vidare har det trettonde tilläggsprotokollet tagits fram. Mot bakgrund av denna utveckling och med hänsyn till vissa uttal- anden gjort, bl.a. i fallet mot (dom ), har i doktrinen gjorts gällande att Europadom- stolen mycket väl skulle kunna betrakta en utlämning eller utvisning till ett land, i vilket den aktuella personen riskerar ett dödstraff, som ett brott mot artikel 3.12 I sammanhanget bör näm- 12 van Dijk, van Hoof, van Rijn & Zwaak 2006, s. 432 f. och 2007, s. 80 f. nas fallet m.fl. mot (dom ), vilket gällde en syrisk man () som av en syrisk domstol, i sin frånvaro, dömts till döden för medhjälp till mord. , hans hustru och minderåriga barn, hade ansökt om asyl i , men fått avslag. konstaterade att inte hade fått någon garanti från om att skulle få en ny rättegång och att åklagaren, vid en eventuell sådan, inte skulle yrka på döds- straff. skulle därför, menade domstolen, utsättas för risker om han utvisades till . hade, enligt domstolen, skäl att vara rädd för att dödsstraffet mot honom skulle komma att verk- ställas om han återvände till , och detta måste för honom, enligt domstolen, leda till allvarlig rädsla och ångest. Det kunde vidare konstateras, menade domstolen, att den rättegång som hade lett fram till den fällande domen inte kunde karaktäriseras som rättvis, och det kunde mot den bakgrunden ifrågasättas om en eventuell ny rättegång i skulle vara det. Sammanfattningsvis ansåg domstolen, att det fanns en reell risk för att , om han utvisades till , skulle bli avrättad och utsatt för behandling stridande mot artiklarna 2 och 3 i . En verk- ställighet av utvisningen skulle därför, enligt , innebära att bröt mot dessa artiklar. Som nämnts kan de båda tilläggsprotokollen tolkas så, att det föreligger hinder mot utlämning, i fall då det finns en påtaglig risk för att den som utlämnas, döms till döden eller att en redan utdömd dödsdom verkställs.13 institutioner har också i flera mål uttalat att det sjätte tilläggsprotokollet skulle kunna innebära ett skydd mot utlämning till en stat, där den eftersökte stod inför en reell risk att dömas till döden (se bl.a. Kommissionens mål mot , DR 76-A s. 164 och mot , DR 87-A s. 173). Saken har emellertid aldrig ställts på sin spets, eftersom det i de specifika fallen inför domstolen inte ansetts föreligga någon allvarlig risk för dödsstraff, antingen på grund av att den ansökande staten på ett tillfredsställande sätt försäkrat att dödsstraff inte skulle komma att utdömas eller av någon annan anledning. Chahal mot Förenade (dom ) gällde en man (Chahal) som var indisk medborgare och som till- sammans med sin hustru och två barn bott i Stor- . Barnen var födda i landet, och därför brittiska med- 13 2007, s. 506 f. borgare, men föräldrarna hade inte fått uppehållstillstånd i Stor- . Chahal var ledande företrädare för militanta sikher i och misstänktes för att ha deltagit i planeringen av terrordåd. Mot denna bakgrund ansåg Chahals när- varo oförenlig med nationella säkerhetsintressen och det beslutades att han skulle utvisas. konstaterade, att förbudet i artikel 3 i är undantagslöst och absolut och att det inte är tillåtet att väga de kränkningar som avses i artikeln mot nationella säkerhetsintressen; är det sannolikt att en person löper en allvarligt risk för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling efter en utvisning, får utvisning inte ske. Eftersom Chahal var en känd företrädare för sikhisk separatism och det även var välkänt att han var misstänkt för inblandning i terrorverksam- het, fanns det, enligt domstolen, skäl att anta att indiska säkerhets- organ skulle vara intresserade av honom. Dessa var enligt domstolen kända för sina hårda metoder och hade beskyllts för att ha begått allvarliga brott mot mänskliga rättigheter. En utvisning av Chahal till skulle därför, ansåg domstolen, strida mot artikel 3 i . I mot (dom ) hade en man från () begärt och beviljats flyktingstatus i , under hänvisning till att han i riskerade för- följelse på grund av att han var verksam i den politiska opposi- tionen. Efter att han dömts till fängelse för försök till rån, åter- kallades hans flyktingstatus och det beslutades att han, efter avtjänat fängelsestraff, skulle utvisas. ansåg att förhållan- dena i inte hade förändrats till det bättre sedan be- viljats flyktingstatus, och att det alltjämt fanns en allvarlig risk för att han i skulle utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling. En utvisning av honom skulle således, slog domstolen fast, stå i strid med artikel 3 i . I såväl mot (dom ) som D m.fl. mot (dom ) var fråga om utvisning från till av kvinnor som där riskerade att dömas till eller hade dömts till spöstraff (i det först nämnda fallet fanns även risk för dödsstraff). ansåg i båda fallen att en utvis- ning till skulle strida mot artikel 3 i . mot Förenade (dom ) gällde utvisning av en man () till , en del av med visst självstyre. gjorde själv gällande att han i början av 1990- talet hade engagerat sig i ett oppositionsparti i och att han till följd av detta hade arresterats och utsatts för tortyr av myndig- heterna. hade sökt asyl i , men fått avslag på sin ansökan, då myndigheterna där ansåg hans berättelse motsägelsefull och osannolik. Beslut hade därför fattats om att skulle utvisas till . hävdade inför att han riske- rade tortyr eller omänsklig och förnedrande behandling i och att en utvisning av honom dit därför skulle strida mot artikel 3 i . kom fram till att det fanns skäl att acceptera Hilals uppgifter, om vad han på grund av sitt politiska engagemang blivit utsatt för. Med hänsyn till Hilals per- sonliga situation och de allmänna förhållandena i såväl som , ansåg att en utvisning av till skulle innebära en allvarlig risk för att han skulle utsättas för tortyr eller omänsklig och förnedrande behandling. En utvis- ning av till skulle således, enligt domstolen, strida mot artikel 3 i . mot (dom ) gällde utvisning av en man () till . hade sökt asyl i . Han hade därvid gjort gällande att han hade varit soldat i den eri- treanska armén och tjänstgjort under kriget mellan och , men att han därefter hade deserterat. av- slog hans asylansökan under hänvisning till att Saids trovärdighet påverkades av att han inte kunnat visa några handlingar som styrkte bl.a. hans identitet, nationalitet och resväg till , och att hans uppgifter om själva deserteringen tedde sig osannolika. hävdade inför att en utvisning av honom skulle strida mot artikel 3 i eftersom han, om han utvisades till , skulle komma att dödas eller utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling. ansåg att Saids berättelse om faktiska förhållanden var samman- hängande och att hans uppgifter om deserteringen i viss mån stöddes av vad som var känt om förhållandena i . Upplysningar från bl.a. visade också, enligt domstolen, att de- sertörer från den eritreanska armén riskerade att utsättas för oer- hört grym behandling. slutsats blev därför att en utvisning av till skulle strida mot artikel 3 i Europa- konventionen. I Shamayev m.fl. mot och (dom ) hade 13 tjetjener illegalt försökt att resa in i , varvid de arresterats av georgisk gränspolis. hävdade att person- erna var terrorister och att de deltagit i stridigheter i , och begärde därför att de skulle utlämnas till . beslutade först att utlämna fem av personerna. Utlämningen av- seende dessa verkställdes och fyra av dem dömdes sedan i till fängelse. En tid senare beslutade att utlämna ytter- ligare tre av tjetjenerna. Två av dessa hade emellertid avvikit och återfanns senare i . Beträffande den tredje hade utlämningen, då prövade målet, ännu inte verkställts. Europa- domstolen kom fram till att utlämningen av de första fem person- erna inte inneburit någon kränkning av artikel 3 i Europakonven- tionen, eftersom det inte var visat bortom rimligt tvivel att det, då utlämningen beviljades, fanns allvarliga och välgrundade skäl att tro att personerna efter att ha utlämnats, skulle utsättas för risk för behandling i strid med artikel 3. Vad beträffar det därefter fattade utlämningsbeslutet, fann inte skäl att pröva huru- vida en verkställighet av detta, avseende de två tjetjener som på- träffats i , skulle ha varit förenligt med artikel 3. Europa- domstolen prövade dock huruvida en verkställighet av utlämnings- beslutet avseende den tredje tjetjenen, skulle vara förenligt med artikel 3. Domstolen kom därvid fram till att så inte skulle vara fallet. Som grund för sitt ställningstagande anförde domstolen att det fanns tillförlitliga uppgifter om att tjetjener som hade klagat hos hade utsatts för förföljelse i i form av hot, trakasserier och frihetsberövanden och att det även hade före- kommit att sådana personer försvunnit eller dödats.