sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Kravet på tillräknelighet bör ta sikte på gärningsmannens förmåga att på ett rationellt sätt förstå vad gärningen innebär i den situation som han eller hon befinner sig i. Först och främst bör det avse situationer när gärningsmannen har haft en bristande realitetsvär- dering av typen vanföreställningar eller konfusion (förvirring, med- vetandegrumling) som har varit avgörande för hans eller hennes bristande förståelse av situationen. Gemensamt för dessa situationer kan sägas vara att gärningsmannen inte har haft möjlighet att relatera sitt handlande (eller sin underlåtenhet) till dess faktiska samman- hang. Detta innebär att gärningsmannen har saknat förmåga att skilja mellan vad som är rätt eller fel, eftersom han eller hon har uppfattat omgivning, tidpunkt m.m. på ett helt annat sätt än det verkliga. Man kan också uttrycka det så att gärningsmannen har befunnit sig i en annan verklighet, vilket innebär att han eller hon har saknat förmåga att på ett rationellt sätt förstå gärningens innebörd. Det behöver då inte handla om att det brister i gärningsmannens före- ställning om den straffbelagda gärningen och dess konsekvenser, något som kan leda till att kravet på uppsåt inte är uppfyllt. Kravet på tillräknelighet tar i stället sikte på att gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. Att bedömningen av kravet på tillräknelighet ska ta sikte på gärningens innebörd i en viss situation innebär att otillräknelig- heten kan vara endast tillfällig. Det är alltså inte gärningsmannens tillräknelighet överlag som är relevant (om man nu kan tala om en sådan), utan tillräknelighetsfrågan ska vara kopplad till utförandet av en viss gärning. Detta kan komma att innebära att gärningsmannen beträffande någon gärning i ett åtal kan bedömas ha varit otillräknelig och Psykisk störning, brott och ansvar därför ska frikännas i den delen, medan han eller hon uppfyller kravet på tillräknelighet när det gäller andra gärningar och därmed – om också övriga brottsförutsättningar är uppfyllda – ska fällas till ansvar för dessa. För att det ska vara tydligt att det i detta fall inte rör sig om en uppsåtsbedömning bör det av tillräknelighetsbestämmelsen framgå att den förmåga som gärningsmannen har saknat gäller i förhål- lande till gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. Detta ska alltså skiljas ifrån betydelsen och konse- kvenserna av den straffbelagda gärningen som sådan. För att det av tillräknelighetsbestämmelsen på ett tydligt sätt ska framgå vad frågan om tillräknelighet gäller bör det anges att gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd på detta sätt. Man bör alltså undvika ordet inse som är nära förknippat med frågan om uppsåt. Detta kan beskrivas som att gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. En gärning som har begåtts i ett läge som detta bör, när också de övriga förutsättningar som vi föreslår är uppfyllda, inte utgöra brott. Det kan också vara så att gärningsmannen visserligen har för- stått gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig men att hans eller hennes sinnestillstånd medförde att han eller hon saknade förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Exempel på en sådan situation kan vara då gärningsmannen har starka imperativa hallucinationer eller då han eller hon har en psykisk störning med starka inslag av tvångs- mässighet. Gärningsmannen kan i vissa sådana fall inte rimligen klandras för sitt agerande. Den gärning som har begåtts bör därför inte heller i dessa fall utgöra brott. De nu aktuella situationerna kan beskrivas som att gärningsmannen har saknat förmåga att anpassa sitt handlande efter sin förståelse (av gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig). Det bör observeras att föreslog att reg- leringen av i vilka fall den tilltalade inte skulle anses uppfylla kravet på tillräknelighet borde utformas så att den tilltalade hade saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt hand- lande efter en sådan insikt. Motsvarande gäller i regleringen av de situationer där ett absolut fängelseförbud gäller (30 kap. 6 § andra stycket BrB). Även om vi har valt en något annorlunda – och enligt vår mening tydligare – beskrivning är avsikten inte att ut- Psykisk störning, brott och ansvar trycka något annat i sak än vad , som vi förstår det, menade. Det bör dock inte vara tillräckligt att gärningsmannen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter sin för- ståelse. Den grupp av personer som ska kunna vara fria från ansvar bör, på det sätt som i allmänhet sker i andra länder, avgränsas ytterligare. Det bör också krävas att gärningsmannen lider av ett visst tillstånd som ligger till grund för att de angivna effekternas uppkomst. Vi kommer att redovisa de grundtillstånd som vi anser bör föreligga. kan det dock finnas anledning att påpeka att fall, då någon har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse, i princip alltid har sin grund i något av de tillstånd som vi redovisar i det följande. Därmed kommer grundtillstånden närmast att fungera som en indikation på att den aktuella personen kan ha saknat för- måga att förstå gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Som har framgått torde det dock vara så att endast förhållandevis få av de som uppfyller kriterierna för något av grundtillstånden också var otillräkneliga. Vilka grundtillstånd ska krävas? De tillstånd som ska kunna medföra att gärningsmannen inte upp- fyller kravet på tillräknelighet bör i huvudsak vara att gärnings- mannen lider av en störd verklighetsuppfattning, av brist på kontroll- förmåga, av förvirring, tankestörningar eller hallucinationer eller av vanföreställningar. Dessa symtom kan gärningsmannen ha när han eller hon lider av en psykos. En psykosdiagnos leder enligt dagens system till att gärningsmannen bedöms ha en allvarlig psykisk störning. Allvarlig psykisk störning bör därför vara ett av de grundtillstånd som ska vara uppfyllda för att en gärning inte ska utgöra brott enligt tillräknelighetsbestämmelsen. En närmare redo- görelse för vad som avses med begreppet allvarlig psykisk störning finns i avsnitt 7.2. Utvecklingsstörningar och demenstillstånd är organiska tillstånd i hjärnan där kognitiva funktioner är påtagligt påverkade. Även dessa tillstånd är sådana att de i vissa fall kan leda till att gärningsmannen får en sådan störd verklighetsuppfattning eller brist på kontroll- förmåga att han eller hon inte kan relatera sitt handlande till dess Psykisk störning, brott och ansvar Tillstånden kan också leda till att gärnings- mannen inte kan anpassa eller kontrollera sitt handlande i sådana situationer. Det rör sig i de allra flesta fallen om personer som har en svår utvecklingsstörning eller lider av ett allvarligt demens- tillstånd. Sådana tillstånd kan i en del fall komma att bedömas som en allvarlig psykisk störning. Vi anser dock att dessa tillstånd är sådana att de bör kunna vara grundtillstånd även då de inte faller in under begreppet allvarlig psykisk störning. För tydlighetens skull bör därför svår utvecklingsstörning och allvarligt demenstillstånd anges särskilt. En skillnad mellan de nu nämnda tillstånden är att de kan vara mer eller mindre långvariga eller till och med konstanta. En ut- vecklingsstörning eller ett demenstillstånd är permanenta tillstånd, där den enskildes intellektuella förmåga är eller endast gradvis förändras. Allvarliga psykiska störningar kan vara såväl långvariga, eller till och med livslånga, som mycket tillfälliga tillstånd. Ett exempel på en långvarig psykisk störning är schizo- freni som efter att ha uppkommit hos den enskilde ofta pågår under resten av livet. Exempel på en psykisk störning som är mycket tillfällig och därmed kortvarig är tillstånd av psykotisk karaktär som har utlösts av t.ex. alkoholberusning. Särskilt om tillfällig sinnesförvirring En gärningsman kan också hamna i ett tillfälligt förvirringstillstånd till följd av andra orsaker än psykiatrisk sjukdom eller någon annan form av allvarlig psykisk störning, t.ex. genom sänkt sockernivå vid diabetes. Även ett sådant tillstånd kan i vissa fall hos gärnings- mannen leda till en bristande förmåga att förstå gärningens inne- börd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Före BrB:s tillkomst betraktades tillfälligt sinnesförvirrade per- soner som otillräkneliga enligt en särskild ansvarsfrihetsregel i 5 kap. 5 § andra stycket SL. Regeln – som innebar att den som utan eget vållande hade råkat i ett sådant tillstånd att han eller hon var från sina sinnens bruk inte skulle dömas till ansvar för gärningar som han eller hon begick i det tillståndet – avskaffades i samband med BrB:s tillkomst. Avsikten var dock inte att gärningar som hade begåtts i tillfällig sinnesförvirring skulle utgöra brott. Gärningsmän med sådana tillstånd skulle alltså även gå fria från Psykisk störning, brott och ansvar SOU 2012:17 Däremot skapades ingen särskild ansvars- frihetsregel för dessa fall. Med tillfällig sinnesförvirring avses bl.a. förvirring på grund av feber, chock eller slag mot huvudet samt omtöckning vid epilepsi- anfall, vid blodsockersänkning hos diabetiker eller på grund av medicinering. Här kan också nämnas fall då någon har använt alko- hol, narkotika eller något annat främmande ämne och till följd av detta företar personlighetsfrämmande gärningar. Olika typer av förvirringstillstånd som kan uppkomma i samband med uppvaknan- de ur sömn, narkos eller hypnos kan också omfattas av begreppet. Det saknas i BrB en lagbestämmelse om ansvarsfrihet för den som har begått en gärning i ett tillstånd av tillfällig sinnesförvirring som har uppkommit utan eget vållande. Däremot regleras i 1 kap. 2 § andra stycket BrB det fallet att någon på ett oursäktligt sätt själv tillfälligt har försatt sig i ett sådant förvirringstillstånd. I dessa fall ska tillståndet inte medföra att gärningen inte anses som brott. Av detta skulle man kunna dra slutsatsen att lagrummet innebär att gärningsmannen ska vara fri från ansvar, om han eller hon utan egen skuld har blivit tillfälligt sinnesförvirrad. Lagstiftarens avsikt har dock inte varit att bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket BrB ska tolkas e contrario (motsatsvis). Det har emellertid inte heller varit avsikten att den kategori som undantogs från ansvar enligt om tillfällig sinnesförvirring skulle fällas till ansvar. Man menade vid tillkomsten av BrB endast att en bestämmelse om detta var onödig, då ansvarsfrihet i dessa fall följde av den allmänna uppsåtsregleringen (prop. 1962:10, s. 576). Uppfattningen att det inte behövs någon bestämmelse om ansvars- frihet som tar sikte på fall av tillfällig sinnesförvirring, som har uppkommit utan eget vållande, ifrågasattes emellertid från flera håll. Osäkerheten i detta hänseende ledde till att departements- chefen i förarbetena till BrP uttalade att de som var fria från ansvar enligt 5 kap. 5 § andra stycket SL även enligt BrB skulle gå fria från ansvar (se prop. 1964:10, s. 107). Det nuvarande rättsläget framstår som osäkert. Uppfattningen i litteraturen (se t.ex. Strahl, Allmän straffrätt vad angår brotten, 1976, s. 95) går närmast ut på att man bör ta fasta på departementschefens uttalande som stöd för att det finns en oskriven ansvarsfrihets- grund men att det finns skäl att kodifiera denna genom att införa en särskild ansvarsfrihetsregel. , Ulväng och Jareborg (Krimi- nalrättens grunder, 2010, s. 400 f.) delar uppfattningen om att det finns en sådan oskriven undantagsregel och menar att det i senare Psykisk störning, brott och ansvar förarbeten finns stöd för att en sådan regel existerar (se bl.a. SOU 1988:7, kap. 12 och prop. 1993/94:130, s. 50). Gärningar som har begåtts under påverkan av en tillfällig sinnes- förvirring som har uppkommit utan eget vållande leder enligt rätts- praxis normalt inte till straffrättsligt ansvar för gärningsmannen. Det är dock oklart om en oskriven undantagsregel för dessa fall godtas i praxis. De publicerade rättsfall16 som finns tyder i stället på att en tillfällig sinnesförvirring leder till ansvarsfrihet med stöd av den allmänna uppsåtsregleringen. Den uppsåtsprövning som har gjorts i dessa fall har dock skett på ett något annorlunda sätt än normalt eftersom den närmast har tagit sikte på om gärningsman- nen har varit i tillräcklig grad medveten om sitt handlande. Med andra ord har man i dessa fall använt sig av det s.k. medvetenhets- kravet för att skilja mellan de fall som bör leda till ansvarsfrihet och de som bör leda till ett straffrättsligt ansvar. Enligt den äldre ansvarsfrihetsregeln i 5 kap. 5 § andra stycket SL var det endast höggradiga omtöckningstillstånd som skulle med- föra frihet från ansvar för den som utan eget vållande var från sina sinnens fulla bruk. Det var inte bara arten utan också graden av omtöckning eller förvirring i det konkreta fallet, som var av bety- delse för om regeln skulle tillämpas. Så länge man hade kvar till- räknelighetsläran torde det ytterst sällan ha funnits anledning att därutöver göra en prövning av om gärningsmannen var för omtöck- nad för att uppfylla uppsåtsrekvisitet, dvs. om han eller hon var i tillräcklig grad medveten om sitt handlande. Denna prövning gjordes i princip vid bedömningen om en person var tillräknelig eller inte. föreslog i sitt slutbetänkande (Frihet från ansvar [SOU 1988:7] s. 159 ff.) att det i lag skulle införas en regel som motsvarar 5 kap. 5 § andra stycket SL och som innebär att en gärning som någon har begått under inflytande av tillfällig sinnesförvirring inte ska leda till ansvar. Enligt förslaget skulle bestämmelsen placeras i 24 kap. BrB, dvs. som en allmän grund för ansvarsfrihet. Som ett skäl för förslaget åberopade kommittén att det hade varit lagstiftarens avsikt att de fall som täcktes av 5 kap. 5 § andra stycket SL skulle vara fria från ansvar men att lagstif- tarens syfte i detta hänseende inte hade kommit till uttryck i lag- texten. Kommittén ansåg också att uppsåtsregleringen inte var ett tillräckligt skydd mot att de tillfälligt sinnesförvirrade fälldes till ansvar. 16 Se t.ex. NJA 1968 s. 471, RH 1995:150 och RH 1999:139. Psykisk störning, brott och ansvar Förslaget har inte lett till lagstiftning. Av betänkandet framgår att kommittén fann det tilltalande från både teoretiska och praktiska utgångspunkter att även medge ansvarsfrihet för den som begår en i och för sig brottslig gärning i ett mera permanent tillstånd av förvirring, t.ex. på grund av sinnessjukdom och då konstatera att personen i fråga inte har begått något brott. Att utarbeta ett förslag i den riktningen låg dock helt vid sidan av kommitténs direktiv och frågan togs därför inte upp till närmare behandling. Även bedömde att det finns behov av att i lag reglera betydelsen av tillfällig sinnesförvirring som har upp- kommit utan eget vållande (Straffansvarets gränser [SOU 1996:185] s. 558 f.). Utredningen föreslog att det skulle återinföras en tillräk- nelighetsreglering genom att en gärning inte skulle utgöra brott om den har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning som har lett till att gärningsmannen har saknat omdömesförmåga eller till att han eller hon har saknat förmåga att kontrollera sitt handlande. Enligt utredningen gjorde sig dessa principer för fördelning av straffrättsligt ansvar gällande med samma styrka beträffande fall av tillfällig sinnesförvirring eftersom det också i de fallen måste tas hänsyn till gärningsmannens förmåga och tillfälle att i gärnings- ögonblicket rätta sig efter lagen. Det kunde enligt utredningen knap- past föreligga någon skillnad mellan det fallet att omtöcknings- tillståndet eller det personlighetsfrämmande tillståndet är tillfälligt och det, att det beror på en allvarlig psykisk störning, utan det av- görande skulle vara om tillståndet i så hög grad påverkade gärnings- mannens förmåga att rätta sig efter lagen att ansvarsfrihet bör följa. Utredningen föreslog därför att de gärningar som har begåtts under påverkan av en tillfällig sinnesförvirring inte ska utgöra brott under samma förutsättningar som utredningen föreslog beträffande gärningar som har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning. För att ett tillstånd ska kunna betecknas som tillfällig sinnesförvirring skulle det enligt utredningen alltid röra sig om hög- gradiga omtöcknings- eller personlighetsfrämmande tillstånd. Även (SOU 2002:3, s. 249) ansåg att det inte bör göras någon skillnad mellan tillstånd som utgör psykisk störning i mer sedvanlig bemärkelse och andra tillfälliga förvir- ringstillstånd som har annan grund. Det avgörande bör enligt kom- mittén i stället vara att gärningsmannens bristande förmåga att förstå gärningens innebörd eller att rätta sitt handlande efter en sådan förståelse har varit av sådan art och grad att det inte är rimligt att ålägga ett straffrättsligt ansvar. Psykisk störning, brott och ansvar därför att tillfällig sinnesförvirring skulle ingå som ett av grund- tillstånden i bestämmelsen om kravet på tillräknelighet. Enligt vår mening kan man inte räkna med att kravet på uppsåt alltid leder till att den som har begått en gärning under inflytande av tillfällig sinnesförvirring undantas från straffrättsligt ansvar. Även den som har varit omtöcknad och missuppfattat bakomlig- gande förhållanden kan ha varit i sådan grad medveten om vad han eller hon har gjort att kravet på uppsåt är uppfyllt. Den som har företagit en gärning under inverkan av en tillfällig sinnesförvirring bör emellertid, på samma sätt som , inte fällas till straffrätts- ligt ansvar, även om han eller hon har haft uppsåt till gärningen. Som har anförts av tidigare utredningar på området och i littera- turen finns det skäl att reglera denna grund för ansvarsfrihet i lag. Som har framgått föreslår vi att det ska införas ett krav på tillräknelighet som innebär att en gärning inte utgör brott om den begås av någon som till följd av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd inte upp- fyller kriterierna för tillräknelighet. På samma sätt som vid dessa tre olika grundtillstånd handlar det också i fall av tillfällig sinnesför- virring om att ta hänsyn till gärningsmannens förmåga och tillfälle att i gärningsögonblicket rätta sig efter lagen. En skillnad är dock att de tre förstnämnda tillstånden ofta kan vara av långvarig natur, vilket en tillfällig sinnesförvirring naturligt- vis aldrig är. En annan skillnad är att en tillfällig sinnesförvirring är en följd av andra orsaker än en psykisk störning eller psykiatrisk sjukdom. Enligt vår mening bör det avgörande dock vara om det aktuella tillståndet i så hög grad påverkade gärningsmannens för- måga att rätta sig efter lagen att gärningen inte bör anses utgöra brott. Det bör då inte ha någon betydelse hur långvarigt ett om- töckningstillstånd eller ett personlighetsfrämmande tillstånd har varit eller vad som har orsakat tillståndet, utan samma principer för fördelning av straffrättsligt ansvar bör gälla i samtliga fall. Mot bakgrund av detta menar vi att en reglering av ansvarsfrihet för den som har företagit en gärning under inverkan av en tillfällig sinnesförvirring inte bör finnas upptagen bland de allmänna grun- derna för ansvarsfrihet i 24 kap. BrB, utan i stället bör regleras på det sätt som vi har föreslagit beträffande de som till följd av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd inte uppfyller kriterierna för tillräknelig- Psykisk störning, brott och ansvar het.17 En regel om ansvarsfrihet för den som har företagit en gärning under inverkan av en tillfällig sinnesförvirring bör alltså vara en del av en tillräknelighetsbestämmelse. Vi föreslår således att tillfällig sinnesförvirring ska vara ett av de grundtillstånd som kan leda till att kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt och att de gärningar som har begåtts under påverkan av ett sådant tillstånd inte ska utgöra brott under samma förutsättningar som beträffande gärningar som har begåtts till följd av en allvarlig psykisk störning, en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd. Det ska med andra ord krävas att gärningsmannen till följd av den tillfälliga sinnesförvirringen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. De gärningar som faller utanför det straffbelagda området till följd av kravet på medvetenhet torde oftast falla in under den nya regleringen. Genom att tillfällig sinnesförvirring behandlas på samma sätt i ansvarshänseende som de andra tre tillstånden betonas ytterligare att tillräknelighetsregleringen gäller lika för alla lagöverträdare och inte bara för de som har diagnostiserats ha en psykos eller som har en svår utvecklingsstörning eller ett allvarligt demenstillstånd. Ett frågeschema beträffande utformningen av kravet på tillräk- nelighet finns i bilaga 5. 9.5.4.3Undantag för självförvållade tillstånd Allmänt om straffansvar vid rus En stor del av brottsligheten i samhället, särskilt våldsbrotten, begås av personer som har konsumerat alkohol, narkotika eller något annat medel som de har blivit berusade av. Berusning kan i vissa fall medföra att gärningsmannen misstar sig beträffande olika omstän- digheter eller att han eller hon av andra skäl inte följer lagen. Om gärningsmannen är kraftigt berusad kan han eller hon också ha svårigheter att minnas en gärning eller delar av den. Det är därför av stor betydelse hur rustillstånd ska beaktas vid bedömningen av det straffrättsliga ansvaret. Det ska dock framhållas att berusade personer mycket väl kan agera med uppsåt eller oaktsamhet. 17 föreslog att saken skulle regleras genom en ansvarsfrihets- regel i 24 kap. BrB hade närmast sin grund i att det då inte var möjligt att hantera frågan inom ramen för en tillräknelighetsreglering. Psykisk störning, brott och ansvar gör de det också. Berusning medför alltså bara mera undantagsvis att gärningsmannen har befunnit sig i ett tillstånd av villfarelse eller okunnighet. Av 1 kap. 2 § andra stycket BrB framgår att det förhållandet, att en gärning har begåtts under ett självförvållat rus inte ska leda till att gärningen inte anses som brott. Det har disku- terats vad denna bestämmelse innebär och hur den ska tolkas. Enligt en åsikt skulle bestämmelsen uppfattas så att betydelsen av villfarelse eller okunnighet vid självförvållad berusning ska avgöras utifrån vilken betydelse berusningen har haft för gärningsmannens handlande. Det skulle alltså prövas om gärningsmannen hade haft uppsåt om han eller hon hade varit nykter. Enligt en annan uppfatt- ning skulle lagrummets innebörd vara att kravet på uppsåt eller oaktsamhet i viss mån ska efterges eller till och med fingeras i de fall då gärningsmannen var berusad. Det har också sagts att bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket BrB inte ska förstås så att kravet på uppsåt eller oaktsamhet ska efterges eller modifieras, utan att bestämmelsen endast innebär en erinran till domstolarna om att inte låta sig förledas att tro att uppsåt eller oaktsamhet skulle vara uteslutet vid rustillstånd. I rättsfallet NJA 1973 s. 590 (det s.k. barnvagnsfallet) förklarade HD, med hänvisning till vissa motivuttalanden, att bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket BrB skulle förstås så, att kravet på uppsåt eller oaktsamhet i viss mån ska efterges i fall av självförvållad be- rusning och liknande tillstånd, dvs. att täckningsprincipen i dessa fall inte ska tillämpas fullt ut.