sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — Detta ska jäm- föras med art. 22.3 andra stycket och art. 22.4 IED, där markska- dans effekt gäller betydande risk för människors hälsa eller för miljön. Då reglerna om avhjälpande av miljöskador i 10 kap. även omfattar föroreningsskador täcks dock även effekterna för miljön in i den svenska definitionen av miljöskador. En allvarlig miljöskada på vatten definieras som en miljöskada som genom påverkan på ett vattenområde4 eller grundvatten har en bety- dande negativ effekt på kvaliteten på vattenmiljön (10 kap. 1 § andra stycket 2 ). Definitionen av allvarlig skada på vatten är till skillnad från allvarlig markskada inte begränsad till föroreningar utan omfattar även andra slags störningar som kan ha orsakat ska- dan. Definitionen av vattenskada är kopplad till ramdirektivet för vatten (2000/60/EG). Detta innebär att vid bedömningen av om en skada är allvarlig måste beaktas vattnets ekologiska, kemiska och kvantitativa status och ekologiska potential (3 § förordningen om allvarliga miljöskador). Vid en sådan bedömning ska förordningen om förvaltning av kvaliteten på vattenmiljön beaktas.5 Vid bedöm- ningen av en vattenförekomsts ekologiska status ska hänsyn tas till bl.a. biologiska kvalitetsfaktorer såsom sammansättningen och förekomsten av vattenväxter och fiskfauna. Detta följer av 1 kap. 4 § förordningen om förvaltning av kvaliteten på vattenmil- jön som hänvisar till ramdirektivet för vatten, bilaga V. Bedöm- ningar av förekomsten av vissa arter ska även göras i fråga om ska- dor på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer. Försäm- rade förhållanden i en livsmiljö som består av vatten kan alltså vara såväl en vattenskada som en skada på en skyddad livsmiljö. Att en vattenförekomst har god ekologisk status behöver inte betyda att kraven på gynnsam bevarandestatus är uppfyllda eftersom kriteri- erna för god ekologisk status inte är desamma som kriterierna för gynnsam bevarandestatus (prop. 2006/07:95, s. 48). Skador på skyddade arter och skyddade livsmiljöer Med allvarlig miljöskada avses enligt 10 kap. 1 § andra stycket 3 en miljöskada som är så allvarlig att den i betydande omfattning skadar eller försvårar bevarandet av en djur- eller växtart eller livsmiljön för en sådan art om skadan avser ett Natura 2000- område, ett fortplantningsområde, en viloplats eller en art som skyddas enligt föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 1 och 2 §§ 4 Vid genomförandet av miljöansvardirektivet ansåg regeringen att term vattenområde är tillräcklig för att omfatta de olika typer av ytvattenförekomster som definieras i ramdirektivet för vatten (inlandsytvatten, vatten i övergångszon och kustvatten) (prop. 2006/07:95, s. 48). 5 föreskrifter NFS 2006:1 ger vägledning för tillämpningen av ram- direktivets kvalitetskrav på den svenska vattenmiljön. Genom dessa bestämmelser finns en koppling till fågeldirektivet (2009/147/EG) och art- och habitatdirektivet (92/43/EEG). I förhållande till vad som gällde före har kapitlets tillämpningsområde således vidgats till att avse även skador på den biologiska mångfalden. Inte heller allvarlig skada på den biologiska mångfalden är begränsad till föroreningar utan omfattar också andra slags störningar som kan ha orsakat skadan. Vid bedömningen av om en skada är en allvarlig miljöskada på arter ska det enligt 4 § 1 förordningen om allvarliga miljöskador särskilt beaktas om skadan har en betydande negativ effekt när det gäller att uppnå eller bibehålla en gynnsam bevarandestatus för en skyddad djur- eller växtart, som i bilaga 1 till artskyddsförord- ningen har markerats med -bokstaven B (arten är upptagen i bilaga 1 till fågeldirektivet eller i bilaga 2 till art- och habitatdirektivet för vilka särskilda beva- randeområden eller skyddsområden behöver utses), -bokstaven N (arten är upptagen i bilaga 4 till art- och habitatdi- rektivet och kräver noggrant skydd) eller -bokstaven n (indikerar också att arten kräver ett noggrant skydd, men skyddsklassningen grundas enbart på en nationell bedömning). De svenska reglerna går lite längre än miljöansvarsdirektivet på så sätt att artskyddsförordningen omfattar vissa arter som inte omfattas av vare sig fågeldirektivet eller art- och habitatdirektivet. Bestämmelsen hänvisar till artskyddsförordningen (1998:179), vilken upphävdes då den nya artskyddsförord- ningen (2007:845) trädde i kraft. Detta måste vara ett förbiseende i tidigare lagstiftningsärende. Utredningen föreslår därför att felet rättas till genom en ändring av förordningen om allvarliga miljö- skador. Vid bedömningen av om en skada är en allvarlig miljöskada på livsmiljöer för sådana arter som avses 4 § 1 förordningen om allvar- liga miljöskador ska beaktas om skadan har en betydande negativ effekt när det gäller att uppnå eller bibehålla en gynnsam bevaran- destatus. Detta gäller om skadan avser ett Natura 2000-område eller ett djurs fortplantningsområde eller viloplats som skyddas enligt föreskrifter meddelade med stöd av 8 kap. 1 § . Natura 2000-områden utgör det sammanhängande europeiska ekologiska nätet som bildats med stöd av art- och habitatdirektivet och fågeldirektivet. I har Natura 2000-områdena förteck- nats med stöd av 7 kap. 27 § första stycket 1 eller 2 . Denna bestämmelse hänvisar till rådets direktiv /409/EEG av om bevarande av vilda fåglar, senast ändrat genom direktiv /49/EG. Eftersom detta direktiv har upphört att gälla bör hänvisning i stället göras till rådets direktiv /147/EG av om bevarande av vilda fåglar. Ändringar av 7 kap. 27–28 §§ förbereds inom . När det gäller fortplantningsområden och viloplatser6 har ett generellt skydd meddelats i artskyddsförordningen (4 § 4). Brott mot artskyddsförordningen utgör artskyddsbrott enligt 29 kap. 2 b § första stycket 1 . Bedömningen av en skadas effekt på en arts eller livsmiljös beva- randestatus ska göras med utgångspunkt från de kriterier som anges i 5 och 6 §§ förordningen om allvarliga miljöskador. I 7 § i förordningen anges ett antal omständigheter som gör att en skada inte behöver klassas som betydande och således inte är en allvarlig miljöskada. I den mån den negativa effekten har en naturlig orsak eller är ett resultat av en verksamhet som är nödvändig för skötseln och förvaltningen av det berörda området ska dessa omständigheter inte läggas till grund för att anse att en skada är en allvarlig miljö- skada. Om tillstånd lämnats för att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd i ett Natura 2000-område enligt 7 kap. 28 a § miljö- balken kan inte verksamhetsutövaren därefter bli skyldig att – utö- ver tillståndsvillkoren – avhjälpa en allvarlig miljöskada som orsa- kats av den verksamheten eller de åtgärder som uttryckligen har tillåtits i tillståndet. 6 Kommissionen har utarbetat en vägledning till art. 12 art- och habitatdirektivet, som bl.a. avser att klargöra hur termerna fortplantingsområde och viloplats ska tolkas. (Guidance document on the strict protection of animal species of Community interest under the Habitats directive 92/43/EEC, February 2007). På nationell nivå har utarbetat en handbok (2009:2) om tillämpningen av artskyddsförordningen. Nyckelbegrepp samt information om fortplantningsområden och viloplatser för olika arter finns i bilaga 4 till handboken. 7.2.3Reglering av frågor om avhjälpande av miljöskada i tillstånd Utredningens bedömning: Utredningen föreslår ingen obliga- torisk reglering av avhjälpandefrågor i tillstånd. Utgångs- punkten bör dock även fortsättningsvis vara att efter- behandlingsfrågorna alltid ska övervägas vid villkorsregleringen för IED-anläggningar. Det är upp till prövningsmyndigheten att i varje enskilt fall avgöra omfattningen av regleringen av efter- behandlingsfrågor. Frågor om avhjälpande av miljöskador kan uppkomma i tillsyns- ärenden genom att tillsynsmyndigheten meddelar ett föreläggande enligt exempelvis 26 kap. 22 § . Frågan kan också upp- komma i ett tillståndsärende. I regleras innehållet i domar och beslut av bestämmelser i 22 kap. 25 § jämfört med 19 kap. 5 § första stycket 8. I en dom i mål nr M 2019-04 tolkade bestämmelsen i 22 kap. 25 § första stycket 10 mot bakgrund av IPPC-direktivets bestämmelser (art. 9.1, 3 f) och 9.6.) med hänvisning till principen om fördragskonform tolkning. Målet gällde en ansökan om till- stånd till ändrad och fortsatt drift av en fastbränslepanna vid en sulfatmassa- och pappersfabrik vid bruk i kommun. Enligt det av miljödomstolen meddelade tillståndet skulle bolaget anmäla till tillsynsmyndigheten eventuella planer på att avsluta hela eller delar av verksamheten vid fastbränslepannan samt därefter i samråd med tillsynsmyndigheten undersöka om marken inom de områden som berördes av förändringen var föro- renad. avslog bolagets yrkande att villkoret skulle upphävas. Enligt domstolen fanns det en risk för att marken på den plats där den i målet aktuella fastbränslepannan var belägen var förorenad och att det även kunde uppstå risk för markförorening. På grund härav fann att det av miljödomstolen föreskrivna villkoret var motiverat och skäligt. I rättsfallet MÖD 2007:14 bedömdes förutsättningarna vara sådana att det både var lämpligt och skäligt att som villkor för ett nytt tillstånd reglera frågan om undersökning av eventuella mark- föroreningar. Som villkor för ett tillstånd till nuvarande och utökad återvinningsverksamhet hade föreskrivit att till- ståndshavaren, , bl.a. skulle kartlägga eventuellt behov av sanerings- och efterbehandlingsåtgärder av mark- och vattenområden, anläggningar och byggnader som kunde ha påver- kats av föroreningar från verksamheten. I detta fall hade bolaget bedrivit likartad verksamhet på samma plats alltsedan 1986 då till- stånd meddelades. Därmed fanns det enligt ett klart samband mellan den sökta verksamheten och de föroreningar som kan förekomma på fastigheten. Domstolen beaktade även att verksamhetsområdet var relativt begränsat till sin omfattning. Det framstod enligt domstolen som ändamålsenligt att ta ett samlat grepp avseende försiktighetsåtgärder inklusive eventuella sane- ringsåtgärder för hela verksamheten då det bedrevs faktisk verk- samhet. Samma utgång blev det i rättsfallet MÖD 2008:22 (). Enligt art. 14.1 f) IED ska tillståndet innehålla krav på åtgärder som rör andra förhållanden än som rör normal drift, t.ex. villkor rörande den slutliga nedläggningen av verksamheten. Som redogjorts för i avsnitt 4.5.5 anses svensk rätt uppfylla direktivets krav genom 22 kap. 25 § 10 . Utredningen har tolkat direktivet på så sätt att det inte uppställs något krav på att villkor om avhjälpande av miljöskada enligt denna punkt regelmässigt ska förekomma i domar om tillstånd till miljöfarlig verksamhet. Det är miljöintresset som blir avgörande för villkorsregleringen. Frågan är om det är lämpligt att alltid reglera dessa frågor i tillståndet. m.fl. uttalar sig om denna fråga på följande sätt (Miljö- balken - En kommentar, suppl. 10, , s. 22:42). Det för förmodligen för långt att i varje dom om tillstånd till en mil- jöfarlig verksamhet införa bestämmelser om efterbehandling. Det gäl- ler i varje fall mindre verksamheter som typiskt sett inte ger upphov till störningar som kräver efterbehandling. När det gäller s.k. IPPC- anläggningar bör nog utgångspunkten vara att efterbehandlings- frågorna regelmässigt blir föremål för diskussion och eventuell vill- korsreglering. Problemet med regleringen av avhjälpandefrågor i tillståndet är hur villkorens rättskraft förhåller sig till möjligheten att meddela till- synsförelägganden. Denna problematik bör dock kunna beaktas vid villkorsskrivningen och formulering av skälen genom att tydliggöra vad som är rättskraftigt avgjort. Det är främst handlingsregler, t.ex. krav på anmälan vid nedläggning av verksamheten, som bör bli föremål för villkorsreglering. Någon ändring av gällande rätt före- slås därför inte. Utgångspunkten bör även fortsättningsvis vara att efterbehandlingsfrågorna vid nedläggning övervägs vid villkors- regleringen, åtminstone vad gäller IED-anläggningar. Det är upp till prövningsmyndigheten att avgöra om reglering i tillståndet är lämplig i det enskilda fallet. Bevisbördan för att det finns en förorening och att föroreningen dessutom utgör en miljöskada ligger på den myndighet som påstår detta. har dock möjlighet att kräva att verk- samhetsutövaren lämnar upplysningar och utför undersökningar enligt 26 kap. 21 och 22 §§ vid misstanke om att ett område är förorenat. Utredningsansvaret gäller endast i områden där miljöskada har konstaterats. Det är därför inte möjligt för en tillsynsmyndighet att stödja sig på 10 kap. för att få till stånd undersökningar för att utreda om ett område eventuellt är förorenat. Rättsfallet MÖD 2010:17 behandlar frågan om det var visat att området var så förorenat att reglerna i 10 kap. var tillämp- liga. Målet rörde ett föreläggande om miljöteknisk undersökning på bruk i kommun där järnbruksverksamhet av olika slag hade bedrivits inom området . Miljööverdom- stolen fann att en studie enligt MIFO fas 17, stödd av ett fåtal jordanalyser, tillräckligt tydligt klarlade att 10 kap. var tillämpligt. Den myndighet som vill tillämpa 10 kap. behöver inte visa att det föreligger risk för skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön i det enskilda fallet. Det bör räcka med att det inte kan uteslutas att en skada eller olägenhet kan uppstå till följd av att föroreningen kan sprida sig till angränsande områden eller att själva användningen av den förorenade marken kan medföra risker. När det gäller allvarlig miljöskada är det förorenaren som har att visa att sådan skada inte har uppstått. Detta följer av bevisbörderegeln i 2 kap. 1 § som ger uttryck för en s.k. omvänd bevis- börda. Det är inte myndigheten utan verksamhetsutövaren som har att visa att det inte finns anledning att rikta ett föreläggande mot honom. Verksamhetsutövaren har vidare bevisbördan för att det 7 Metodik för inventering av förorenade områden (MIFO) är ett inventeringsinstrument som gör det möjligt att dela in förorenade områden i riskklasser. Metodiken är beskriven i 4918. Inventeringsmetodiken är uppdelad i två faser. Fas 1 omfattar en orienterande studie och en första riskklassning. Fas 2 omfattar en översiktlig undersökning och en ny riskklassning. finns skäl för jämkning enligt 4 § (m.fl. - En kommentar, suppl. 10, , s. 10:18) eller att någon av de i 5 § angivna befrielsegrunderna föreligger (prop. 2006/07:95, s. 34). Det primära ansvaret för att på olika sätt avhjälpa miljöskador vilar enligt på nuvarande och tidigare verksamhetsutövare (första ansvarskretsen) (2 §). Ansvaret för avhjälpande stannar emellertid inte vid denna krets. Om ingen av verksamhetsutövarna klarar av åtagandena är var och en som förvärvat den förorenade fastigheten subsidiärt ansvarig för att utföra eller bekosta avhjäl- pandet (andra ansvarskretsen). Förutsättningen för detta är emel- lertid att fastighetsägaren vid förvärvstidpunkten visste – eller borde ha känt till – att området var förorenat (3 §). Omfattningen av ansvaret ska beträffande föroreningsskador avgöras efter en sär- skild skälighetsavvägning enligt 4 §. Finns det flera som hör till respektive ansvarskrets, svarar de solidariskt för de avhjälpande- åtgärder som anses skäliga (6 och 7 §§). Verksamhetsutövaren är primärt ansvarig för att avhjälpa skadan. I finns ingen för hela balken gällande definition av begreppet verksamhetsutövare. I 10 kap. 2 § utpekas dock som verksamhetsutövare den som bedriver eller har bedrivit en verk- samhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till en förorenings- skada eller allvarlig miljöskada som ansvarig för det avhjälpande som ska ske enligt kapitlets bestämmelser. Vid genomförandet av miljöansvarsdirektivet (2004/35/EG) diskuterades frågan om en generell definition av begreppet verksamhetsutövare borde införas i . Regeringen valde dock att inte definiera begreppet och lämnade frågan till rättspraxis (prop. 2006/07:95, s. 58). Även enligt IED är det verksamhetsutövaren som ska vidta nödvändiga åtgärder vid nedläggning av verksamheten. Begreppet verksamhets- utövare definieras i art. 3.15 IED. Utredningen anser inte att defi- nitionen av verksamhetsutövare i 10 kap. 2 § har givits en snävare innebörd än definitionen enligt direktivet. har därför inte lämnat något förslag på en generell definition av begreppet verksamhetsutövare (se avsnitt 3.3.6). En verksamhetsutövare har ett generellt ansvar för att vidta avhjälpandeåtgärder enligt 10 kap. . Härigenom skiljer sig den svenska regleringen från miljöansvarsdirektivet (2004/35/EG) som begränsar ansvaret till skador uppkomna till följd av yrkesverksamheter som listas i en bilaga till direktivet. Regeringen ansåg att en precisering av ansvarsreglerna till exakt de verksamheter som omfattades av miljöansvardirektivet skulle skapa ett svårtillämpat regelverk eftersom det inte går att på ett enkelt sätt bestämma kretsen av ansvariga och då det i praktiken inte finns någon verksamhet som skulle kunna orsaka en allvarlig miljöskada utan att omfattas av de krav som miljöansvarsdirektivet hänvisar till (prop. 2006/07:95, s. 52). Ansvaret vid nedläggning av verksam- heter enligt art. 22 IED är än mer begränsat och omfattar endast de anläggningar som anges i bilaga I. Det innebär att kretsen av ansva- riga verksamhetsutövare enligt 10 kap. täcker de verksamhets- utövare som kan blir ansvariga enligt IED. Avgörande för verksamhetsutövaransvaret är enligt praxis vem som faktiskt och rättsligt har möjlighet att vidta åtgärder mot stör- ningar och olägenheter (MÖD 2005:64). Den bedömning som ska göras är friare än en strikt civilrättslig bedömning. Grundtanken i är att den eller de som har orsakat en skada eller olägenhet för miljön ska ansvara i skälig omfattning till dess skadan har upphört (2 kap. 8 §). Det innebär att en verksam- hetsutövare är ansvarig även efter det att verksamheten har upphört eller har övergått till en annan utövare. Har verksamheten överlåtits övertar den nya verksamhetsutövaren som huvudregel även de miljörättsliga förpliktelserna och tillståndet går automatiskt över på den nya utövaren utan några krav på en formaliserad process. Det enda krav som uppställs vid överlåtelse av verksamheten är att till- synsmyndigheten måste upplysas om ändringen enligt 32 § förord- ningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Vid överlåtelse av en verksamhet behöver den nye verksamhetsutövaren inte ha bidragit till föroreningen för att bli ansvarig för någon form av avhjälpande (MÖD 2003:127). Av rättsfallet MÖD 2011:24 framgår dock att den nya verksamhetsutövaren måste, för att blir ansvarig för att vidta avhjälpandeåtgärder, ha kopplingar till den tidigare verksamhetsutövaren. Förhållandena i sistnämnda rättsfall var sådana att ett antal ytbehandlingsföretag hade varit verksamma på den aktuella fastigheten. var förorenad med bl.a. trikloretylen. , som var verksamt på platsen, förelades att inkomma med resultatet av en åtgärdsförberedande undersökning avseende klorerade lös- ningsmedel. Mark- och upphävde föreläggan- det. Av domen framgår att det var ostridigt att trikloretylen inte hade förbrukats i NJ Innovation AB:s verksamhet. Frågan var om bolaget kunde anses ha sådana kopplingar till bolaget , som tidigare bedrev verksamhet i lokalen och som enligt uppgift skulle ha använt trikloretylen i sin verksamhet, så att NJ Inno- vation AB skulle anses som verksamhetsutövare även för Orna- mentiks verksamhet. Mark- och fann att något organisatoriskt samband mellan de två bolagen inte förelåg och att det således inte var fråga om samma verksamhet. Det tidigare bolaget hade försatts i konkurs 1986 och konkursen var avslutad. Ornamentik hade 1972 85 personer anställda jämfört med som startade som ett enmansbolag och med ett nytt tillstånd. Det fanns inte heller någon koppling i fråga om ägarintressen och bolagen bedrev helt olika typer av ytbehandlingsverksamhet. På miljörättens område har diskuterats om en särskild regel om ansvarsgenombrott bör införas. Syftet med en regel om ansvarsgenombrott är framförallt att krav i undantagsfall ska kunna riktas mot en bakomliggande aktör, som – utan att falla in under verksamhetsutövarbegreppet – bidragit till att miljöskadan har uppstått eller försökt att undkomma en miljöskuld. Till följd av att regeringens underlag (SOU 2006:39) inte visade på något fall av konstaterad ansvarsflykt valde regeringen att inte införa någon bestämmelse om ansvarsgenombrott i . Därtill hän- visades till de konsekvenser för bl.a. investeringsklimatet som kan bli följden av en sådan regel (prop. 2006/07:95, s. 99 f. Se även Lagrådets diskussion i samband med en föreslagen bestämmelse om ansvarsgenombrott i ett andra stycke av 10 kap. 2 § , prop. 1997/98:45, del 2, s. 474). Definitionen av verksamhetsutövare i 2 § innebär att även den som vidtar en enstaka åtgärd som orsakar en miljöskada anses som verksamhetsutövare. Den fastighetsägare som passivt förvarar miljöskadliga ämnen på fastigheten kan i vissa fall betraktas som verksamhetsutövare för det fall förvaringen orsakar förorening (RÅ 1997 ref. 12). Även en fastighetsägare eller entreprenör som är ansvarig för utförande av byggnads- och entreprenadarbeten i ett förorenat område kan anses som primärt ansvarig verksamhets- utövare. Finns det inte någon verksamhetsutövare som kan utföra eller bekosta avhjälpandet utsträcks ansvarskedjan för förorenings- skador till att omfatta nuvarande och tidigare fastighetsägare som känt, eller borde ha känt till,8 miljöskadorna (10 kap. 3 § miljö- balken). Att fastighetsägarens ansvar är subsidiärt i förhållande till verksamhetsutövarens ansvar innebär att en fastighetsägare endast kan hållas ansvarig så länge det inte finns någon nuvarande eller tidigare verksamhetsutövare. Avgörandet MÖD 2011:1 visar tyd- ligt att verksamhetsutövare och fastighetsägare tillhör helt skilda ansvarskretsar. I målet hade förelagt en fastighets- ägare att genomföra fördjupade markundersökningar. Miljööver- domstolen konstaterade att verksamhetsutövarens ekonomiska ställning saknar betydelse för frågan om ansvarets placering (jfr beträffande frågan om jämkning av ansvaret av ekonomiska skäl MÖD 2010:31). Domstolen konstaterade vidare att vid tiden för handläggningen vid var ett bolag i likvidation verk- samhetsutövare. Under handläggningen i miljödomstolen avsluta- des likvidationen, vilket innebar att bolaget var upplöst. Detta hindrar dock inte att likvidationen kan fortsätta, om talan väcks mot bolaget eller det av annat skäl uppkommer behov av en likvi- dationsåtgärd. Det fanns alltså även fortsättningsvis en möjlighet att rikta krav mot bolaget som verksamhetsutövare. Miljööverdom- stolen tillade att det av den ansvarsutredning som genomfört framgick att det utöver verksamheten även hade före- kommit viss exploateringsverksamhet på platsen. Det kunde därför inte uteslutas att det kunde finnas andra än bolaget som var att anse som verksamhetsutövare. Eftersom det saknades grund för att rikta föreläggandet mot fastighetsägaren upphävdes det. Slutsatsen är således dels att det förhållandet att en verksamhetsutövare är försatt i likvidation inte hindrar att krav kan riktas mot denne, dels att så länge verksamhetsutövarkretsen inte är uttömd kan ansvar inte riktas mot fastighetsägaren. 8 Gäller det en privatbostadsfastighet är ansvaret för fastighetsägaren lindrigare. I sådana fall ansvarar fastighetsägaren endast om denne kände till föroreningen vid förvärvet. En skälighetsprövning enligt 10 kap. 4 § ska alltid göras när efterbehandlingsansvarets omfattning bestäms. Det har inte varit helt klarlagt hur omfattningen av fastighetsägarens ansvar ska bedömas i förhållande till omfattningen av verksamhets- utövarens ansvar. I förarbetena har angivits bl.a. att det kan vara mindre motiverat att ålägga en fastighetsägare ett ansvar att utföra efterbehandling utanför gränserna till fastigheten (prop. 1997/98:45, del 2, s. 121).