sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Skillnaderna mellan domstolens dom och taket för kränk- ningsersättningen har i de 13 ärendena legat mellan och med ett totalt belopp om ().14 Det är möjligt att argumentera för att taket om tio basbelopp ska behållas med hänsyn till att det alltid kommer att finnas fall som når den högsta ersättningsnivån, och att 13 fall på knappt tio år inte är så många att en höjning är motiverad. För en höjning av taket talar å andra sidan att det rör sig om så få fall att en höjning inte skulle få någon nämnvärd ekonomisk betydelse. Det förefaller dessutom som att begränsningen om just tio basbelopp tillkommit främst genom en lagteknisk omdisposition. När kränkning blev en egen ersättningsgrund flyttades kränknings- momentet från bestämmelsen som rör personskada i 11 § första stycket till 11 § andra stycket. Eftersom det uttalades i propositionen att reformen inneburit att det sammanlagda taket har blivit högre (20 + 10 basbelopp), torde man kunna utgå från att lagstiftaren inte haft för avsikt att reformen skulle försämra möjligheterna för de skadelidande att få brottsskadeersättning för kränkning. I de fall där det över huvud taget blir aktuellt att betala ut brottsskade- ersättning på dessa höga nivåer har de skadelidande drabbats hårt av allvarlig brottslighet. Tio fall av de 13 som tidigare redovisats har avsett ersättning till barn som farit illa vid grova sexualbrott. Enligt utredningens uppfattning talar detta sammantaget för att bestämmelsen bör ändras till förmån för de skadelidande. En möjlighet skulle då kunna vara att återgå till den gamla konstruktionen och sätta ett gemensamt tak för ersättning för personskada och kränkning vid en och samma skada. En sådan konstruktion finns i . Det skulle dock kunna innebära att det totala taket tas i anspråk av personskadeersättningen i de fall där kränkningsersättningen är låg. Ett samlat tak på t.ex. 20 + 10 = 30 basbelopp skulle därmed i praktiken kunna innebära en höjning av taket för ersättning för personskada med upp till tio basbelopp. Så kan bli fallet om skadan endast ger en låg kränkningsersättning men en mycket hög inkomstförlust för personskada (jfr fallet ovan med modellen från , han fick i kränkningsersättning och hade en inkomstförlust som översteg takgränsen för person- skada). En höjning av takgränsen för personskada är – i detta , , , , , , , , , , , och . sammanhang – inte det önskvärda resultatet. Takgränsen för personskadeersättningen berörs nedan. En lösning som inte får återverkningar på personskade- ersättningen skulle vara att höja gränsen för kränknings- ersättningen. Om takgränsen hade varit två basbelopp högre (dvs. tolv basbelopp), skulle det ha varit tillräcklig i alla utom två av de 13 ärenden som nått taket sedan år 2002.15 Enligt uppgift från är myndigheten nöjd med nivåerna för kränkningsersättningen och är inte drivande för att de bör höjas. Det kan dock finnas anledning att bygga in en viss marginal för höjningar i lagstiftningen. En höjning med fem basbelopp skulle ge en sådan marginal. Det innebär således inte att ersättningen generellt sett bör höjas. Utredningen har inte några synpunkter på de gällande ersättningsnivåerna. Som har framgått av avsnitt 2.3.6 är det något som utvecklas i samspelet mellan dom- stolarna, och försäkringsbolagens skade- prövningsnämnder. En höjning av taket för kränkningsersättning till 15 basbelopp skulle dock göra det möjligt för Brottsoffer- myndigheten att ge ytterligare brottsskadeersättning i de allra allvarligaste fallen, och utredningen anser att en sådan ändring är befogad. Personskada – engångsbelopp och livränta Som har framgått av avsnitt 10.2.2 är det inte känt i hur många fall brottsskadeersättningen för personskada slår i taket. Brottsoffer- myndigheten har bedömt att det sker i något fall . På motsvarande sätt som när det gäller brottsskadeersättningen för kränkning kan det givetvis argumenteras för att den skade- lidande bör få högre ersättning. Som har nämnts i avsnitt 3.2.3 är den principiella utgångspunkten för skadeståndsreglerna att den skadelidande ska försättas i samma ekonomiska situation som om skadan inte hade inträffat. Det måste dock åter framhållas att brottsskadeersättning inte är skadestånd utan en offentligrättslig reglering. Utredningen har redan inledningsvis slagit fast att det är rimligt att det finns en begränsning av det allmännas ansvar. De svenska takbeloppen är internationellt sett generösa, och det 15 Med utgångspunkt i domstolarnas domar och med förbehåll för att det kan tillkomma yrkanden om ersättning för personskada, t.ex. i form av inkomstförlust. kommer alltid att finnas fall som når upp till takgränsen. Frågan är om det med dessa utgångspunkter finns anledning att justera gränserna. När den årliga takgränsen om tre basbelopp för livränta bestämdes fördes ett resonemang kring taket inom social- försäkringen (en årsinkomst av 7,5 basbelopp). Taket i den all- männa försäkringen är fortfarande 7,5 basbelopp (jfr t.ex. 34 kap. 7 § och 41 kap. 18 § socialförsäkringsbalken), eller . En person som enligt praxis kan få maximal livränta kan alltså få en årsinkomst om 175 000 + 132 000 = (dvs. under taket i den allmänna försäkringen). Om gränsen skulle höjas med ett basbelopp skulle den skadelidande få en inkomst som hamnar över taket i den allmänna försäkringen, vilket inte framstår som motiverat. Bas- beloppsgränsen för livränta framstår därför som väl avvägd även . Nivån på taket för engångsbeloppet är inte lika enkel att bedöma eftersom den skadelidande enligt nu- varande praxis kan ha möjlighet att få livränta efter det att taket för engångsbeloppet har uppnåtts (förutsatt att den skadelidandes inkomst är låg). Det totala taket för ersättningen för personskada kan därför enligt nuvarande praxis vara högre än 20 basbelopp i det enskilda fallet, nämligen 20 basbelopp och därefter högst tre bas- belopp . Detta sker dock endast undantagsvis och främst när den framtida inkomstförlusten är svår att bedöma. Som har nämnts tidigare är brottsskadeersättning en offentligrättslig ersättnings- form som är avsedd att säkerställa att ett brottsoffer får åtminstone viss kompensation när ersättning inte kan fås av skadevållaren eller från en försäkring. Att det ska finnas ett tak för engångsbeloppet har redan konstaterats. De som efter skadan inte får en skälig levnadsnivå har i vissa fall möjlighet att få livränta. Utredningen har inte kunnat utröna i vilka situationer som takregeln om 20 bas- belopp aktualiseras. Det finns visserligen anledning att anta att det ofta handlar om ersättning för inkomstförlust till unga skade- lidande. Underlaget är emellertid inte tillräckligt för att ut- redningen ska kunna fastslå att det finns ett verkligt behov av att höja taket. Det går inte heller att bedöma de statsfinansiella konsekvenserna av en höjning. Sakskada och ren förmögenhetsskada Enligt uppgift från varierar utbetalningarna av brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada . Det har dock aldrig hänt att takgränsen har gjort att ersättningen till de skadelidande har begränsats. Takgränsen för dessa ersättningar ligger högt över de ersättningar som tillerkänns. Även här är det dock värdefullt att det finns marginaler inbyggda i systemet, på samma sätt som utredningen har resonerat i fråga om kränkning (se ovan). Utredningen bedömer därför att det saknas anledning att ändra den takgräns som finns . Barn som bevittnat brott Ersättningen till barn som bevittnat våld mot en närstående bestäms efter en skälighetsbedömning (5 § fjärde stycket brotts- skadelagen) och det finns ingen övre gräns. Enligt uppgift från är det högsta belopp som har betalats ut , dvs. knappt ett basbelopp. I genomsnitt betalades per ärende ut . Skälet för att någon övre gräns inte infördes när bestämmelsen kom till var ersättningens socialrättsliga karaktär. Som har nämnts i kapitel 9 avviker denna ersättningsform från brottsskadeersättningen i övrigt. Det finns ingen grundläggande skadeståndsskyldighet och det blir inte fråga om att utöva regress i förhållande till gärnings- mannen till det brott som barnet har bevittnat. Det är alltid som beslutar om ersättningen och som har full kontroll över utvecklingen av praxis. Det torde aldrig bli fråga om några exceptionellt höga ersättningsbelopp, vilket ju var ett av skälen till införandet av takreglerna i brottsskadelagen (se avsnitt 10.2.1). Ett motiv för att införa ett tak även för denna brottsskadeersättning skulle kunna vara att systemet på så sätt blir mer enhetligt. För den som läser lagen kan det finnas ett pedagogiskt värde i att det finns takgränser för samtliga ersättningsformer. Detta skäl väger emellertid inte tillräckligt tungt enligt utredningens uppfattning – dels eftersom det saknas ett reellt behov av en gräns, dels eftersom en takgräns kan uppfattas som en anvisning om lämplig nivå på ersättning. Utredningen anser därför att det inte bör införas någon takgräns beträffande denna typ av ersättning. 10.6.2En smidigare övergång mellan kapitalbelopp och livränta? Bedömning: Något förslag i syfte att mjuka upp övergången mellan kapitalbelopp och livränta läggs inte fram. Som har framgått i avsnitt 10.3.2 är huvudregeln att brottsskade- ersättning för personskada ska betalas i form av ett engångsbelopp. Motivet är enligt förarbetena till brottsskadelagen att takreglerna annars skulle föranleda de sökande att begära livränta också i fall där det inte är sakligt motiverat. praxis innebär att brottsskadeersättning avseende framtida inkomstförlust ofta ges ut i form av flera engångsbelopp i efterhand, när den faktiska inkomsten kan fastställas (se avsnitt 10.2.2). Så gör man intill dess att det har konstaterats att den skadelidande är utslagen från arbetsmarknaden, dvs. i praktiken när han eller hon får sjuk- ersättning tills vidare. Då kan livränta utgå om den skadelidandes årsinkomst är maximalt (enligt beslut från Nämnden 2005) men inte om den skadelidandes inkomst är högre än så. har framfört önskemål om en smidigare övergång mellan engångsbelopp och livränta. Myndigheten menar att systemet ger tröskeleffekter. Ett exempel kan åskådliggöra detta. Två personer med en inkomst på vardera skadas genom brott. Efter skadan kan den ena personen () få en inkomst om . Han har då möjlighet att få maximal livränta med tre basbelopp, och hamnar på en inkomst om . Den andra personen () kan efter skadan få en inkomst om . Han hamnar därmed över gränsen för livränta och har inte möjlighet att få någon sådan. En faktisk inkomstskillnad om ger alltså (efter livränte- bedömningen) en inkomstskillnad om . Inkomst- skillnaden får visserligen jämnas ut mot bakgrund av att skade- lidande B i stället kan få ett engångsbelopp. Även skatteeffekter och eventuella bidrag (t.ex. bostadstillägg) som den skadelidande kan ha rätt till påverkar. En inte obetydlig skillnad kvarstår dock, särskilt om den skadelidande drabbats av brottet som ung. Ett alternativ till gällande ordning vore givetvis att ge livränta i flera fall än . I är huvudregeln att ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll till följd av en personskada ska betalas ut periodiskt. Det belopp som betalas ut är högst per dag, minskat med andra ersättningar som den skadelidande har rätt till. Enligt uppgift från Statskontoret blir de summor som betalas ut i livränta relativt små efter avdrag av annan ersättning, vanligtvis någon form av pension. hade Statskontoret 95 pågående periodiska ersättningar, och utbetalade (). Det måste återigen framhållas att avsikten med brottsskade- ersättningen är att ge brottsoffret en viss ersättning när skade- vållaren inte kan betala och skadan inte täcks av försäkring. Det finns en social skyddslagstiftning som ger ett grundskydd. Som har framhållits ovan finns också goda skäl för att det ska finnas tak- belopp. En utvidgning av rätten till livränta torde för övrigt kräva ingående överväganden på det socialrättsliga området, t.ex. i fråga om samordning med bestämmelserna om ekonomiskt bistånd. Frågan om beviljad brottsskadeersättning ska ingå i underlaget vid beräkningen av rätt till ekonomiskt bistånd är uttryckligen undan- tagen från utredningens översyn enligt direktiven. får 23 personer livränta. Det är således fråga om ett fåtal personer som blir aktuella för livränta och som därvid kan få en bättre ekonomisk ställning än den person som hamnar över den gräns om som gäller för när- varande. Utredningen föreslår av dessa skäl inte någon utvidgning av rätten till livränta. Ett annat sätt att komma till rätta med tröskeleffekten skulle kunna vara att låta alla skadelidande få ersättningen i form av ett kapitalbelopp i stället för livränta. Den lösningen framstår emeller- tid som ännu mindre lämplig än den beskrivna. De fall där livränta beslutas är de där livränta är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Att ta bort den möjligheten enbart av det skälet att det blir ett gap mellan det fåtal personer som får livränta och de personer som inte får livränta framstår inte som brottsoffervänligt. Utredningen föreslår inte heller någon sådan lösning. En lösning som skulle utjämna skillnaderna något skulle kunna vara att på ett tidigt stadium besluta att ge antingen kapitalbelopp eller livränta, dvs. att inte ge flera engångsbelopp. En jämförelse kan göras med vad som gäller för försäkringsbolagen, som enligt 7 kap. 1 § försäkringsavtalslagen (2005:104) utan uppskov ska vidta de åtgärder som behövs för att skadan ska kunna regleras. Det sägs vidare att försäkringsbolagens skadereglering ska ske skyndsamt och med beaktande av den försäkrades och annan skadelidandes behöriga intressen. Försäkringsersättning som inte avser periodiska utbetalningar ska som huvudregel betalas senast efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som skäligen kan begäras för att fastställa betalningsskyldigheten. (Samma paragraf.) En snabbare slutreglering skulle också innebära att den skadelidande snabbare kunde lägga saken bakom sig. Utredningen ser dock inte några avgörande fördelar med att lämna den nuvarande ordningen. Följden kan i stället bli att Brotts- offermyndigheten får ett sämre underlag vid bedömningen av skadans effekter på den skadelidandes framtida försörjning. Den nuvarande tillämpningen är också brottsoffervänlig genom att den i vissa fall kan ge den skadelidande högre ersättning (först engångs- belopp, sedan livränta). Huvudregeln att brottsskadeersättning ska utges i form av kapitalbelopp ska inte tillämpas stelt, enligt för- arbetena till brottsskadelagen.16 Skillnaden mellan den som får livränta och den som inte kan få det uppstår oberoende av om ett visst kapitalbelopp har utgått tidigare eller inte, det är bara en fråga om när den tidpunkten inträffar. Tröskeleffekten uppkommer på grund av takbeloppen. Om engångsbeloppet skulle sakna tak, skulle skillnaden inte uppstå. En tänkbar möjlighet skulle kunna vara att bevilja livränta till kvotdelar. Den som hamnar strax över gränsen skulle med en sådan konstruktion kunna få en viss livränta, t.ex. till hälften av de maximala tre basbelopp som gäller. En skadelidande med ytter- ligare något högre inkomst skulle t.ex. kunna få en fjärdedel. En sådan konstruktion skulle dock vara svår att förena med de skade- ståndsrättsliga beräkningsgrunderna som gäller för brottsskade- ersättningen. Livräntans storlek beror nämligen på den skade- lidandes inkomst före skadan i relation till inkomsten efter skadan. Enbart det faktum att den skadelidande har möjlighet att få livränta innebär alltså inte att livränta utgår med maximala tre basbelopp . En kvotfördelning framstår mot den bakgrunden som svår att förena med det nuvarande regelverket och förutsätter sannolikt en ingående detaljreglering. Mot bakgrund av att problemet ändå är relativt begränsat är en sådan lösning enligt utredningens bedöm- ning inte motiverad. 16 Se prop. 1977/78:126 s. 45. Sammanfattningsvis finner utredningen att den tröskeleffekt som har beskrivits har sin grund dels i takbeloppen, dels i den begränsning som finns i lagen för att livränta ska kunna komma i fråga. Till bilden hör att det är själv som har satt gränsen vid () . Motsvarande tröskeleffekt uppstår inte vid en tillämpning av t.ex. trafikskade- lagen, eftersom det där varken finns någon begränsning i lagen för att ge livränta eller något årligt takbelopp. Med hänsyn till brottsskadeersättningens offentligrättsliga karaktär, och till att utredningen redan inledningsvis konstaterat att det är motiverat att lagen innehåller takregler, anser utredningen att det inte finns något tillräckligt bra alternativ för att komma till rätta med tröskeleffekten. Något förslag i det avseendet läggs därför inte fram. 10.6.3Grundavdrag och en nedre gräns för utbetalning av brottsskadeersättning Förslag: Även fortsättningsvis ska ett visst belopp räknas av från den brottsskadeersättning som betalas ut. Detta belopp ska kallas grundavdrag. Den nedre gränsen för vad som kan betalas ut i brotts- skadeersättning höjs från till . Som har framgått av avsnitt 10.4 ska det som huvudregel avräknas en självrisk om från den brottsskadeersättning som betalas ut. Det har framkommit att många reagerar negativt på bestämmelsen om att självrisk ska avräknas på brottsskade- ersättningen. (Det är väl inte jag som ska betala självrisk, det ska väl gärningsmannen göra!) De skäl som ligger bakom självrisksystemet är att det är ange- läget att ersättningssystemet inte belastas med ett stort antal ärenden med låga belopp, och att det inte är rimligt att staten ska betala för den självrisk som försäkringsbolaget drar av vid skade- regleringen. Den skadelidande ska inte heller hamna i ett mer fördelaktigt ekonomiskt läge, om han eller hon har valt att inte försäkra sig. Dessa synpunkter skulle dock kunna tillgodoses, om det i stället fastställs en nedre gräns för ersättningen. Så är fallet t.ex. i och (tidigare även i ). Det norska minimibeloppet är 1 (). Det isländska minimibeloppet är högre, 400 000 ISK () för brott begångna efter . Mot en sådan reform talar ekonomiska hänsyn. Om miniminivån skulle sättas till (som den nuvarande själv- risken) skulle de allra flesta brottsskadeärenden bli dyrare för staten. avgjorde 11 058 ärenden i fråga om brottsskadeersättning, varav 5 859 bifölls enligt uppgift från myndigheten. Av de bifallna ärendena avsåg cirka 600 ärenden skadelidande under och cirka 250 ärenden avsåg ersättning i anledning av dödsfall. I dessa 850 ärenden utgick inte självrisk enligt praxis. Det är sällsynt med brotts- skadeersättning . För resonemangets skull kan man utgå från att de återstående 5 000 ärendena skulle ha blivit dyrare för staten med en miniminivå i stället för ett självrisksystem. Det skulle således medföra en kostnadsökning i storleken 5 000 ärenden x = för . Det motsvarar av den utbetalade brottsskadeersättningen detta år (). En sådan omläggning skulle således bli kostsam. Utredningen anser att motiven bakom det nuvarande systemet är aktuella. Det är samhällsekonomiskt motiverat att inte ska behöva handlägga mål med mycket låga ersättningsanspråk, och det är inte rimligt att staten ska göra en ny prövning av ett skadeärende enbart för att reglera den självrisk som försäkringsbolagen gör avdrag för. Det nuvarande systemet tycks utifrån dessa aspekter fungera väl. Det enda som finns att anmärka på enligt utredningens mening är benämningen på avdraget, självrisk. Det för tankarna till att den skadelidande har utsatt sig för en ökad risk i någon form. Utredningen anser i stället att den benämning som används i bör användas även i , dvs. att ett grundavdrag ska göras från brottsskadeersättningen. Genom ett grundavdrag uppnås alla de fördelar som finns med det nuvarande systemet, medan de psykologiska nackdelarna förhoppningsvis minskar. Det bör även fortsättningsvis vara uppgift att bestämma beloppet (jfr 3 § brottsskadeförordningen). Grundavdraget bör lämpligen bestämmas så att det ligger i nivå med försäkringsbolagens självrisk. Svensk försäkring har upplyst om att försäkringsbolagens nuvarande självrisk i de flesta fall är (det förekommer också försäkringsvillkor med en självrisk om , och ). När det gäller frågan om flera grundavdrag ska göras eller inte, anser utredningen att praxis är rimlig (se avsnitt 10.4). Dels utgår från den aktuella skadehändelsen och betraktar brottsskadeersättningen som en helhet oavsett vilka skadeposter som ingår, dels tar myndigheten hänsyn till att skilda skadehändelser kan betraktas som en del i ett och samma förlopp. I dessa fall görs normalt endast ett avdrag. Så kan också vara fallet, om personen återkommer med ytterligare yrkanden i flera ärenden som grundar sig på samma skadehändelse. kan det vara motiverat att göra flera grundavdrag, om en person har varit utsatt för brott vid olika tillfällen och av olika gärningsmän, men ger in endast en ansökan om brottsskade- ersättning. Detta visar att det är svårt att ställa upp en regel om att det ska göras ett grundavdrag per skadehändelse eller per brotts- skadeärende eller utbetalning. Utredningen bedömer därför att bestämmelsen om grundavdrag även fortsättningsvis bör vara all- mänt hållen, och ge möjlighet att göra flera grundavdrag när det finns anledning. Den nedre gränsen för utbetalning av brottsskadeersättning Som har nämnts i avsnitt 10.2.1 är den nedre gränsen för ut- betalning av brottsskadeersättning . Gränsen har varit oför- ändrad . Enligt uppgift från har den aldrig tillämpats. Det vanligaste beloppet som betalas ut är , vilket motsvarar en kränkningsersättning om med avdrag (den nuvarande självrisken). Utbetalning av mycket låga belopp kan kosta mer att administrera än det belopp som betalas ut. Kostnaden för utbetalningar ligger enligt Brotts- offermyndigheten mellan och , beroende på bank och utbetalningsform. Till detta belopp får läggas administrativa kostnader för egen hantering (hand- läggande personal, lokaler m.m.). Vid en översyn av lagen faller det sig naturligt att höja den drygt tiokronorsgränsen. Fastän gränsen som sådan inte har använts och kanske sällan kommer att användas även om den höjs något, är det motiverat att ha en nedre gräns för att undvika en meningslös administrativ hantering. Med dagens penningvärde motsvarar beloppet år 2012.17 I annan lagstiftning förekommer gränsen ,18 härstammande från lag- stiftning som infördes (). I skatte- sammanhang utbetalas inte belopp som understiger 100 kr.19 Mot bakgrund av att det är ytterst sällsynt med brottsskadeersättning som understiger anser utredningen att det är lämpligt att välja den gränsen. Den överensstämmer med annan nyare lag- stiftning och är så pass hög att den inte ska behöva revideras . 17Se hemsida, . 18Se t.ex. 103 kap. 6 § socialförsäkringsbalken beträffande utbetalning av bostadstillägg och 20 a § utsökningsbalken angående redovisning av influtna medel. 19 Se t.ex. 18 kap. 7 § första stycket första punkten skattebetalningslagen (1997:483) och 5 kap. 14 § vägtrafikskattelagen (2006:227). 11Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud Som har framgått i avsnitt 3.1.3 ska en ansökan om brottsskade- ersättning ha getts in för att kunna prövas av Brotts- offermyndigheten. Ytterst gäller preskriptionslagens bestämmelser med huvudregeln om tio års preskriptionstid från fordringens till- komst, normalt från den dag då brottet begås (se prop. 1998/99:41 s. 33). Preskriptionstiden kan dock förlängas i vissa fall, med hän- visning till reglerna om preskription av en fordran på skadestånd i anledning av brott som i sin tur hänvisar till bestämmelserna om åtalspreskription i . Syftet är att den som har åsamkats skada genom brott ska ha möjlighet att begära skadestånd så länge straffrättslig påföljd kan ådömas. (Se prop. 1979/80:119 s. Bestämmelserna om ansökningstid och preskription finns i 14 § brottsskadelagen.