sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Med kroppsvisitation menas enligt förarbetena till RF under- sökning av en persons kläder eller av det som någon bär med sig, t.ex. en handväska (prop. 1975/76:209 s. 147). Kroppsvisitation preci- seras i 28 kap. 11 § tredje stycket som en under- sökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Den som inte tillåter undersökning av väska eller annat föremål ska, om det anses lämp- ligt, ges tillfälle att lämna föremålet till förvaring. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen till förvaring får tillträde till förhandlingen inte vägras. Påträffas vid säkerhetskontroll sådana föremål som nämnts, och det inte tas i beslag enligt bestämmelserna i , ska den hos vilken föremålet påträffas, uppmanas att lämna det ifrån sig för förvaring. Den som inte efterkommer uppmaningen får avlägsnas från dom- stolen. För en person som är kallad till förhandlingen men som vägrar att efterkomma en sådan uppmaning ges möjlighet för rättens ord- förande att ändå besluta att personen ska få tillträde till förhand- lingen utan att lämna föremålet ifrån sig. Vidare bör här nämnas att frågan huruvida säkerheten i dom- stolarna kräver utökade möjligheter att kunna besluta om säker- hetskontroll, har varit föremål för övervägande av en av regeringen särskild utredare förhållandevis . Utredaren har i sitt betänk- ande SOU 2009:78, Ökad säkerhet i domstol, funnit att det finns ett klart uttalat behov av att utöka möjligheterna att fatta beslut om säkerhetskontroll i domstol. Betänkandet har senare följts av propositionen 2011/12:63, Ökad säkerhet i domstol. I den lämnar regeringen i korthet följande för- slag till ny lagstiftning på området. En ny och enhetlig reglering av förutsättningarna för säkerhetskontroll i domstol införs. Uppdel- ningen mellan allmän och särskild säkerhetskontroll tas bort. Säker- hetskontroll i domstol får genomföras om en sådan kontroll behövs för att begränsa risken för att det i en domstols lokaler eller i andra lokaler som används vid domstolsförhandling begås brott som inne- bär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfatt- ande förstörelse av egendom. Ett beslut om säkerhetskontroll ska avse , dock längst , eller en viss förhandling. – Säkerhetskontroll beslutas av domstolens chef eller någon annan lagfaren domare som han eller hon har delegerat beslutanderätten till. Ska säkerhetskontroll ske med anledning av en viss förhand- ling, får den även beslutas av rätten. Innan säkerhetskontroll be- slutas ska samråd ske med polismyndigheten och, om kontroll ska ske med anledning av en viss förhandling i brottmål, med åklagaren. Samråd behöver dock inte ske om det är uppenbart obehövligt. – En säkerhetskontroll genomförs, efter närmare anvisningar av polis- myndigheten, av en ordningsvakt under ledning av en polisman eller av en polisman. Vid kontrollen ska kroppsvisitation och undersök- ning av väskor och andra föremål i första hand ske genom använd- ande av metalldetektor eller annan liknande anordning. Möjligheten att lämna okontrollerade väskor och andra föremål för förvaring tas bort. – Lagändringarna föreslås träda i kraft . Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen Utöver vad som redovisats kan nämnas att bestämmelser om säkerhetskontroll även finns i bl.a. polislagen (1984:387), lagen (1988:144) om säkerhetskontroll i , lagen (2004:1100) om luftfartsskydd och lagen (2010:294) om säkerhets- kontroll vid offentliga sammanträden i kommuner och landsting. I samtliga dessa fall ger lagen möjlighet att genomföra säkerhetskon- troll i form av kroppsvisitering och undersökning av väskor, paket m.m., företrädesvis genom teknisk utrustning. En principiell olik- het föreligger mellan de uppräknade lagarna i den meningen att det vid säkerhetskontroll i och i luftfarten inte finns något krav på riskbedömning innan säkerhetskontroll genomförs. 19.6.2Behov av ändrade regler Som tidigare redovisats finns en möjlighet för all- män förvaltningsdomstol att med stöd av lagen om säkerhetskon- troll besluta om särskild säkerhetskontroll i samband med psykiatri- mål som hålls på en sjukvårdsinrättning. Enligt vår bedömning torde det dock sällan uppkomma behov av att anordna en sådan generell kontroll av parter och besökare utifrån en konkret säkerhetsrisk eller en mer abstrakt hotbild. Ett mer närliggande och i praktiken större behov av kontroll finns däremot i förhållande till en patient som genomgår öppen psykiatrisk tvångsvård. Till skillnad från vad som gäller för en inneliggande patient kan vårdpersonalen i detta fall inte läsa av patientens psykiska tillstånd och därmed förebygga och förekomma olika risksituationer. Det går inte att skapa sig en upp- fattning om huruvida det finns en vilja hos honom eller henne att föra in farliga föremål till förhandlingen. När det trots allt ändå finns en misstanke om bör det också vara möjligt att kunna kontrollera den saken. En generell säkerhetskontroll förefaller vara mindre väl lämpad för det. 19.6.3Våra överväganden och förslag Vårt förslag: Chefsöverläkaren ska få besluta om kroppsvisita- tion av en patient som är föremål för öppen psykiatrisk tvångs- vård och som ska inställa sig på en sjukvårdsinrättning för att medverka vid en domstolsförhandling som ska hållas där. Beslut om kroppsvisitation ska få fattas vid skälig misstanke om att Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen patienten bär med sig något farligt föremål som kan äventyra säkerhet och ordning på sjukvårdsinrättningen eller vid förhand- lingen. Det är viktigt att en god säkerhet kan upprätthållas även vid dom- stolsförhandlingar som äger rum på sjukhus. Det finns ett behov av att kunna kontrollera att inte vapen, knivar eller andra farliga före- mål förs in i den lokal som utgör förhandlingssalen. Särskilt gör sig detta kontrollbehov gällande i förhållande till patienter som genom- går psykiatrisk tvångsvård i öppen form. I dessa fall vistas patienten ofta fritt ute i samhället, vilket medför att vårdpersonalen inte har möjlighet att observera patienten och där- med inte heller kan bedöma om patientens närvaro vid förhand- lingen utgör någon särskild säkerhetsrisk. Vid tillfälle då det trots allt finns indikationer på att så kan vara fallet torde det vara mer effek- tivt att chefsöverläkaren fattar beslut om kroppsvisitation av patien- ten i stället för att rättens ordförande fattar beslut om säkerhets- kontroll vid förhandlingen. Vi vill därför föreslå att chefsöverläkaren ges en sådan befogenhet. Till undvikande av eventuella missförstånd vill vi understryka att vårt förslag i denna del inte grundas på före- ställningen att det överhuvudtaget inte kan uppkomma behov för allmän förvaltningsdomstol att kunna besluta om säkerhetskontroll av parter, besökare och andra i denna typ av mål. Att det finns en möjlighet till en sådan mer fullständig säkerhetskontroll ser vi som utomordentligt viktigt. Med hänsyn till karaktären av dessa mål tror vi dock att det är ovanligt att rätten behöver utnyttja sig av den möjligheten. Med vårt förslag kommer möjligheten att kunna kroppsvisitera en patient som genomgår psykiatrisk öppen tvångsvård och som ska medverka vid en förhandling som sker på sjukvårdsinrättningen att regleras dubbelt; dels i den särskilda lagen om säkerhetskontroll i domstol, dels genom att chefsöverläkaren ges rätt att fatta beslut om kroppsvisitation av patienten inför hans eller hennes medverkan vid domstolens förhandling på sjukhuset. Vi ser dock för egen del inga omedelbara nackdelar med en sådan ordning. 20Samverkan mellan olika huvudmän Utredningen ska överväga om ytterligare åtgärder kan behöva vid- tas från lagstiftarens sida för att underlätta samarbetet mellan lands- ting och kommun och därmed vården av de patienter som ges psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. Enligt direktiven bör utredningen generellt sett beakta frågor om gränsdragning och samarbete mellan olika myndigheter som på olika sätt kan komma i kontakt med patienten . Det gäller särskilt patienter som skulle kunna omfattas av annan tvångsvårdslagstiftning, som lagen (1988:870) om vård av missbrukare i särskilda fall och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredningen ska analysera om det finns behov av förändrad lagstiftning när det gäller gränsdragning och samarbete i syfte att ge den enskilde patien- ten så god vård som möjligt. 20.2Reglering av samarbetet mellan landsting och kommun 20.2.1Generell reglering av krav på samarbete mellan landsting och kommun Kommunen har ansvaret för inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär dock ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Kommun- ens uppgifter inom vård- och omsorgsområdet fullgörs vanligen av socialnämnden. Nämndens insatser för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne och vid behov Samverkan mellan olika huvudmän i samverkan med andra samhällsorgan, organisationer eller andra före- ningar.1 Hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Detta innebär bl.a. att vården särskilt ska tillgodose patientens behov av kontinuitet och säkerhet i vården. Vården och behandlingen ska så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Olika insatser för patienten ska samordnas på ett ändamålsenligt sätt.2 I föreskrifter ställs det krav på rutiner som klargör ansvaret för samarbetet kring och plane- ringen av den enskilda patientens vård.3 20.2.2Krav på överenskommelser om samarbete beträffande personer med psykisk funktionsnedsättning infördes nya bestämmelser i och i SoL som innebär att kommuner och landsting ska ingå överenskommelser om sitt samarbete när det gäller personer med psykisk funktionsned- sättning. Om det är möjligt bör organisationer som företräder dessa personer eller deras närstående ges möjlighet att lämna synpunkter på innehållet i överenskommelsen.4 Vid införandet av bestämmelserna konstaterade regeringen att det var för få av de samverkansdokument som fanns hos kommuner och landsting som kunde få verklig betydelse för ett gemensamt ansvarstagande och att utvecklingen på området gick för långsamt. Regeringen gjorde därför bedömningen att en lagstadgad skyldighet för kommuner och landsting att ingå överenskommelser om sitt samarbete kring personer med psykisk funktionsnedsättning skulle vara det bästa sättet att snabbt nå mer samordnade insatser från socialtjänst och hälso- och sjukvård. En skyldighet att ingå över- enskommelser skulle även tydliggöra och förstärka huvudmannens ansvar på området utan att staten i detalj föreskriver hur det ska genomföras eller vilka verksamheter som ska bedrivas. gavs i uppdrag att ta fram en vägledning om vad sådana överens- kommelser bör innehålla.5 12 kap. 1 och 2 §§ och 3 kap. 5 § SoL. 22 a § HSL. 34 kap. 4 § föreskrifter om ledningssystem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården, SOSFS 2005:12. 48 a § HSL och 5 kap. 8 a § SoL. 5Regeringens proposition 2008/09:193, Vissa psykiatrifrågor, s. 14 ff. Samverkan mellan olika huvudmän 20.2.3Skyldighet att upprätta en gemensam individuell plan och kommunen har en skyl- dighet att tillsammans upprätta en individuell plan när den enskilde har behov av insatser både från hälso- och sjukvården och från socialtjänsten.6 Detta är en generell skyldighet som inte omfattar enbart personer med psykisk funktionsnedsättning. Skyldigheten att upprätta en individuell plan är inte avgränsad till vissa ålders- grupper eller till personer med stora och omfattande behov. Om det redan finns en plan enligt en annan bestämmelse eller på frivillig grund, är det tillräckligt med den så länge samtliga föreskrivna krav för planen är uppfyllda. Den individuella planen ska upprättas om eller kom- munen bedömer att den behövs för att den enskilde ska få sina be- hov tillgodosedda och om den enskilde samtycker till att den upp- rättas. När det är möjligt ska planen upprättas tillsammans med den enskilde. Om det är lämpligt och den enskilde inte motsätter sig det, ska närstående ges möjlighet att delta i arbetet med planen. Av planen ska det framgå vilka insatser som behövs och vilka insatser respektive huvudman ska svara för. I planen ska det också redovisas åtgärder som ska vidtas av någon annan än eller kommunen samt vem av huvudmännen som ska ha det över- gripande ansvaret för planen. Missbruksvården och äldreomsorgen är exempel på verksamheter inom där bestämmelserna kan ha stor betydelse. Inom hälso- och sjukvården kan det finnas stora behov av planering i den psykiatriska vården och beroende- vården. Om en person med psykisk sjukdom missbrukar bör man som huvudregel utgå ifrån att en plan behövs för att hans eller hennes behov ska tillgodoses.7 20.2.4Samordnad vårdplan vid öppen psykiatrisk tvångsvård En vårdplan ska upprättas efter det att en patient har tagits in för psykiatrisk tvångsvård.8 Vårdplanen ska ange de behandlings- åtgärder och andra insatser som behövs för att syftet med tvångs- vården ska uppnås och för att resultaten av dessa insatser ska kunna bestå. Så långt möjligt ska planen upprättas i samråd med patienten. Om det inte är olämpligt ska samråd ske också med dennes när- 63 f § HSL och 2 kap. 7 § SoL. 2008/09:193, s. 20 f. 816 § LPT och 6 § andra stycket LRV. Samverkan mellan olika huvudmän Chefsöverläkaren har även en skyldighet att undersöka om patienten har behov av stöd från . infördes en ny öppen vårdform i den psykiatriska tvångs- vårdslagstiftningen, öppen psykiatrisk tvångsvård enligt LPT och öppen rättspsykiatrisk vård enligt LRV. Den nya vårdformen får bedrivas utanför sjukvårdsinrättningen och förutsätter bl.a. att patien- ten behöver iaktta särskilda villkor för att kunna ges nödvändig psykiatrisk tvångsvård. Chefsöverläkaren ansöker om den öppna vårdformen hos förvaltningsrätten när han eller hon anser att patien- ten bör ges sådan vård. Till ansökan ska det fogas en samordnad vårdplan, av vilken det bl.a. ska framgå patientens behov av insatser från hälso- och sjukvården respektive samt vilken enhet vid , kommunen eller annan huvudman som ansvarar för de insatser som planeras. Av vårdplanen ska det även framgå vilka beslut kommunen har fattat för att tillgodose patientens behov. Det är chefsöverläkaren som ansvarar för att en samordnad vård- plan upprättas. 20.2.5Gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet Kommuner och landsting har möjlighet att samverka i en gemen- sam gemensamt fullgöra uppgifter inom vård- och omsorgsområdet. Av lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet framgår vilka av landstingens respektive kommunernas uppgifter som får fullgöras i en sådan nämnd. För del är det uppgifter enligt HSL, tandvårdslagen (1985:125), LPT, LRV, LSS, lagen (1998:1656) om patientnämnds- verksamhet m.m. eller smittskyddslagen (2004:168). Det kan också röra sig om uppgifter som i annat fall enligt lag ska handhas av den nämnd där ledningen av hälso- och sjukvården utövas. De av kommunens uppgifter som får fullgöras i en gemensam nämnd är uppgifter enligt SoL, HSL, LVM, LVU, LSS eller lagen om patientnämndsverksamhet m.m. Även uppgifter som i annat fall enligt lag ska handhas av en socialnämnd får fullgöras i en gemen- sam nämnd. Det kan t.ex. röra sig om uppgifter enligt FB rörande fastställande av faderskap, adoption och vårdnad.9 För samverkan i en gemensam nämnd krävs att uppgifter från såväl landstingen som kommunen eller kommunerna ingår i nämn- 9 Regeringens proposition 2002/03:20, Samverkan mellan kommuner och landsting inom vård- och omsorgsområdet, s. 40. Samverkan mellan olika huvudmän En gemensam nämnd tillsätts i någon av de samverkande kommunerna eller landstingen och ingår i denna kom- muns eller detta landstings organisation (värdkommun eller värd- landsting). Den gemensamma nämnden är, liksom övriga nämnder i en kommun eller i ett landsting, en egen myndighet men inte en egen juridisk person. I stället verkar den gemensamma nämnden som företrädare för sina huvudmän. Varje samverkande kommun eller landsting är alltså fortfarande huvudman för den eller de frågor som de har lagt på den gemensamma nämnden att sköta. En gemen- sam nämnd får fullgöra uppgifter för vilka det enligt särskilda för- fattningar ska finnas en eller flera nämnder i varje kommun eller landsting. Den gemensamma nämnden möjliggör samverkan i en offentligrättslig form som tillåter att huvudmannaskapet och det politiska inflytandet ligger kvar hos respektive part. Möjligheter ges också att avgränsa ansvarsområdet för den gemensamma nämnden så att nämnden inte behöver vara totalansvarig för ett helt område som all hälso- och sjukvård. En del av ansvaret för hälso- och sjuk- vården kan alltså ligga kvar hos huvudmännen i andra nämnder. Eftersom den gemensamma nämnden inte är en egen juridisk person kan den inte själv anställa personal, utan personalen kommer i stället att ha sin anställning hos respektive huvudman. Finansieringen av nämndens verksamhet bestäms i den överenskommelse som träffas av huvudmännen. 20.2.6Kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård I lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård finns bestämmelser om betalningsansvar för somatisk långtids- och akutsjukvård, geriatrisk vård och psykiatrisk vård. För att kommunens betalningsansvar för en patient inom slutna psykiatriska vård ska inträda krävs att patienten är utskriv- ningsklar och att det har upprättats en vårdplan för honom eller henne. Med sluten psykiatrisk vård avses dels sådan vård som ges i frivilliga former enligt HSL, dels vård som ges med stöd av LPT eller LRV. En patient är utskrivningsklar om han eller hon inte längre be- döms behöva sluten vård. Det ankommer på läkaren att avgöra om patienten är utskrivningsklar. För en patient som tvångsvårdas enligt LRV krävs det i vissa fall ett beslut av domstol för att tvångsvården Samverkan mellan olika huvudmän ska kunna upphöra (särskild utskrivningsprövning). Eftersom betal- ningsansvaret är knutet till att patienten är utskrivningsklar, kan det inte omfatta patienter som är i behov av tvångsvård. Kommunerna kan därför inte bli betalningsansvariga för vården av patienter på permission. När patienten skrivs in i den slutna psykiatriska vården ska den behandlande läkaren genom ett inskrivningsmeddelande underrätta berörda enheter i den öppna vården eller omsorgen att patienten efter att ha skrivits ut kan behöva kommunens socialtjänst eller hälso- och sjukvård eller primärvård, öppna psykiatrisk vård eller annan vård. Dessutom ska en vårdplan upprättas för en patient som har sådana behov. I de fall en vårdplan ska upprättas ska den behandlande läkaren kalla till en vårdplanering. Senast dagen efter det att kallelse från en behandlande läkare mottagits av berörda en- heter ska dessa tillsammans med den behandlande läkaren påbörja vårdplaneringen. Vårdplanen ska belysa patientens behov av insatser och innehålla uppgift om vilken enhet som är ansvarig för respek- tive insats. Den anses vara upprättad när den har justerats av före- trädare för de ansvariga enheterna. Den behandlande läkaren ska senast dagen före det att en patient beräknas skrivas ut från den slutna vården genom ett utskrivningsmeddelande underrätta de an- svariga enheterna. För en patient inom den psykiatriska vården inträder kommunens betalningsansvar tidigast efter det att kommunen mottagit kallelsen till vårdplaneringen. Ett landsting och en kommun kan dock komma överens om att betalningsansvaret ska inträda . Medverkar inte en kommun vid upprättandet av vårdplan inträder betalningsansvaret ändå om den utskrivningsklara patienten stannar kvar inom hälso- och sjukvård. Kan de insatser ansvarar för inte utföras inträder inte något betalnings- ansvar för kommunen. 20.3Samarbete enligt LVM och LVU När ett beslut om tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall har fattats ska (SiS) efter anmälan av socialnämnden anvisa plats i ett LVM-hem. Det är SiS som beslutar om intagning i och om utskrivning från ett LVM-hem. SiS ska fortlöpande hålla socialnämnden underrättad om hur vården framskrider och samråda med nämnden i alla frågor av Samverkan mellan olika huvudmän SiS ska, så snart det kan ske med hänsyn till den planerade vården, besluta att den intagne ska beredas tillfälle att vistas utanför LVM-hemmet för vård i annan form. Det är socialnämnden som ska se till att sådan vård anordnas. Innan vård i annan form på- börjas ska socialnämnden, i samråd med den intagne och SiS, upp- rätta en plan för den fortsatta vården. SiS ska följa upp verksam- heten enligt LVM. Uppföljningen ska omfatta tiden såväl under som efter avslutad vård. ska till SiS lämna de uppgifter om enskilda som SiS behöver för att fullgöra uppföljningsskyldig- heten.10 Det är socialnämnden som bestämmer hur vård enligt LVU ska ordnas och var den unge ska vistas . Det ska finnas särskilda ungdomshem för den som behöver stå under särskilt nog- grann tillsyn vid vård som beslutats till följd av att den unge ut- sätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Särskilda ungdoms- hem ska också finnas när den unge behöver stå under särskilt nog- grann tillsyn vid fortsatt vård efter att ha verkställt sluten ung- domsvård enligt 32 kap. 5 § . SiS ska anvisa plats i ett särskilt ungdomshem när socialnämnden har beslutat att den unge ska vistas i ett sådant hem. Verksamheten enligt LVU ska följas upp av SiS. Uppföljningen ska omfatta tiden såväl under som efter avslutad vård. ska till SiS lämna de uppgifter om enskilda som SiS behöver för att fullgöra uppföljningsskyldigheten.11 20.4Brister i samarbetet mellan landsting och kommun I fråga om samverkan mellan huvudmän för att ge personer med psykisk funktionsnedsättning ett heltäckande och sammanhållet stöd fann Nationell psykiatrisamordning att det, trots en rad olika tidi- gare initiativ på området för att öka förutsättningarna till ett gemensamt arbete, fortfarande kvarstod betydande samverkans- brister. Utredningen grundade denna bedömning bl.a. på resultatet av uppföljningar som och tillsynsenheter gjort av ett större antal individärenden. I uppföljningarna pekades på en rad brister i fråga om samverkan mellan kommun och lands- 1025–28 §§ och 30 a §§ LVM. 113, 11, 12 och 14 §§ LVU. Samverkan mellan olika huvudmän Bl.a. kunde konstateras att samarbete mellan huvudmännen uteblivit i ett antal ärenden trots att det borde ha varit relevant utifrån den enskildes situation samt att individuella planer – planer som ska upprättas i det fall insatser från både landsting och kom- mun behövs – var upprättat i alltför få fall. Nationell psykiatrisam- ordning betonade i sitt slutbetänkande SOU 2006:100, Ambition och ansvar, att det var nödvändigt att stödinsatser som kommunen och ger till personer med psykisk funktionsnedsättning utformas i samråd mellan huvudmännen för att åstadkomma en sammanhängande vårdkedja. Bl.a. hänvisades till att insatser som t.ex. boendestöd, sysselsättning, medicinering, utbildning och arbets- träning och annan rehabilitering ofta är beroende av varandra. Det är därför angeläget att insatserna samordnas och inte utformas var för sig (a.a. s. 127). I syfte att just åstadkomma att vård- och stödinsatser samordnas i större utsträckning föreslog Nationell psykiatrisamordning att landsting och kommuner skulle bli skyldiga att ingå överenskom- melser om sitt samarbete kring insatser till personer med psykiskt funktionshinder. På det sättet, menade utredningen, blir uppdragen till ledningsnivåer, verksamhetschefer och socialchefer tydligare och därigenom skapas förutsättningar för ett gemensamt ansvarstag- ande på ledningsnivå.