sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Preskriptionsreglerna måste dock beaktas (se vidare 19 §), det kan alltså inte bli aktuellt att pröva en ansökan med stöd av andra stycket om anspråket på brottsskade- ersättning är preskriberat. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 45 f. Tredje stycket ställer upp ytterligare förutsättningar för att en ansökan ska prövas. Den första strecksatsen motsvarar 14 § tredje stycket i den äldre brottsskadelagen och innehåller ett krav på att den skadelidande ska ha anmält brottet till åklagare eller polismyndighet. Om brottet inte har anmälts, måste sökanden visa giltig anledning till att så inte har skett. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 53 f. Enligt uppgift från Brottsoffer- myndigheten tillämpas undantaget sällan. I den angivna propositionen anges att giltig anledning kan vara att gärnings- mannen och den skadelidande tillhör samma familj (s. 54). I kommentaren till brottsskadelagen står att räckvidden av detta förarbetsuttalande möjligen är osäker i dag.18 Enligt Brottsoffer- myndigheten bedöms en sådan omständighet inte vara en giltig anledning till att en polisanmälan inte har gjorts. Den andra strecksatsen i tredje stycket är ny och saknar motsvarighet i den äldre brottsskadelagen (se avsnitt 7.4.1). Den innebär ett krav på att den skadelidande i skälig utsträckning ska ha bidragit till att det anmälda brottet kan utredas. Om den skadelidande t.ex. inte har velat medverka i förhör som gör att skadevållaren kan fällas till ansvar för brottet, kan det vara en omständighet som gör att den skadelidande inte heller kan få brottsskadeersättning. En sådan brist bör kunna läkas, och den skadelidande kunna återkomma med en ny ansökan. Det bör dock förutsätta att det finns rimliga möjligheter att utreda brottet. 18 Se och , a.a. s. 135. ansökan gäller t.ex. en misshandel i en kö till en nattklubb , är förutsättningarna för att brottet ska kunna utredas möjligen inte så stora. Bestämmelsens närmare tillämpning får avgöras i praxis. 17 § I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § skadeståndslagen. Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om ersättning har gjorts hos Brottsoffer- myndigheten före dödsfallet. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.6, såtillvida att bestämmelsen bedöms vara ändamålsenlig och bör finnas kvar. Paragrafen motsvarar 5 § femte stycket i den äldre brottsskade- lagen. Eftersom bestämmelsen inte har någon koppling till hur brottsskadeersättningen bestäms, har den placerats i en egen paragraf i den nya lagen. Någon annan ändring har inte gjorts och äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 2000/01:68 s. 79. 18 § Ansökan om brottsskadeersättning till ett barn får göras av endast en vårdnadshavare, om den andra vårdnadshavaren har begått brottet. Utredningens överväganden finns i avsnitt 9.4.8. Paragrafen är ny och saknar motsvarighet i den äldre brottsskadelagen. Bestämmel- sen är ett undantag från huvudregeln i 6 kap. 13 § första stycket , som innebär att båda vårdnadshavarna tillsammans har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Bestämmelsen blir aktuell i de fall där en av barnets vårdnadshavare antingen har begått det brott mot barnet som ansökan om brottsskadeersättning avser, eller begått det brott som barnet har bevittnat och har rätt till ersättning för enligt 8 §. Då kan barnets andra vårdnadshavare ensam ansöka om brottsskadeersättning för barnets räkning. 19 § Ett anspråk på brottsskadeersättning preskriberas efter den brottsliga gärningen, om inte annat följer av andra stycket eller preskriptionen avbryts enligt 20 §. I fråga om preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning gäller vad som föreskrivs i 3 § preskriptionslagen (1981:130) om preskription av en fordran på skadestånd i anledning av brott. Vid omprövning enligt 25 § inträder preskription efter senaste beslut. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.6.3. I första stycket föreskrivs som huvudregel att ett anspråk på brottsskadeersättning preskriberas efter den brottsliga gärningen. Bestämmelsen är ny, men den överensstämmer med praxis. Omständigheter som kan göra att preskription inte inträder är att anspråket preskriberas senare enligt bestämmelsen i andra stycket, eller att det har skett ett giltigt preskriptionsavbrott (se 20 §). Andra stycket överensstämmer med 14 § fjärde stycket i den äldre brottsskadelagen. Någon ändring av gällande rätt föreslås inte. De äldre förarbetsuttalandena finns i prop. 1998/99:41 s. 46. Innebörden är att ett anspråk på brottsskadeersättning, på samma sätt som en fordran på skadestånd i anledning av brott, inte preskriberas före utgången av tiden för åtalspreskription, om inte frågan om ansvar för brottet har avgjorts . Har så skett, preskriberas fordringen efter den dag då dom eller slutligt beslut meddelas, om inte preskriptionstiden går ut senare enligt 2 § preskriptionslagen (dvs. Om någon har häktats eller erhållit del av åtal för brott före utgången av tiden för åtalspreskription men ansvarsfrågan inte har avgjorts , preskriberas en fordran på skadestånd i anledning av brottet tidigast efter den dag då dom eller slutligt beslut meddelas. (3 § preskriptionslagen.) När det gäller brott som saknar preskriptionstid finns det inte heller någon preskriptionstid för ett anspråk på brottsskadeersättning. Så snart en dom eller ett slutligt beslut har meddelats i fråga om ett sådant brott, preskriberas dock ett anspråk på brottsskadeersättning därefter (om inte den allmänna preskriptionstiden från brottet är längre). Bestämmelsen i tredje stycket är ny, men den överensstämmer med hittillsvarande praxis. Bestämmelsen innebär en reglering av preskriptionstiden vid omprövning. Om en ansökan om omprövning kommer in senare än från senaste beslut i ärendet, har preskription inträtt. 20 § Preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning avbryts genom att den skadelidande kräver –skadestånd av skadevållaren med anledning av brottet, –försäkringsersättning från försäkringsgivare med anledning av brottet, eller –brottsskadeersättning från . Krav enligt första stycket verkar avbrytande på preskriptionen för samtliga skadeposter som kan ersättas genom brottsskadeersättning i anledning av brottet. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.6.3. Bestämmelsen, som är ny, handlar om preskriptionsavbrott och befäster den praxis som har ansetts gälla för anspråk på brottsskadeersättning. Första stycket innebär en avvikelse i förhållande till preskrip- tionslagens bestämmelser om preskriptionsavbrott. Som ett giltigt preskriptionsavbrott för ett anspråk på brottsskadeersättning godtas att den skadelidande kräver betalning inte bara av utan även av skadevållaren (avseende skadestånd) eller ett försäkringsbolag (avseende försäkrings- ersättning). Något särskilt formkrav gäller inte för att åtgärden ska vara preskriptionsavbrytande. Det är på sedvanligt sätt borgenären (i detta fall den skadelidande) som har bevisbördan (jfr NJA 1996 s. 809, NJA 1998 s. 750 och NJA 2007 s. 157 angående beviskraven för preskriptionsavbrott enligt preskriptionslagen). I andra stycket framgår att preskriptionsavbrott verkar avbrytande på alla skadeposter som kan ersättas genom brotts- skadeersättning i anledning av ett visst brott. Om en ansökan om brottsskadeersättning endast innehåller ett yrkande om ersättning för kränkning, innebär bestämmelsen alltså att en ny preskriptions- tid löper även i fråga om t.ex. ersättning för inkomstförlust. 21 § Ärenden om brottsskadeersättning prövas av Brottsoffermyndig- heten. beslut får inte överklagas. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.9.2. Bestämmelsen överensstämmer med 12 § första stycket första meningen och 12 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen. Av första stycket framgår att det är som prövar ärenden om brottsskadeersättning. Den enda ändringen som har gjorts jämfört med den äldre brottsskadelagen är att det inte längre finns någon möjlighet för regeringen att delegera besluts- fattandet till en annan myndighet än . Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 51. Enligt andra stycket får beslut inte överklagas. Det är ingen ändring jämfört med tidigare gällande rätt. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 51 f. 22 § Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd som avgör ärenden om brottsskadeersättning av principiell betydelse eller annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om brottsskade- ersättning. Nämndens ordförande och vice ordförande ska vara eller ha varit ordinarie domare. Nämnden utses av regeringen. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.10. Bestämmelsen överensstämmer med 13 § i den äldre brottsskadelagen och har endast ändrats något i språkligt hänseende. Äldre förarbets- uttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 43. 23 § ska hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.10. Bestämmelsen överensstämmer med 13 a § i den äldre brottsskadelagen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 43 f. 24 § Muntliga förhandlingar enligt 23 § ska vara offentliga. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken hos gäller sekretess som avses i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. Om sökanden är eller lider av en psykisk störning, får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.10. Bestämmelsen överensstämmer med 13 b § i den äldre brottsskadelagen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 44. 25 § Finner Brottsoffermyndigheten att ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning är oriktigt, ska myndigheten ändra beslutet, om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.10. Bestämmelsen överensstämmer i stort sett med 14 a § i den äldre brottsskade- lagen, men har förenklats något språkligt. Bestämmelsen var tidigare utformad så att om fann att ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning var oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, skulle myndigheten ändra beslutet, om det kunde ske utan att det blev till nackdel för sökanden. Bestämmelsen innebär nu kort och gott att ett beslut som befinns vara oriktigt ska ändras om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Någon ändring i sak är inte avsedd. för statistik beträffande om- prövningarna (avslag, ändring/nya omständigheter respektive ändring/ny bedömning). Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 46. 26 § Har ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning fattats av en tjänsteman vid ska ärendet omprövas av nämnden, om sökanden begär det. Ärendet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart att beslutet ska ändras i enlighet med sökandens begäran. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.10. Bestämmelsen överensstämmer i sak med 14 b § i den äldre brottsskadelagen men har förenklats något språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 46 f. 27 § Sökandens kostnader för biträde eller utredning i ärenden om brottsskadeersättning får efter beslut av ersättas av allmänna medel, om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. En sökande som har inställt sig till en muntlig förhandling får av beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om myndigheten finner att sökanden skäligen bör ersättas för sin inställelse. Myndigheten får bevilja förskott på sådan ersättning. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.11. Bestämmelsen överensstämmer i sak med 15 § i den äldre brottsskadelagen. Vissa språkliga justeringar har gjorts. Enligt första stycket kan den skadelidande i vissa fall få ersättning för kostnader för biträde eller utredning i ett ärende om brottsskadeersättning. Ett tillägg har gjorts om att det är som beslutar om ersättning enligt paragrafen. På samma sätt som tidigare krävs det särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter för att ersättning ska beviljas. Äldre förarbets- uttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 54 f. och prop. s. 15, men de är i viss utsträckning föråldrade eftersom rättshjälpen var annorlunda utformad då. är mycket restriktiv med att bevilja rättshjälp med hänsyn till att Brottsoffer- myndigheten har en skyldighet enligt 4 § förvaltningslagen att hjälpa den skadelidande. Ersättning kan komma i fråga om sökanden haft kostnader för utredning som Brottsoffer- myndigheten har begärt. Det kan också komma i fråga att bevilja ersättning i mer komplicerade ärenden, om sökanden annars skulle vara tvungen att använda en stor del av brottsskadeersättningen för att betala biträdets kostnader. Enligt andra stycket får bevilja ersättning till en sökande som har inställt sig till muntlig förhand- ling. Även förskott kan beviljas. Närmare bestämmelser finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1998/99:41 s. 47 f. 28 § Betalas brottsskadeersättning, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det utgivna beloppet samt därpå löpande ränta från betalningsdagen. Staten inträder i den skadelidandes rätt även till annan förmån till följd av skadan som inte avräknades när ersättningen bestämdes fastän så bort ske. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.6.2 och avsnitt 8.6.3. Bestämmelsen handlar om regress. En viss motsvarighet finns i 17 § i den äldre brottsskadelagen, men de äldre förarbetsuttalandena är till stor del föråldrade (jfr prop. 1977/78:126 s. 55 f.). Om Brottsoffermyndigheten betalar brottsskadeersättning inträder staten enligt första stycket i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det utgivna beloppet, samt därpå löpande ränta då brottsskadeersättning betalades. Det uttryckliga förordnandet om ränta är nytt jämfört med den äldre bestämmelsen. Bestämmelsen innebär således att Brottsoffer- myndigheten har rätt till samma ränta som den skadelidande haft på sin skadeståndsfordran, vanligen ränta enligt räntelagen. Myndigheten övertar rätten till ränta då brottsskade- ersättning betalades. Den skadelidande behåller eventuell rätt till ränta avseende tiden . Om domen saknar ränte- förordnande, har inte något ränteförord- nande att träda in i. har också en möjlighet att träffa avtal om ränta, se 29 § andra stycket. För det fall den underliggande skadeståndsfordringen skulle ha hunnit preskriberas innan beslut har fattats, finns det inte någon fordran för staten att träda in i. Följden blir då att inte kan utöva regress mot gärnings- mannen. I andra stycket föreskrivs att staten, i form av Brotts- offermyndigheten, inträder i den skadelidandes rätt även till annan förmån till följd av skadan. Bestämmelsen får störst betydelse för försäkringsersättning som inte var känd när brottsskade- ersättningen beslutades. 29 § När brottsskadeersättning har betalats ska Brottsoffermyndig- heten, om gärningsmannen är känd, från denne återkräva vad staten har rätt till enligt 28 § första stycket, i den mån det inte är olämpligt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller möjligheten att få fordringen betalad. får träffa avtal om att ränta inte ska utgå samt avräkna inbetalningar mot kapitalbeloppet i stället för mot ränta och kostnader. Om det finns synnerliga skäl, får helt eller delvis efterge ett krav på återbetalning enligt första stycket. Bestämmelsen är ny och reglerar när ska utöva regress, möjligheten att träffa avtal om ränta samt eftergift av regressfordringar. Första stycket innebär att som huvud- regel ska kräva tillbaka det belopp som staten har rätt till enligt 28 § första stycket av skadevållaren. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.6.2. Det belopp som har betalats i brottsskadeersättning, i före- kommande fall jämte ränta, ska alltså krävas tillbaka från skade- vållaren. Bestämmelsen innebär att den praxis som Brottsoffer- myndigheten har tillämpat får ett uttryckligt författningsstöd. ska utöva regress i den mån det inte är olämpligt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller möjligheten att få fordringen betald. Målet är att skadevållaren ska bära kostnaderna för brottsskadan, men för att uppnå bästa möjliga resultat kan behöva ta hänsyn till skadevållarens situation. Om Brottsoffermyndigheten avvaktar med att driva in en fordran kan skadevållarens återanpassning gynnas, vilket kan innebära större möjligheter att få fordringen betalad . Relevanta omständigheter kan anknyta till skulden, gärnings- mannens ekonomi eller andra förhållanden. Enbart dålig ekonomi är dock inte skäl för att underlåta återkrav. Det är ofta möjligt för skadevållaren att betala ett visst, ibland lågt belopp . Undantag kan dock finnas, t.ex. om skadevållaren är intagen i kriminalvårdsanstalt. Det kan också finnas fall där skadevållarens ekonomi har varit dålig , kanske i kombination med sjukdom eller andra förhållanden. bör också ha möjlighet att uppskjuta ett aktivt regressförfarande, om skadevållaren är omyndig och det är uppenbart att tillgångar saknas. Ett exempel på en situation när det kan finnas anledning att avbryta ett aktivt regressförfarande är att skadevållaren visar stora ansträngningar för att bryta med ett brottsligt förflutet och har börjat studera. Slutligen kan av process- ekonomiska skäl bedöma att det inte är försvarbart att initiera regress, om skadevållaren har lämnat landet eller annars är svår- funnen, och beloppet dessutom är lågt. Om Brottsoffermyndigheten inte aktivt kräver tillbaka beloppet, finns skulden fortfarande kvar. Om förhållandena ändras, t.ex. efter avslutad studietid eller när skadevållaren har uppnått myndig ålder, kan återuppta indrivnings- försöken. Andra stycket ger en möjlighet att träffa avtal om ränta, och om att inbetalningar ska avräknas mot kapitalbeloppet i stället för mot en upplupen räntefordran. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.6.3. Av tredje stycket framgår att har möjlighet att efterge en regressfordran, om det finns synnerliga skäl. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.6.4. Eftergift innebär att skulden försvinner. Bestämmelsen ska tillämpas restriktivt. Samma typ av omständigheter som kan ligga till grund för att avvakta med att utöva regress (se första stycket) kan ligga till grund för ett beslut om eftergift. Skillnaden är att det krävs synnerliga skäl för eftergift, omständigheterna måste alltså vara mer kvalificerade och varaktiga – och vanligtvis samverkande. Ett exempel kan vara att en skadevållare har en medicinsk diagnos och en läkare intygar att fordringshanteringen är till skada för såväl skadevållaren som för dennes omgivning, i kombination med långvarig skuldsättning och dåliga betalningsutsikter. Förutom allvarlig sjukdom kan man tänka sig att en kombination av omständigheter kan göra att eftergift kan bli aktuell, exempelvis långvarig överskuldsättning, goda försök till betalning efter bästa förmåga och sviktande hälsa. Gärningsmannen kan också ha varit mycket ung när han eller hon begick brottet, ha genomgått en positiv rehabiliteringsprocess och härefter hållit sig borta från brottslig verksamhet. Möjligheten att efterge en fordran bör också kunna användas om det kan anses ekonomiskt fördelaktigt för det allmänna. Bestämmelsen gör det möjligt för att gå med på att få endast en viss del av fordringen betalad mot att den resterande delen efterges. Typfallet är att skadevållaren själv inte har några pengar men kan få hjälp av en släkting med betalningen för att bli skuldfri. Möjligheten bör inte användas, om det med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller av någon annan anledning framstår som olämpligt från allmän synpunkt. Så kan vara fallet om skadevållaren har begått mycket grova brott eller återfallit i brottslighet. får i varje enskilt fall bedöma om det är lämpligt att efterge en fordran. 30 § Statens regressfordran enligt 28 § första stycket preskriberas efter det att brottsskadeersättningen betalades. Preskriptionsavbrott sker enligt 5 § preskriptionslagen (1981:130). Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.6.3. Paragrafen, som är ny, innehåller en uttrycklig reglering av när statens regress- fordran på skadevållaren preskriberas. Den tioåriga preskriptions- tiden som föreskrivs i paragrafen överensstämmer med huvud- regeln i 2 § preskriptionslagen. Preskriptionsavbrott får ske enligt preskriptionslagen. Det innebär att preskription avbryts t.ex. genom att skadevållaren får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om regressfordringen från (jfr 5 § andra punkten preskriptionslagen). 31 § Anspråk på brottsskadeersättning får inte överlåtas innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. Efter ansökan av den skadelidande får , utan hinder av första stycket, besluta att brottsskadeersättning avseende ännu inte uppkomna kostnader för nödvändig vård, ska betalas till vårdgivaren när kostnaden har uppkommit. Detsamma gäller för annan nödvändig kostnad av liknande slag. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.6.4. Bestämmelsen reglerar frågan om överlåtelse av anspråk på brottsskadeersättning. Bestämmelsen i första stycket överensstämmer med 16 § första stycket i den äldre brottsskadelagen. Den innebär att det på samma sätt som tidigare är förbjudet att överlåta ett anspråk på brottsskadeersättning innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 55. Ett undantag från överlåtelseförbudet regleras i andra stycket. Bestämmelsen i andra stycket är ny och innebär att Brotts- offermyndigheten under vissa förutsättningar kan besluta om brottsskadeersättning för en kostnad innan den har uppstått, och besluta att ersättningen ska utbetalas till någon annan än den skadelidande. Bestämmelsen kan sägas innebära ett undantag från första stycket, eller en specialregel. Det är dock inte någon förskottsbestämmelse. Den kan bli aktuell endast när förut- sättningarna finns för att bestämma brottsskadeersättning, dvs. i förekommande fall efter dom och misslyckad indrivning med hjälp av . Typfallet när bestämmelsen i andra stycket kommer till användning är när den skadelidande har behov av en tandvårds- behandling med anledning av en skada på grund av brott, men den behandlande tandläkaren inte vill påbörja en behandling utan att ha fått garanti för att få betalning. Tandläkaren vill med andra ord inte vänta tills brottsskadeersättning avseende personskada har betalats ut till den skadelidande, eftersom det finns en risk för att den skadelidande använder pengarna till något annat och inte betalar sin skuld till tandläkaren. I ett sådant fall kan begära in ett kostnadsförslag från tandläkaren. Myndigheten får härefter bedöma, vanligtvis efter konsultation av en annan tand- läkare, om kostnaden är nödvändig och rimlig – och inte minst om skadan orsakats genom brottet. Om så bedöms vara fallet, kan besluta att beloppet ska utbetalas till tand- läkaren när behandlingen gjorts och kostnaden har uppkommit. Exemplet rör nödvändig tandvård. Bestämmelsen är tillämplig även på andra nödvändiga vårdkostnader som den skadelidande annars måste betala själv. Det kan inte heller uteslutas att möjligheten kan komma till användning i andra situationer än vård. Det måste dock vara fråga om en nödvändig åtgärd, och det måste utifrån ömmande omständigheter finnas ett behov av att i förväg försäkra sig om att åtgärden kan genomföras. Vilka dessa åtgärder kan vara får utvisas i praxis. av undantagskaraktär och det bör vara fråga om belopp av viss storlek.