sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — kan den egendom som varit föremål för penningtvätt ha lämnats till gärningsmannen för att den ska tvättas. Det är alltså inte gärningsmannens egendom och den är inte tänkt att tillfalla gärningsmannen efter avslutade tvättåtgärder. Om inte egendomen finns i behåll bör därför mera sällan förverkande av värdet av egen- domen ske. Allmänt sett bör gälla att om ett förverkande framstår som alltför betungande mot bakgrund av brottet eller om ett förverkande annars är påfallande oskäligt bör förverkandet kunna underlåtas eller jämkas till att avse endast en del av egendomen eller en del av dess värde. Av betydelse för bedömningen är vidare om det är fråga om ett uppsåtligt brott eller ett brott som begåtts av oaktsamhet. Vid oaktsamhetsbrott bör förverkande kunna underlåtas i fler fall än när det gäller uppsåtligt brott (jfr prop. 1999/2000:124 s. 152). 11 § Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott enligt denna lag eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egen- dom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt denna lag, om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straff- bart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. I stället för sådan egendom får dess värde förklaras förverkat. Paragrafen innehåller särskilda regler för vad som ska gälla i fråga om förverkande av egendom som använts som hjälpmedel eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt lagen. Med hjälpmedel avses i princip detsamma som i 36 kap. 2 § . Som hjälpmedel kan betraktas exempelvis en förteck- ning över konton med kontonummer och kontoförande institut som ska användas eller har använts vid överföringar av pengar med brottsligt ursprung i syfte att dölja var de kommer ifrån. Ett annat exempel på hjälpmedel skulle kunna vara en utförligt nedskriven brottsplan eller en lista över kontonummer till personer som är vil- liga att låna ut sina konton för placering av brottsutbyte. Liksom när det gäller förverkande enligt 36 kap. 2 § brotts- balken krävs det inte att användningen av hjälpmedlet har varit en förutsättning för att brottet skulle kunna komma till stånd. Det behöver inte heller vara så att föremålet är särskilt konstruerat eller annars särskilt lämpat för att användas just för brott (jfr prop. 1999/2000:124 s. 154). Bestämmelsen är uttryckligen fakultativ genom att det anges att förverkande får ske. Således får förverkande ske om det behövs för att förebygga brott enligt lagen om penningtvättsbrott. Vid be- dömningen av om förverkande behövs bör fästas särskilt avseende vid egendomens mer eller mindre utpräglade egenskap av hjälp- medel, omständigheterna kring brottet och egendomens betydelse i sammanhanget. Att hjälpmedlet även har använts vid lik- artad brottslighet torde redan i sig vara en sådan omständighet som starkt talar för att ett förverkande är påkallat för att förebygga brott (jfr prop. 1999/2000:124 s. 155). Förverkande får vidare ske, när det annars finns särskilda skäl till det. Denna grund för förverkande tar närmast sikte på för- verkandeinstitutets allmänpreventiva betydelse. Rekvisitet bör bli tillämpligt främst när det gäller sådan egendom som inte i sig utgör något typiskt hjälpmedel utan som normalt används i helt legala sammanhang. En tillämpning på denna grund kan bli aktuell vid grova brott, särskilt om det gäller organiserad penningtvättsbrotts- lighet eller annars omfattande brottslighet av allvarligare slag. Återfall kan tillmätas betydelse även när det är fråga om att tillämpa det här rekvisitet. Av tredje meningen framgår att värdeförverkande får ske i stället för förverkande av själva hjälpmedlet. Eftersom förverkandet har sin utgångspunkt i att det är fråga om ett hjälpmedel framstår det som naturligt att möjligheten att förverka värdet – även om förut- sättningarna för det formellt sett är desamma som för ett sakför- verkande – tillgrips endast när egendomen inte längre finns i behåll eller något annat särskilt skäl talar för det. Sådana skäl kan vara att hjälpmedlet utgör ordinär egendom som har ett så högt ekonomiskt värde att ett förverkande skäligen bör avse endast en del av detta. Hos vem förverkande får ske 12 § Förverkande av egendom eller dess värde enligt 10 och 11 §§ får ske hos a)gärningsmannen eller annan som medverkat till brottet, b)den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, c)den som genom brottet beretts eller näringsidkare som avses i 36 kap. 4 § , d)den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning till antagande om egendomens samband med brottet. Tillhörde egendomen vid brottet inte någon av dem som anges i första stycket a–c, får den inte förklaras förverkad. Förverkande enligt 10 § första stycket 1 får dock ske hos gärningsmannen eller annan som medverkat vid brottet, även om egendomen tillhörde annan. Egendom som enligt 36 kap. 1 c § ska anses som utbyte får förklaras förverkad om den egendom, som den förverkade egendomen trätt i stället för, vid brottet tillhörde någon av dem som anges i första stycket a–c. I denna paragraf anges hos vem förverkande med stöd av lagen får ske. Bestämmelserna stämmer huvudsakligen överens med de i 36 kap. 5 § och bör därmed tillämpas på samma sätt som dem. I andra stycket finns dock en betydelsefull skillnad. Där anges näm- ligen att förverkande med stöd av 10 § första stycket 1, dvs. för- verkande av egendom som varit föremål för brott enligt denna lag (utom sådant brott som anges i 6 § och 8 § andra stycket 1 – sådan egendom kan i stället tas i förvar med stöd av 13 §) får ske hos gärningsmannen eller annan medverkande, även om egendomen inte tillhörde honom eller henne vid brottet. Det betyder att förver- kande får ske hos en gärningsman som har vidtagit penningtvätts- åtgärder med annans egendom. Den omständigheten att gärnings- mannen i ett sådant fall inte är ägare till den egendom som varit föremål för penningtvättsbrottet eller penningtvättsförseelsen utgör således inte något hinder för förverkande. Bestämmelsen öppnar även för förverkande av egendomens värde. I de fall gär- ningsmannen inte äger egendomen utan har vidtagit penningtvätts- åtgärder med utbyte av annans brott, bör det dock normalt krävas att den egendom som varit föremål för brottet i någon form finns i behåll hos gärningsmannen. Under andra omständigheter skulle nämligen ett värdeförverkande i de flesta fall få anses uppenbart oskäligt. Vi har behandlat frågan ingående i avsnitt 6.7. 13 § Egendom som har varit föremål för brott som avses i 6 § eller 8 § andra stycket 1 ska tas i förvar, om det inte är uppenbart oskäligt. Avser beslutet om förvar en fordran eller en annan rättighet, ska gäldenären eller annan förpliktad meddelas förbud att fullgöra sin förpliktelse till borge- nären eller annan behörig. Sådan egendom som varit föremål för brott som avses i 6 § eller 8 § andra stycket 1 får inte förverkas men kan i stället tas i förvar med stöd av bestämmelsen i denna paragraf. I de flesta fall torde den egendom som varit föremål för sådant brott inte vara möjlig att hitta. Om egendomen dock anträffas hos den som är att döma som gärningsman för brott som avses i 6 § eller 8 § andra stycket 1 kan den tas i förvar med stöd av denna bestämmelse. När brottet har begåtts inom ramen för en näringsverksamhet har egendomen sannolikt ofta lämnats ut till ägaren eller bokförts på en kunds konto på ett sådant sätt att den inte kan sägas finnas hos vare sig gärningsmannen eller, i förekommande fall, den juridiska person som bedriver verksamheten. I sådana fall får den förverkas genom en talan riktad mot den som är ägare till den, om denne kan fällas till ansvar för det brott som egendomen härrör från. Egendomen kan vara ett konkret föremål, såsom en bunt sedlar, smycken eller en bil. Oftare torde det dock vara fråga om egendom i form av en kontobehållning eller liknande, dvs. I likhet med regleringen i stöldgodslagen finns ett undantag för fall där det vore uppenbart oskäligt att ta egendomen i förvar. Fråga kan t.ex. vara om situationer där gärningsmannen visserligen gjort sig skyldig till sådant straffbart risktagande som kriminaliseras i 6 §, men där det i den efterföljande situationen inte föreligger sådana misstankar att det framstår som rimligt att ta egendomen i förvar. Beslut om förvarstagande ska fattas av allmän domstol, se vidare kommentaren till 14 § nedan. Avser beslutet en behållning på ett bankkonto eller någon annan typ av fordran ska beslutet innebära ett förbud för gäldenären (t.ex. banken) att betala ut summan till borgenären eller annan behörig, t.ex. en fullmaktshavare. 14 § Beslut om att egendom ska tas i förvar enligt 13 § meddelas av all- män domstol utom i fall som anges i tredje stycket. I avvaktan på rättens prövning får åklagare besluta om åtgärden. Åklagare för talan om egendoms tagande i förvar mot den som frågan angår, om denne har känt hemvist här i landet och kan delges på sätt som är föreskrivet om stämning i brottmål. Talan behöver dock inte föras mot den som förklarat att han eller hon inte gör anspråk på egendomen. Om talan inte ska föras mot någon får åklagaren besluta att egen- domen ska tas i förvar. Den som inte är nöjd med åklagarens beslut får innan egendomen försålts eller förstörts hos åklagaren anmäla missnöje med beslutet. Anmäls missnöje ska åklagaren, om han eller hon vill att be- slutet ska bestå, väcka talan om det inom efter det att anmälan gjordes. Väcks inte talan, ska åklagaren häva beslutet om egendomens tagande i förvar. Väcker åklagaren åtal för brott, som föranlett att egendom tagits i förvar, innan egendomen försålts eller förstörts, ska domstolen i samband med åtalet pröva om egendomen fortfarande ska hållas i förvar. Åklagaren ska underrätta polisstyrelsen i det distrikt där egendomen förvaras om missnöjesanmälan enligt tredje stycket och om talan enligt fjärde stycket. I avvaktan på att saken slutligt prövas får vidare åtgärd med egendomen inte vidtas, om den kan vårdas utan fara för för- störelse. Reglerna i denna paragraf om förfarandet vid förvarstagande enligt 13 § har utformats med bestämmelserna i stöldgodslagen som förebild. Förfarandet är i stort sett detsamma som när det gäller sådan egendom som får tas i förvar med stöd av stöldgodslagen. På samma sätt som i stöldgodslagen ska enligt första stycket beslut om förvar meddelas av allmän domstol. Frågan kan prövas slutligt tidigast i samband med åtal för brott som kan ligga till grund för ett beslut om förvar (dvs. 6 eller 8 § andra stycket 1). Av andra meningen i första stycket framgår att åklagare får besluta om förvar i avvaktan på rättens beslut. Ett sådant beslut kan behövas för att säkerställa att verkställighet kan ske av ett kom- mande beslut om förvar. Denna regel saknar motsvarighet i stöld- godslagen. Sådana föremål som kan tas i förvar enligt stöldgods- lagen för att de varit föremål för brott som avses i 9 kap. 6 § andra stycket (näringshäleri) eller 7 § andra stycket 1 får tas i beslag enligt 27 kap. 1 § (de kan skäligen antas vara avhända annan genom brott). Bestämmelserna om beslag, för- var och kvarstad kan dock inte tillämpas för att säkerställa verkstäl- lighet av ett beslut om förvar enligt 13 § (utom i de fall fråga är om föremål som skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott). Möjligheten för åklagare att i avvaktan på rättens avgörande med- dela beslut om sådan åtgärd motsvarar dock i praktiken ett beslag. En viktig skillnad är emellertid att ett beslut om förvarstagande kan avse även annan egendom än fysiska föremål, t.ex. fordringar. har utfärdat särskilda föreskrifter och allmänna råd om hur olika slags egendom, däribland pengar och aktier, som tagits i beslag eller förvar bör hanteras för att inte minska i värde (RPSFS 2009:12, FAP 102-2). Den egendom som kan komma att tas i förvar med stöd av 13 § denna lag kommer dock ofta att ut- göras av ett värde på ett bankkonto eller motsvarande och mera sällan av ett fysiskt föremål. När det gäller sådana fordringar i form av exempelvis bankkontotillgodohavanden, värdedepåer och tillgodo- havanden hos fondbolag, kommer dessa att finnas kvar hos respek- tive verksamhetsutövare. Beslutet om förvar går i dessa fall ut på att verksamhetsutövaren meddelas förbud att infria förpliktelsen till borgenären eller annan behörig. 15 § I lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. finns bestämmelser om förfarandet med egendom som har tagits i förvar enligt 13 § och om rätt för ägare som senare blir känd eller annan som har rätt till egendomen att få egendomen utlämnad till sig eller att få ersättning. Avser ett beslut om förvarstagande av egendom enligt 13 § en fordran eller annan rättighet ska i stället bestämmelserna i andra – fjärde styckena tillämpas. Har det förflutit efter beslutet om tagande i förvar inte kunnat utredas vem som har rätt till egendomen, ska åklagaren på lämpligt sätt låta kungöra förhållandet med uppgift om egendomen och om de omständigheter under vilka den anträffats. I kungörelsen ska även anges inom vilken den som vill göra anspråk på egendomen ska ge sig till känna. Framställs inte anspråk eller avstår den som har rätt till egendomen från denna, ska egendomen tillfalla staten. Sex- månadersfristen ska i fall som avses i 14 § tredje stycket räknas för åklagarens beslut, även om detta prövats av domstol, och i övriga fall räknas från den dag då beslutet om att egendomen ska vara tagen i förvar vann laga kraft. Gör ägaren eller annan rättsinnehavare anspråk på egendomen ska hans eller hennes rätt till egendomen återställas efter beslut av åklagare. Om egendomen har tillfallit staten enligt andra stycket har ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning med ett belopp som motsvarar egendomens värde vid beslutet om tagande i förvar. Frågan om ersättning prövas av åklagare. Åklagarens beslut enligt tredje stycket får överklagas hos allmän dom- stol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till hovrätten. I första stycket anges att regler om den närmare hanteringen av egendom som tagits i förvar med stöd av denna bestämmelse finns i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hitte- gods m.m. Där anges bland annat hur man hanterar den situationen att rättmätig ägare gör anspråk på egendomen. När ett beslut om förvar avser egendom i form av en fordran eller annan rättighet ska i stället bestämmelserna i de följande styckena i förvarande paragraf tillämpas. De förfaranderegler som anges i denna paragraf är model- lerade utifrån reglerna i den ovan nämnda förfarandelagen men anpassad för den situationen att egendomen inte utgörs av ett eller flera föremål som mer handgripligt kan tas i förvar. Av andra stycket följer att egendomen ska förbli spärrad efter förvarsbeslutet. Tiden ska räknas för åklagarens beslut i de fall då åklagaren med stöd av 14 § tredje stycket har fattat beslut om förvarstagande. Detta gäller även om beslutet har prövats av domstol. I andra fall ska fristen räknas från den dag då beslutet om förvarstagande vann laga kraft. Om det inte efter dessa är möjligt att reda ut vem som har rätt till egendomen ska genom åklagarens försorg utfärdas en kungörelse om att egendomen finns och hur den anträffats. Av kungörelsen ska framgå inom vilken tid anspråk på egendomen ska framställas. Enligt motsvarande bestämmelse i förfarandelagen ska sättas till minst en månad. Har inte någon gjort anspråk på egendomen ska den tillfalla staten. I tredje stycket finns bestämmelser som reglerar den situationen att någon gör anspråk på den egendom som har tagits i förvar. Ett sådant anspråk ska prövas av åklagare. Finner åklagaren att ansprå- ket är berättigat ska den berättigades rätt till egendomen återställas. Det innebär att den som äger egendomen ska få tillbaka förfogande- rätten över den, t.ex. genom att en spärr att betala ut en innestående kontobehållning tas bort eller att pengar som finns på ett bank- konto tillhörande en juridisk person betalas ut till den berättigade. Har egendomen redan tillfallit staten enligt andra stycket ska ägaren eller annan rättsinnehavare i stället ha rätt till ersättning för egendomen. Ersättningen ska motsvara egendomens värde vid beslutet om tagande i förvar. Det är åklagaren som ska pröva ersätt- ningsfrågan. Innan beslut fattas måste viss utredning genomföras så att det står klart att ersättningsanspråket är berättigat. Åklagarens beslut i fråga om någons rätt till egendom eller om rätt till ersättning för egendom som tillfallit staten får enligt fjärde stycket överklagas hos allmän domstol. För att få en sådan fråga prövad i hovrätt krävs prövningstillstånd. 11.2Förslaget till lag om ändring i (1962:700) Härigenom föreskrivs att 9 kap. 6 a och 7 a §§ ska upphöra att gälla . Genom denna ändringslag upphör 9 kap. 6 a och 7 a §§ att gälla som den nya lagen om penningtvättsbrott träder i kraft. Av allmänna principer gäller att brott som har begåtts före ikraftträdandet ska bedömas enligt de regler som gällde då gär- ningen begicks, dvs. enligt de nu angivna bestämmelserna i brotts- balken, om inte nyare bestämmelser leder till en mildare bedömning, se vidare avsnitt 10.2. Om förverkande blir aktuellt med anledning av ett brott som begåtts före ikraftträdandet av den nya lagen gäller även äldre bestämmelser om förverkande, dvs. 11.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. 1 § Denna lag gäller, om inte annat följer av lag eller annan författning, egendom som 1.tillfallit staten på grund av förverkande, 2.tillfallit staten enligt lagen (1938:121) om hittegods, 3.tagits i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., 4.omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387), 5.omfattas av 27 kap. 8 a § andra stycket , eller 6.tagits i förvar med stöd av 13 § lagen (2013:000) om penningtvätts- brott. I denna paragraf har lagts till en ny sjätte punkt. Det betyder att lagens bestämmelser ska tillämpas även på egendom som har tagits i förvar med stöd av 13 § i den nya lagen om penningtvättsbrott. 2 § Egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. samt egendom som tagits i förvar med stöd av 13 § lagen (2013:000) om penningtvättsbrott ska förvaras hos polismyndigheten efter det att beslut meddelats om att egendomen ska vara tagen i förvar. Denna frist ska i fall som avses i 2 § tredje stycket lagen om visst stöldgods m.m. respektive 14 § tredje stycket lagen om penningtvätts- brott räknas för åklagarens beslut, även om detta prövats av domstol, och i övriga fall räknas från den dag då beslutet om att egen- domen ska vara tagen i förvar vann laga kraft. Vad som sagts i första stycket gäller inte i fall som avses i 3 och 4 §§. Har det under den i första stycket angivna tiden inte kunnat utredas vem som har rätt till egendomen, ska polismyndigheten på lämpligt sätt låta kungöra förhållandet med uppgift om egendomen och om de omständig- heter under vilka den anträffats. I kungörelsen anges även , inte understigande en månad, inom vilken den som vill göra anspråk på egen- domen ska ge sig till känna. Framställs inte anspråk eller avstår den som har rätt till egendomen från denna, ska med egendomen förfaras på sätt som anges i denna lag. I första stycket har ett tillägg gjorts som innebär att bestämmelserna i paragrafen ska tillämpas även på egendom som har tagits i förvar enligt 13 § lagen om penningtvättsbrott. Övriga ändringar är endast språkliga och inte avsedda att innebära någon ändring i sak. Även sådan egendom som tagits i förvar med stöd av 13 § lagen om penningtvättsbrott ska förvaras hos polismyndigheten innan den får försäljas. I författningskommentaren till bestämmelsen anges att egendomen självfallet ska lämnas ut till den som som egendomen förvaras hos polismyndigheten gör anspråk på denna. ska då pröva riktigheten av anspråket (prop. 1974:124 s. 64). Ändringarna i andra och tredje styckena är endast redaktionella. 3 § Har egendom tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., därför att ägaren eller annan som har rätt till egendomen inte gör anspråk på den, ska med egendomen förfaras på sätt som anges i denna lag. Detsamma gäller egendom som har tagits i förvar med stöd av 13 § lagen (2013:000) om penningtvättsbrott då ägaren eller annan som har rätt till egendomen inte gör anspråk på den. I denna paragraf har språket moderniserats på ett par ställen. Där- utöver har lagts till en ny mening som innebär att bestämmelsen även ska gälla egendom som har tagits i förvar med stöd av 13 § lagen om penningtvättsbrott. Bestämmelsen innebär att egendom som tagits i förvar därför att ägaren eller annan som har rätt till egendomen inte gjort anspråk på den genast får försäljas. Om ägaren eller annan rättsinnehavare eventuellt skulle ångra sig innan försälj- ningen sker har han dock möjlighet att få egendomen utlämnad till sig med stöd av bestämmelserna i 7 § denna lag. 7 § Gör ägaren eller annan rättsinnehavare anspråk på egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., egendom som omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387), egendom som omfattas av 27 kap. 8 a § andra stycket eller egen- dom som tagits i förvar med stöd av 13 § lagen (2013:000) om penning- tvättsbrott ska den lämnas ut till rättsinnehavaren efter beslut av den myn- dighet som förvarar egendomen, om egendomen inte redan har sålts eller förstörts. Har egendomen reparerats eller på annat sätt förbättrats, är den som gör anspråk på egendomen enligt första stycket skyldig att betala kostna- den för förbättringen innan egendomen lämnas ut. Betalas inte förbättrings- kostnaden inom efter det att särskild uppmaning delgivits rätts- innehavaren, får egendomen säljas i den ordning som anges i denna lag. Paragrafen har ändrats endast på så sätt att bestämmelsen, genom en ändring i första stycket, har gjorts tillämplig även på egendom som tagits i förvar med stöd av 13 § lagen om penningtvättsbrott. 8 § Försäljning av egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., egendom som omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387), egendom som omfattas av 27 kap. 8 a § andra stycket eller egendom som tagits i förvar med stöd av 13 § lagen (2013:000) om penningtvättsbrott sker för statens räkning. Har egendomen sålts, har ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. Denna utgår dock inte med högre belopp än som har influtit vid försäljningen. I de fall som avses i 7 § andra stycket ska kostnaden för förbättringen avräknas från ersättningen. Ansökan om ersättning prövas av om en polismyn- dighet fattat beslutet om försäljning. I annat fall prövas ersättningsfrågan av den myndighet som beslutat om försäljningen. Paragrafen har ändrats endast på så sätt att det i första stycket har gjorts ett tillägg för egendom som har tagits i förvar med stöd av 13 § lagen om penningtvättsbrott. Det betyder att även sådan egendom ska försäljas enligt bestämmelserna i denna paragraf. 11.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2009:562) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism 1 § En verksamhetsutövare ska granska transaktioner för att kunna upp- täcka sådana som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Om misstanke efter närmare analys kvarstår, ska uppgifter om alla om- ständigheter som kan tyda på penningtvätt eller finansiering av terrorism utan dröjsmål lämnas till .