sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — Möjligheten att förena villkorligt fängelse med en sådan sanktion bör därför inte vara beroende av att det finns en målsägande. Inte heller bör ingripandegraden i sank- tionen påverkas av en eventuell målsägandes behov av skydd mot att utsättas för ytterligare brott från den tilltalades sida. Ingripande- graden bör – i enlighet med våra allmänna utgångspunkter – i stället avgöras utifrån längden på det villkorliga fängelsestraffet. Sanktionen bör således i första hand ha en repressiv funktion, även om inne- hållet så långt möjligt bör verka brottsavhållande. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse inslaget i övervaknings- och kontrollsanktionen bör därför inte vara beroende av att det finns en målsägande som anses vara i behov av skydd mot ytterligare brottslighet. 11.6.8.3 Kontaktförbud bör inte utgöra förstärkningsinslag Vår bedömning: Ett kontaktförbud har ett utpräglat skydds- syfte, vilket innebär att ingripandegraden måste avgöras utifrån målsägandens (eller annan persons) behov av skydd mot att kon- taktas av person som förbudet riktas mot. Kontaktförbud lämpar sig därmed mindre väl som inslag i en tilläggssanktion till vill- korligt fängelse. Innehållet i en övervaknings- och kontroll- sanktion bör därför inte kunna förstärkas genom att den dömde förbjuds att söka upp eller på annat sätt kontakta en person, t.ex. målsäganden. En av de åtgärder som i enlighet med vad som anförts i av- snitt 11.6.8.1 skulle kunna utgöra förstärkande inslag i en över- vaknings- och kontrollsanktion är kontaktförbud. Ett kontaktförbud innebär att den dömde förbjuds att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person. kan kontaktförbud meddelas enligt lagen (1988:688) om kon- taktförbud. Enligt 1 § första stycket får ett sådant beslut meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avser att skydda. Ett beslut om kontaktförbud förutsätter inte att den som förbudet riktas mot har begått brott mot den som förbudet avser skydda, men vid bedömningen av om det finns en sådan risk som anges i 1 § första stycket ska särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse Av 1 a § lagen om kontaktförbud framgår att ett kontaktförbud utöver vad som anges i 1 § får avse förbud att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt med annan, om det på grund av sär- skilda omständigheter finns en påtaglig risk för att den mot förbudet riktas kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid. Ett kontaktförbud kan också, enligt 2 § lagen om kontaktförbud, utvidgas till att avse ett förbud att uppehålla sig i när- heten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas. Om den som har meddelats ett sådant s.k. utvidgat kontaktförbud överträder förbudet, får han eller hon meddelas förbud att uppehålla sig inom ett större område, ett s.k. särskilt utvidgat kontaktförbud. Ett förbud om särskilt ut- vidgat kontaktförbud ska, om det inte finns särskilda skäl, förenas med villkor om elektronisk övervakning. Ett kontaktförbud ska enligt 4 § lagen om kontaktförbud med- delas , högst , med möjlighet till förlängning med högst i taget. Kontaktförbud avseende gemensam bostad får dock meddelas , med möjlighet till förläng- ning med högst i taget, och särskilt utvidgat kontaktför- bud med villkor om elektronisk övervakning , med möjlighet till förlängning med högst i taget. I 24 § lagen om kontaktförbud föreskrivs att den som bryter mot ett kontaktförbud döms för överträdelse av kontaktförbud till böter eller fängelse i högst . Skäl som talar för kontaktförbud som förstärkningsinslag Det finns skäl som talar för att låta kontaktförbud utgöra förstär- kande inslag i en övervaknings- och kontrollsanktion. Ett kontakt- förbud är en tydligt repressiv åtgärd som dessutom kan förväntas ha en återfallsförebyggande effekt. Vidare kan kontaktförbudet ut- göra ett skydd och ökad trygghet för den som utsatts för brott. Om förbudet kombineras med ett förbud att vistas på en viss plats eller inom ett visst område kan det kontrolleras genom elektronisk övervakning och därmed ytterligare öka skyddet för målsäganden. Kopplingen till det villkorliga fängelsestraffet skulle dessutom inne- bära att det blir en tydlig och märkbar reaktion för den som över- träder kontaktförbudet, då det skulle kunna leda till att fängelse- straffet får verkställas i anstalt.34 34 Se Perklev, Några idéer kring utformningen av ett nytt påföljdssystem, SvJT 2010 s. 500. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse Ett villkorligt fängelsestraff förenat med en övervaknings- och kontrollsanktion som innefattar kontaktförbud skulle därmed inne- bära en trovärdig påföljd, som väl skulle kunna användas även vid något högre straffnivåer. Därtill kommer att en skyldighet att undvika kontakt med vissa angivna personer utgör en sådan övervakningsåtgärd som ska kunna verkställas inom EU i enlighet med rambeslutet om ömsesidigt erkännande av domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder. Om kontaktförbud kan utgöra innehåll i en tilläggssanktion till villkorligt fängelse, skulle möjligen förutsättningarna för verkställighet i av ut- ländska sådana beslut som utgör påföljd eller del av påföljd för brott öka. Skäl som talar mot kontaktförbud som förstärkningsinslag Det finns emellertid starka skäl som talar emot att kontaktförbud får utgöra förstärkande inslag i en övervaknings- och kontrollsank- tion. Vi har i avsnitt 11.6.8.2 gjort bedömningen att det förstärkan- de inslaget inte bör vara beroende av att det finns en målsägande som anses vara i behov av skydd mot ytterligare brottslighet. Kontakt- förbud är till sin natur ett sådant inslag, vilket innebär att det knappast vara det enda förstärkande inslag som kan komma i fråga. Vad som dock i än större utsträckning talar emot kontaktförbud som del av en tilläggssanktion till villkorligt fängelse är att ingripande- graden i en sådan sanktion inte rimligen kan anpassas till det vill- korliga fängelsestraffets längd. Kontaktförbud har ett utpräglat skyddssyfte, nämligen att skydda målsäganden från risken att bli utsatt för ytterligare angrepp från den dömde. Det innebär att ingripandegraden i ett kontaktförbud måste avgöras utifrån måls- ägandens behov av skydd mot att kontaktas av den dömde. Det bör därför inte kunna komma i fråga att avgöra omfattningen av ett kontaktförbud enbart med hänsyn till det villkorliga fängelsestraffets längd. Med hänsyn till kontaktförbudets tydliga skyddssyfte och de fördelar ett sådant förbud kan innebära för målsägandens del, kan det också ifrågasättas varför kontaktförbud ska kunna utgöra inslag i en övervaknings- och kontrollsanktion men inte kunna användas som inslag i någon annan tilläggssanktion till villkorligt fängelse. Vidare kan det ifrågasättas om kontaktförbud bör tillmätas något självständigt värde som förstärkningsinslag. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse vara självklart att den som har begått ett brott mot en annan person fortsättningsvis ska avhålla sig från att söka upp eller på annat sätt ta kontakt med brottsoffret på det sätt som ett kontaktförbud är avsett att förhindra. Om inte kontaktförbudet skulle innebära mer långtgående inskränkningar än så, är det därmed knappast ett åläg- gande som bör tillgodoräknas den dömde på samma sätt som andra typer av inslag. Ytterligare ett skäl mot att använda kontaktförbud som för- stärkningsinslag är att det redan finns ett särskilt regelverk för kon- taktförbud genom bestämmelserna i lagen om kontaktförbud. Beslut om kontaktförbud enligt den lagen meddelas ofta utan att den person som förbudet riktas mot har dömts för brott, t.ex. under förunder- sökningen för brott mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. Kontakt- förbud som en del av en tilläggssanktion till villkorligt fängelse kan därmed inte ersätta dagens system för beslut om kontaktförbud. Det förhållandet att det finns en konstruktion med kontaktför- bud som inte kan avvaras skulle leda till problem vid hanteringen av överträdelse av ett kontaktförbud som innefattats i en övervaknings- och kontrollsanktion. Enligt nuvarande ordning är överträdelse av kontaktförbud ett särskilt brott. I de allra flesta fall torde påföljden bestämmas till dagsböter eller ett mycket kort fängelsestraff. I det system som vi föreslår skulle ett fängelsestraff för överträdelse av kontaktförbud – om inte den tilltalades tidigare brottslighet utgör hinder – dömas ut villkorligt, något som i sig skulle innebära tillämpningsproblem om det villkorliga fängelsestraffet kan förenas med en tilläggssanktion som innefattar just kontaktförbud. Vad som ytterligare komplicerar situationen är att den dömde, om kontakt- förbudet utgör en del av en övervaknings- och kontrollsanktion, både har begått ett nytt brott och brutit mot villkoren för det tidi- gare utdömda villkorliga fängelsestraffet. En förutsättning för att låta kontaktförbud utgöra förstärkningsinslag i en övervaknings- och kontrollsanktion skulle därmed vara att överträdelser av den typen av kontaktförbud inte skulle vara ett särskilt brott. Det finns vidare anledning att beakta det faktum att processer om överträdelse av kontaktförbud ofta innefattar svåra bevisfrågor. Inte sällan invänder den som förbudet riktas mot att den som avses skyddas av beslutet självmant har sökt upp honom eller henne. Gränsen för vad som utgör kontakt kan också bli föremål för diskus- sion, då det kan uppstå situationer där den person som förbudet riktas mot råkar uppehålla sig på samma plats som den som förbudet avser skydda utan att medvetet ha uppsökt honom eller henne. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse är enligt vår bedömning mindre lämpligt att bevisfrågor av det nu beskrivna slaget behandlas i en process om bristande verkställighet av det villkorliga fängelsestraffet. Sammantaget finns det således skäl som talar såväl för som emot att låta kontaktförbud utgöra förstärkande inslag i en övervaknings- och kontrollsanktion. Ett skäl för en sådan ordning är, som angetts ovan, att kontakt- förbud ska kunna verkställas inom EU i enlighet med rambeslutet om ömsesidigt erkännande av domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder. Det skälet är emellertid inte särskilts starkt. Kontaktförbud som i andra stater döms ut inom ramen för en icke frihetsberövande påföljd bör rimligen kunna övervakas i enlighet med det system för beslut om kontaktförbud som finns . Ett starkare skäl för kontaktförbud som förstärkningsinslag är enligt vår bedömning kontaktförbudets återfallsförebyggande effekt. Vi anser dock inte att det skälet överväger de i det föregående angivna skälen mot kontaktförbud som förstärkningsinslag, särskilt att förbudet inte rimligen kan straffmätas i förhållande till fängelse- straffets längd och de tillämpningsproblem som uppstår vid över- trädelse av förbudet. Dessa syften kan enligt vår bedömning uppnås bättre med den nu gällande ordningen, där kontaktförbud beslutas enligt en särskild ordning. Sammantaget gör vi bedömningen att kontaktförbud lämpar sig mindre väl som tilläggssanktion till villkorligt fängelse och därmed inte bör utgöra förstärkande inslag i en övervaknings- och kontroll- sanktion. Som framgår av våra överväganden i avsnitt 11.6.8.6 bör dock ett förbud för den dömde att vistas på en särskilt angiven plats eller inom ett särskilt angivet område kunna utgöra en sådan förstärkningsåtgärd. Som anförs i det avsnittet bör det vid valet av och utformningen av ett sådant förbud kunna beaktas att förbudet kan verka brottsavhållande. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse 11.6.8.4Skyldighet att vistas på närvarocentrum kan i vart fall inte utgöra förstärkningsinslag Vår bedömning: Det skulle visserligen finnas fördelar med att låta skyldighet för den dömde att vistas på ett närvarocentrum utgöra förstärkande inslag vid en övervaknings- och kontroll- sanktion. Med tanke på kostnaden för att bygga upp och driva närvarocentren, är det dock i vart fall inte något realistiskt alternativ. En skyldighet för den dömde att i viss närmare utsträckning vistas på närvarocentrum skulle onekligen ha fördelar som förstärkande inslag. En sådan skyldighet skulle inte vara beroende av att det finns en målsägande. Den skulle dessutom kunna göras mer eller mindre ingripande för den dömde, beroende på hur ofta och länge vistelsen på närvarocentret får pågå. Ett sådant inslag skulle således ha en tydlig repressiv funktion och också uppfylla kravet på att kunna straffmätas i förhållande till det villkorliga fängelsestraffets längd. En förutsättning för att en övervaknings- och kontrollsanktion ska kunna innefatta skyldighet att vistas på närvarocentrum är dock att det finns lokaler i vilka denna skyldighet kan fullgöras. Sådana lokaler torde inte finnas och det skulle vara resurskrävande att åstadkomma dem på tillräckligt många platser i landet. Därtill kom- mer att det måste finnas personal på centren och förutsättningar för att driva en meningsfull verksamhet där. Av kostnadsskäl framstår en skyldighet att vistas på närvarocentrum därför knappast som ett rimligt eller realistiskt alternativ. Den reglering som införs bör dock vara utformad på ett sådant sätt att den inte förhindrar att förstärkningsinslaget fullgörs genom vistelse på ett sådant centrum. Vi återkommer till denna fråga i avsnitt 11.6.8.6 nedan. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse 11.6.8.5 Helghemarrest ska kunna utgöra förstärkningsinslag Vårt förslag: När det villkorliga fängelsestraffets längd uppgår eller mer, ska övervaknings- och kontroll- sanktionen utöver kontakt- och anmälningsskyldighet kunna innefatta ett förbud för den dömde att lämna bostaden under två för honom eller henne arbetsfria dagar (helghemarrest). Helghemarrest ska pågå eller annan för den dömde arbetsfri tvådagarsperiod för som över- vaknings- och kontrollsanktionen omfattar. Som utgångspunkt bör gälla att helghemarresten ska fullgöras i början av verk- ställigheten av övervaknings- och kontrollsanktionen. Efterlevnaden av förbudet att lämna bostaden ska kunna kontrolleras med elektroniska hjälpmedel. En förutsättning för helghemarrest ska vara att inslaget bedöms lämpligt med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden och övriga omständigheter. Lämplighetskravet bör inte utgöra hinder för att besluta om helghemarrest för vissa brottstyper eller för brott som har riktats mot personer i den dömdes hus- håll. Inte heller bör det ställas upp något krav på att den dömde har sysselsättning. Det ska inte krävas samtycke från den dömde eller från någon som han eller hon sammanbor med för att en övervaknings- och kontrollsanktion ska kunna innefatta helghemarrest. Helghemarrest som förstärkande inslag kan kortare fängelsestraff verkställas utanför anstalt genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (IÖV). Verkställig- hetsformen, som regleras i lagen (1994:451) om intensivöver- vakning med elektronisk kontroll (IövL), innebär att den dömde förbjuds att vistas utanför sin bostad annat än på särskilt angivna tider och för bestämda ändamål, såsom arbete, utbildning, vård och nödvändiga inköp. Att förbudet efterlevs kontrolleras genom elek- troniska hjälpmedel, s.k. elektronisk fotboja. Den elektroniska övervakningen innebär att den dömde förses med en sändare som fästs vid fotleden. Sändaren står i kontakt med en mottagare som är placerad i bostaden, och om den dömde rör sig utanför mot- Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse tagarens räckvidd än de som särskilt angetts bryts kontakten och ett larm går till en centraldator.35 IÖV som verkställighetsform för kortare fängelsestraff har funnits i , då en försöksverksamhet startades. är verkställighetsformen ett permanent inslag i påföljdssystemet. Förbud att lämna bostaden som straffrättslig reaktion på brott är därmed numera en väl beprövad sanktionsform. Efterlevnaden av förbudet kan på ett förhållandevis enkelt sätt kontrolleras genom den elektroniska fotbojan. Förbudet har dessutom ett tydligt repres- sivt syfte, då det innebär att den dömdes frihet tas i anspråk på ett sätt som närmar sig ett ovillkorligt fängelsestraff i ingripandegrad. Ett alternativ som bör övervägas för att förstärka ingripandenivån i en övervaknings- och kontrollsanktion bör därför vara ett förbud för den dömde att lämna bostaden. Ett sådant förbud skulle dock bli alltför ingripande jämfört med det antal timmar samhällstjänst som annars hade valts som tilläggs- sanktion, om omfattningen blir densamma som dagens verkställig- het av kortare fängelsestraff genom IÖV. Om förbudet får pågå under hela den tid som sanktionen pågår, skulle det dessutom uppstå en alltför kraftig tröskel vid den gräns där det inte anses tillräckligt med enbart kontakt- och anmälningsskyldighet (dvs. vid villkorligt fängelse ). Den som döms till ett villkorligt fängelse- straff om fyra eller skulle endast åläggas en kontakt- och anmälningsskyldighet medan den som döms till ett obetydligt längre villkorligt fängelsestraff () även skulle förbjudas att lämna bostaden som motsvarar hela det villkorliga fängelsestraffets längd. Därtill kommer att ett förbud att lämna bostaden annat än på särskilt angivna tider och för särskilt angivna ändamål – s.k. hemarrest – enligt vad vi har föreslagit i avsnitt 9.5.8 och utvecklar i avsnitt 11.7 ska utgöra en egen tilläggssanktion till villkorligt fängelse, som ska kunna tillämpas endast vid återfall i brott. För att ett förbud att lämna bostaden ska kunna användas som förstärkande inslag inom ramen för en övervaknings- och kontroll- sanktion, bör det därför begränsas till att avse ett mindre antal dagar och än hela den tid under vilken över- vaknings- och kontrollsanktionen pågår. De dagar som ur den dömdes perspektiv torde uppfattas som mest ingripande att behöva tillbringa i bostaden, bör vara 35 Nuvarande reglering om IÖV som verkställighetsform för kortare fängelsestraff beskrivs närmare i avsnitt 4.2.3. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse (veckoslut) eller andra för honom eller henne arbetsfria dagar. med vad som skulle kunna benämnas helghemarrest i kom- bination med en kontakt- och anmälningsskyldighet, bör enligt vår bedömning kunna utgöra en tillräckligt ingripande tilläggssanktion vid villkorliga fängelsestraff som uppgår eller mer. För att ingripandegraden i tilläggssanktionen även vid de högre straffnivåerna ska kunna sägas stå i rimlig proportion till det vill- korliga fängelsestraffets längd, bör helghemarresten vara mer om- fattande ju längre det villkorliga fängelsestraffet är. Detta kan åstadkommas genom en straffmätning av det antal veckor som helg- hemarresten ska pågå. Ett alltför litet antal veckor med helghemarrest skulle innebära att ingripandegraden i övervaknings- och kontrollsanktionen inte kan likställas med den hos det antal timmar samhällstjänst som annars skulle ha valts som tilläggssanktion. måste beaktas att helghemarrest för de allra flesta torde uppfattas som ett relativt ingripande inslag, då det innebär att den dömde avskärs från möjlig- heten att röra sig fritt under arbetsfria dagar. Antalet veckor med hemarrest får därför inte heller vara alltför stort. Vid en avvägning av dessa omständigheter gör vi bedömningen att en tillräcklig, men inte alltför hög, ingripandegrad kan uppnås om helghemarresten får pågå eller annan för den dömde arbetsfri två- dagarsperiod för som övervaknings- och kontrollsank- tionen omfattar. Vi föreslår därför att övervaknings- och kontrollsanktionen vid villkorliga fängelsestraff som uppgår eller mer ska kunna förstärkas med ett förbud för den dömde att lämna bostaden under två för honom eller henne arbetsfria dagar för som övervaknings- och kontrollsanktionen omfattar. Det inne- bär att ett villkorligt fängelsestraff som förenas med övervaknings- och kontrollsanktion ska innefatta helghemarrest under sex (eller andra arbetsfria tvådagars- perioder). Om det villkorliga fängelsestraffet uppgår och förenas med tio månaders övervaknings- och kontrollsanktion ska helghemarresten omfatta tio . Om det villkorliga fängelse- straffet uppgår men har förenats med en över- vaknings- och kontrollsanktion för att det är fråga om återfall i brott ska sanktionen omfatta helghemarrest under åtta . Som utgångspunkt bör gälla att helghemarresten ska fullgöras i början av verkställigheten av övervaknings- och kontrollsanktionen. Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse Den som dömts till villkorligt fängelse i förening med åtta månaders övervaknings- och kontrollsanktion bör således som regel fullgöra helghemarresten av verkställigheten av sanktionen. På så sätt blir sanktionen som mest ingripande i början av verkställigheten. Kontroll av efterlevnaden av förbudet När fängelsestraff verkställs utanför anstalt genom IÖV kontrolleras efterlevnaden av förbudet att lämna bostaden som beskrivits ovan genom användning elektroniska hjälpmedel (elektronisk fotboja). Som framgår av avsnitt 11.7 nedan föreslår vi att efterlevnaden av tilläggssanktionen hemarrest, som ersätter möjligheten att verkställa kortare ovillkorliga fängelsestraff utanför bostaden, ska kunna kon- trolleras elektroniskt på motsvarande sätt. Elektronisk övervakning ska emellertid inte vara något obligatoriskt inslag i hemarresten, utan för det fall att Kriminalvården finner andra sätt att kontrollera att den dömde uppehåller sig i bostaden ska de kunna användas i stället. Den elektroniska övervakningen ska således inte utgöra innehållet i sanktionen, utan en form för kontroll av att sanktionen efterlevs. Enligt uppgifter som Kriminalvården lämnat till utredningen kan även efterlevnaden av en helghemarrest av det slag som vi nu skisserat kontrolleras elektroniskt. Det system som används för elektronisk övervakning vid IÖV kan programmeras på ett sådant sätt att det är aktivt under de dagar då helghemarresten pågår, för att sedan vila under övriga dagar. En förutsättning är dock att den dömde bär fotbojan som helghemarresten pågår, dvs. även under de dagar då helghemarresten inte fullgörs. Det är – en- ligt vad Kriminalvården har angett – visserligen möjligt att ta av fotbojan under de dagar som helghemarresten inte fullgörs. I så- dana fall förutsätts dock, med den teknik som används , att Kriminalvårdens personal då helghemarresten ska fullgöras gör hembesök hos den dömde för att montera upp över- vakningsutrustningen i bostaden och sätta på den dömde fotbojan. Därefter skulle man åter behöva besöka den dömde för att montera ned utrustningen och ta av fotbojan när helghemarresttillfället är över. En sådan ordning skulle knappast vara ekonomiskt eller prak- tiskt försvarbar. Tekniken för elektronisk övervakning är emeller- tid under utveckling, och enligt de uppgifter som Kriminalvården Innehållet i tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse lämnat till utredningen finns det god anledning att anta att man kommer att kunna använda s.k. GPS-teknik, vilket skulle ge bättre möjlighet att ta av fotbojan under de dagar som helghem- arresten inte fullgörs. Att sådan teknik kan komma till användning har för övrigt förutsatts i tidigare lagstiftningsärenden som rört möjligheten till elektronisk övervakning.36 Enligt vår bedömning innebär inte det förhållandet att den dömde tvingas bära fotbojan under hela den tid som övervaknings- och kon- trollsanktionen pågår ett sådant intrång i den personliga integriteten att sanktionen blir för ingripande.