sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — 1998/99:119 s. 88 f.) Av 3 § första stycket folkbokföringslagen följer att den som efter inflyttning kan antas under sin normala livsföring komma att regelmässigt tillbringa sin nattvila eller motsvarande vila (dygnsvilan) i landet under ska folkbokföras. Även den som kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila både inom och utom landet ska folkbokföras, om han med hänsyn till samtliga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist här. Särskilda bestämmelser gäller för barn, och undantag från bestämmelserna finns i 4 § i fråga om utlänningar och uppehållstillstånd samt i 5 § angående den som tillhör en främmande makts beskickning eller lönade konsulat. Hemvistfrågan blir aktuell också vid bedömningen av om svensk domstol är behörig i fråga om brott som har begåtts utomlands. Så är fallet bl.a. om brottet har begåtts av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i (jfr 2 kap. 2 § första stycket 1 ). Av kommentaren till framgår bl.a. följande. Innebörden av begreppet hemvist har inte angetts i lagtexten. I likhet med vad som gäller enligt lagstiftningen rörande vissa internationella rättsförhållanden på familjerättens område överlämnas åt rättstillämpningen att bestämma om en person ska anses ha hemvist i eller inte. Av förarbetena till berörda lagstiftning och av rättspraxis framgår att det för att hemvist i ska anses föreligga inte är tillräckligt att en person för en uppehåller sig här. Inte ens att han bosatt sig i och på grund därav folkbokförts här (jfr NJA 1944 s. 81) medför utan vidare, att han ska anses äga hemvist i landet. Den legaldefinition som ingår i 10 kap. 1 § andra stycket rättegångs- balken är inte tillämplig som sådan. Endast om bosättningen har viss stadigvarande karaktär kan hemvist anses föreligga. Vid prövning av om vistelsen i är av sådan stadigvarande art bör avseende i första hand fästas vid vistelsens varaktighet. Men också andra omständigheter är av betydelse, särskilt vistelsens syfte. Om en utlänning slår sig ned i i syfte att kvarstanna här för framtiden, kan han anses ha tagit hemvist i landet också om han inte har vistats här (jfr NJA 1978 s. 468). Å andra sidan är ett längre uppehåll inte tillräckligt, om förhållandena tyder på avsikt att lämna landet. Att en utlänning har erhållit ett permanent uppehållstillstånd enligt utlänningslagen (1989:529) är inte i och för sig avgörande för frågan om han har hemvist i , men utgör naturligtvis en omständighet av vikt vid bedömandet. (Se m.fl., , En kommentar, (Kap. 1–12), s. Frågan hur länge man behåller sitt hemvist i vid utlandsvistelser torde också få avgöras från fall till fall. Tidsbegränsade resor till utlandet, t.ex. turist-, studie- eller uppdragsresor, har inte ansetts påverka hemvistet.4 Under tjänstgöringstid utomlands presumeras också diplomater, och ibland också representanter utsända av privata arbetsgivare, trots långvarig vistelse i verksamhetslandet, behålla sitt hemvist i den stat som har skickat dem till utlandet.5 Frågan om hemvist har också en EU-rättslig aspekt (se kommentaren till 3 § nedan). Av tredje stycket följer att brottsskadeersättning får beviljas ett barn med hemvist i som bevittnat ett brott utomlands. Det gäller under de förutsättningar som anges närmare i 8 §, nämligen 4I vart fall inte inom den svenska internationella privat- och processrätten, se , a.a. s. 153. 5Se , a.a. s. 155 och , Bosättningsanknytningar i gränsöverskridande familjerättsförhållanden (2006), s. 220 ff. att brottet har varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i dess förhållande till en närstående person. Äldre förarbets- uttalanden finns i prop. 2005/06:166 s. 35. 3 § Brottsskadeersättning får inte beviljas, om brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel. Första stycket gäller inte i fråga om uppsåtliga våldsbrott som har begåtts i , om den skadelidande för brottet var medborgare i eller hade hemvist i en annan stat inom Europeiska unionen. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.2.2. Första stycket motsvarar delvis 1 § tredje stycket i den äldre brottsskadelagen. Bestämmelsen innebär en begränsning i statens ansvar för att betala ut brottsskadeersättning i det fall brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel. Så kan vara fallet om en utländsk medborgare på tillfälligt besök i begår brott mot en annan utländsk medborgare som också befinner sig tillfälligt i , inom samma ressällskap. Det är dock inte på det sättet att en utländsk turist i generellt har ett sämre skydd, om han attackeras av en annan utländsk turist än om han attackeras av en person med hemvist i . I första hand avses i stället fall där det närmast är en tillfällighet var brottet begås. Ett annat exempel är när den skadelidande och gärningsmannen känner varandra och flyttar över sin brottsliga verksamhet till svenskt territorium, t.ex. om ett bråk på en färja fortsätter när färjan och parterna anländer till . Man kan också tänka sig att parterna kommer överens om att göra upp sitt mellanhavande i . Det kan också vara så att den som vistas illegalt i , t.ex. genom att hålla sig undan efter ett beslut om utvisning, inte kan få ersättning på grund av ringa anknytning till (jfr avsnitt 3.1.1 och beslut , dnr 08670/2003). Bestämmelsen i andra stycket är ny. Den är en inskränkning av undantaget i det första stycket, och innebär att brottsskade- ersättning trots svag anknytning till får beviljas i fråga om ett uppsåtligt våldsbrott, om den skadelidande har anknytning till en annan EU-stat i form av hemvist eller medborgarskap. Bestämmelsen är en följd av EU:s brottsofferdirektiv, som ålägger medlemsstaterna att i sina nationella regler ha en ordning för ersättning till offer för uppsåtliga våldsbrott som begåtts på deras territorium. I ett tidigare lagstiftningsärende har uppsåtliga våldsbrott för svenska förhållanden antagits vara bl.a. flertalet av de brott som regleras i kapitel om brott mot liv och hälsa (3 kap.), frihet och frid (4 kap.) samt sexualbrotten (6 kap.), men den närmare tolkningen av begreppet ansågs ankomma på rätts- tillämpningen, i sista hand (se prop. 2005/06:26 s. 19). Vad som i detta sammanhang avses med hemvist är också ytterst en fråga för . Bestämmelsen bör läsas utifrån artikel 1 i brottsofferdirektivet. Enligt den artikeln ska medlems- staterna, då ett uppsåtligt våldsbrott har begåtts i en annan medlemsstat än den medlemsstat där den som ansöker om ersättning har sin vanliga vistelseort,6 se till att sökanden har rätt att lämna in ansökan till en myndighet eller ett annat organ i den sistnämnda medlemsstaten. Som en parallell kan noteras att i en dom i mål C-90/97, Swaddling, 1999, s. I-1075, behandlade frågan om bosättning, som i detta sammanhang avsåg stadigvarande bosättning (eng. habitual ). Domen gällde social trygghet för migrerande arbetstagare, nämligen en brittisk man som efter att ha bott i återvände till , där hans familj var bosatt, för att söka arbete. Han sökte inkomsttillägg i enlighet med brittisk lag. Det var ostridigt att han hade för avsikt att bo i , men han ansågs av brittiska myndigheter inte uppfylla kravet på stadigvarande bosättning. fann att en person får anses vara stadig- varande bosatt i den medlemsstat där han eller hon stadigvarande bor och har varaktigt centrum för sina intressen. I detta samman- hang ska enligt särskilt beaktas arbetstagarens familjesituation, anledningen till att han eller hon har flyttat, bosättningens längd och huruvida den är sammanhängande, huruvida han eller hon i förekommande fall har fast arbete samt arbetstagarens avsikter, såsom de framgår av samtliga omständig- heter. Vid denna bedömning kan alltså enligt längden av bosättningen inte anses utgöra ett avgörande kriterium. En följd av undantaget i andra stycket kan bli att ett uppsåtligt våldsbrott som begås av en norsk medborgare mot en annan norsk 6 Eng. where the applicant for compensation is habitually resident. medborgare på tillfälligt besök i inte ger brottsskade- ersättning, medan samma förhållande mellan två polska medborgare kan ge ersättning. Detta är en konsekvens av EU- regleringen. Jämför dock resonemanget under första stycket ovan, det är alltså inte så att utländska turister generellt har ett sämre skydd. Situationen som i första hand avses är i stället den där personerna känner varandra och det närmast är en slump att brottet råkar inträffa i och inte i något annat land. 4 § Brottsskadeersättning betalas för personskada. Som personskada ersätts även skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.3. Paragrafen, som behandlar ersättning för personskada, överensstämmer med 2 § första stycket i den äldre brottsskadelagen. Som tidigare ersätts som personskada också skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Uttrycket liknande föremål bör tolkas restriktivt och gränsen bör i enlighet med nuvarande praxis dras vid personliga eller kroppsliga föremål, som hörapparater och tandproteser, som skadas i samband med det våld som orsakat personskadan. Värdeföremål som klockor, smycken, plånböcker, portföljer, mobiltelefoner, datorer och dylikt ersätts inte som personskada. Skadade kläder m.m. ersätts bara när skadan har tillfogats i samband med en personskada. Med skada likställs förlust av föremålet. För övrigt kan noteras att den beskrivna tillämpningen i stora drag överensstämmer med hur trafikförsäkringsbolagen rekommenderas tillämpa bestämmelserna om ersättning från trafik- försäkring.7 Jämför de äldre förarbetsuttalandena i prop. 1977/78:126 s. 39 f., som i sin tur hänvisar till förarbetena till skadeståndslagen (prop. 1972:5 s. 576). 5 § I fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid betalas brottsskadeersättning för den skada som kränkningen innebär. 7 , Cirkulär 1/2004. Där noteras att rekommendationen innebär en utvidgning av begreppet personskada, och att det rätteligen rör sig om en sakskada som av serviceskäl betalas utöver gällande villkor. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.3. Paragrafen överensstämmer med 2 § andra stycket i den äldre brottsskade- lagen, men är omdisponerad på så sätt att den inte längre står tillsammans med bestämmelsen om personskada utan har fått en egen paragraf.8 Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1987/88:92 s. 13 f. och prop. 2000/01:68 s. 78 f. Bestämmelsen är mer inskränkt än skadeståndslagens bestämmelse, det är alltså inte möjligt att få brottsskadeersättning för kränkning vid alla de brott som kan ge skadestånd för kränkning. I de fall där brottsskadeersättning kan betalas för kränkning finns en omfattande praxis i fråga om ersättnings- nivåerna vid olika brott. Denna praxis redovisas i Brottsoffer- myndighetens referatsamling 2012. Utredningens överväganden i frågan om rätten till brottsskade- ersättning för kränkning borde utvidgas till vissa kvalificerade ärekränkningsbrott finns i avsnitt 6.6. Någon utvidgning föreslås inte. 6 § Brottsskadeersättning betalas för sakskada i fall då brottet har begåtts av någon som var –intagen i kriminalvårdsanstalt, –intagen för vård i ett hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, –intagen för vård i ett hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, eller –häktad enligt beslut som hade verkställts. Första stycket tillämpas även på ren förmögenhetsskada, om det finns särskilda skäl. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.4. Paragrafen handlar om s.k. rymlingsskador. Första stycket överensstämmer med 3 § första stycket i den äldre brottsskadelagen med ett undantag. Enligt den äldre brotts- skadelagen var det möjligt att få ersättning enligt paragrafen för en skada som hade vållats av en person som var underkastad frihetsberövande i , , eller . Den bestämmelsen har såvitt känt aldrig tillämpats och möjligheten har 8 När möjligheten att få brottsskadeersättning för kränkning infördes anknöt den till bestämmelserna om personskada (Bestämmelserna i denna lag om ersättning för personskada tillämpas också i fråga om lidande [...].). ändrades detta med anledning av att skadeståndslagens bestämmelse om kränkningsersättning utformades som en egen ansvarsregel. Detta fick till följd att brottsskadeersättning för kränkning blev en särskild ersättningstyp i brottsskadelagen. (Se prop. 2000/01:68 s. 57 och s. 78 f.) Bestämmelsen om kränkning behölls dock i 2 §. när lagen ses över placeras bestämmelserna om personskada och kränkning i var sin paragraf. I övrigt innebär bestämmelsen inte någon ändring av gällande rätt. Ersättningen blir aktuell främst i fråga om självrisk på försäkring och vissa poster som inte täcks av sedvanliga försäkringar, såsom stilleståndsersättning och värdeminskning vid bilstölder. Första stycket tillämpas även på ren förmögenhetsskada, om det finns särskilda skäl (andra stycket). Bestämmelsen överensstämmer med 3 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen, och särskilda skäl kan finnas t.ex. när brottet har begåtts mot arbetsgivare, familjehemsföräldrar, övervakare eller andra som står i liknande förhållande till gärningsmannen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 40 ff. 7 § Brottsskadeersättning betalas för sakskada och ren förmögenhets- skada även i annat fall än som avses i 6 § i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.5. Paragrafen överensstämmer med 4 § i den äldre brottsskadelagen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 42 f. och prop. 1987/88:92 s. 14 f. Det första ledet, om den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan, tillämpas sällan numera. Det andra ledet, om ersättningen annars framstår som särskilt angelägen, används i praxis främst vid brott mot åldringar. Den har även tillämpats i andra fall. Som exempel kan nämnas ett fall där en flicka förlorade ett stort belopp till följd av att hennes pappa genom vilseledande förmådde en överförmyndare att överföra pengarna till ett konto som tillhörde flickan, men från vilket det fanns en stående automatisk överföring till pappans konto. Ett annat fall gällde en 52-årig kvinna som genom vilseledande förmåddes överlämna stora belopp till en annan kvinna om . Den senare kvinnan dömdes för grovt bedrägeri medelst urkundsförfalskning. Den skadelidande hade enligt hovrättens dom varit rädd och känt sig tvungen att kraftigt skuldsätta sig samt använda sig av ärvda pengar.9 8 § Brottsskadeersättning betalas till ett barn som bevittnat ett brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i dess förhållande till en närstående person. 9 Exemplen finns refererade i Brottsskadelagen, En kommentar (2012), av och , s. 62 f. Utredningens överväganden i fråga om barn som har bevittnat brott finns i avsnitt 9.4. Paragrafen har förts över utan ändring från 4 a § i den äldre brottsskadelagen, och förarbetsuttalanden finns i prop. 2005/06:166 s. 35. Av äldre förarbetsuttalanden följer bl.a. att berättigade till ersättning enligt bestämmelsen är barn, varmed i detta sammanhang förstås personer . Där framgår också att med bevittnande avses huvudsakligen att barnet sett eller hört den brottsliga gärningen begås. När det gäller närståendebegreppet kan följande tilläggas. i några fall beslutat om ersättning trots att gärningsmannen eller brottsoffret inte direkt ingått i den personkrets som avses i paragrafen. Nämnden har då ställts inför frågan om det kan sägas vara ett absolut krav att såväl förövare som brottsoffer är närstående till barnet för att ersättning ska kunna lämnas. Nämnden har därvid ansett att man inte kan bortse från möjligheten att lagstiftaren inte varit främmande för att godta en ersättningsrätt även i fall där endast den ena parten i våldsbrottet varit en närstående person, och att en bedömning får göras i det enskilda fallet. I ett ärende10 hade barnet bevittnat hur fadern sköt ihjäl en man. Av beslutet framgår att den man som mördades var en granne, som veckorna före brottet fungerade som ett särskilt stöd för modern i hennes konflikt med fadern. Han hade således kommit att bli en person som fanns i barnets närhet. Vid mordtillfället bevittnade barnet även hur fadern utsatte modern för misshandel. Vid dessa förhållanden ansågs förutsättningarna för att lämna ersättning vara uppfyllda. I ett annat ärende11 hade barnet bevittnat att modern blev mördad i hemmet av en man som haft ett förhållande med modern. Mannen hade visserligen inte bott tillsammans med modern och barnen, men övernattat regelbundet i hemmet och hjälpt till med barnen. Han hade därför kommit att bli en person som under en förhållandevis funnits i moderns och barnens närhet. Förutsättningarna för att lämna ersättning bedömdes vara uppfyllda. 10Se beslut , dnr 01882/2009 (beslut i . 11Se beslut , dnr 11063/2010 (beslut i . Det måste således finnas någon anknytning till familjen, både i fråga om gärningsman och brottsoffer, för att bestämmelsen ska tillämpas. Vidare kan noteras att ersättning kan tillerkännas även mycket små barn. Brottsskadeersättning har tillerkänts ett barn som bevittnat en våldtäkt och närvarat vid misshandel (modern höll vid misshandelstillfället på att byta blöjor på barnet).12 Brottsskadeersättning tillerkändes också i ett ärende13 där ett barn bevittnat tre misshandelstillfällen mot modern. Vid två av dessa tillfällen höll modern barnet i famnen. Barnet var mellan och vid brottstillfällena. Däremot gavs inte ersättning i ett ärende14 där barnets farbror dödade barnets farfar. att det inte framgick att barnet skulle ha sett händelsen och även om barnet hört skrik så var han vid tillfället endast och för ung för att förstå innebörden av vad som hände. Mot den bakgrunden ansåg nämnden att brottet inte kunde anses ha varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i förhållande till en närstående person. 9 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1–3 §§ skadeståndslagen (1972:207). Ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll fastställs i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångsbelopp. Livränta betalas dock endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadestånds- livräntor. Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen. Brottsskadeersättning enligt 8 § bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är. 12 Se Brottsoffermyndighetens beslut , dnr 07720/2008 (beslut i . 13Se beslut , dnr 05407/2008 (beslut i . 14Se beslut , dnr 11294/2007 (beslut i . Utredningens överväganden finns i avsnitt 10.6.2, 11.6.2 och 13.6. Paragrafen motsvarar till största delen 5 § i den äldre brottsskade- lagen, och ger uttryck för grundtanken att brottsskadeersättning bestäms i huvudsak enligt skadeståndsrättsliga principer. Av första stycket framgår hur brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms, med hänvisning till 5 kap. 1– 3 §§ skadeståndslagen. I stället för att lagtexten tidigare hänvisade även till 5 kap. 4 § skadeståndslagen, föreskriver den numera direkt i paragrafen vilka överväganden som ska göras när det bestäms i vilken form ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll ska betalas. Det är inte någon ändring i sak. Ersättningen ska liksom tidigare bestämmas i form av livränta eller engångs- belopp eller som livränta jämte engångsbelopp. Livränta betalas endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning och den ska värdesäkras på visst sätt. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 44 f. Vid bedömningen av om livränta kan anses vara av väsentlig betydelse får den skadades medicinska invaliditet beaktas. Ju högre invaliditet desto större är risken för att den skadade inte kan få en tryggad försörjning genom en egen arbetsinkomst. Vidare får beaktas om andra förmåner, t.ex. sjukersättning, som utgår till den skadelidande till följd av skadan kan ge en tillfredsställande försörjning. I andra stycket anges att brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första stycket skadestånds- lagen. Bestämmelsen är identisk med 5 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen och förarbetsuttalanden finns i prop. 1987/88:92 s. 13 f. och prop. 2000/01:68 s. 79. Enligt tredje stycket bestäms brottsskadeersättning med anledning av sakskada enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen. Bestämmelsen överensstämmer med 5 § tredje stycket i den äldre brottsskadelagen och förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 45. Brottsskadeersättning enligt 8 §, dvs. ersättning till barn som bevittnat våld mot en närstående, bestäms enligt fjärde stycket efter vad som är skäligt med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är. Vid bedömningen tas hänsyn till de omständigheter som framgår av domen, till den påföljd som bestäms för det bevittnade brottet och till det skadestånd för kränkning som dömts ut till den skadelidande med anledning av det brott som barnet har bevittnat. Om barnet har bevittnat grova våldsbrott vid upprepade tillfällen, bestäms en högre ersättning än om det är fråga om våld vid ett enstaka tillfälle. Bestämmelsen överensstämmer med 5 § fjärde stycket i den äldre brottsskadelagen och förarbetsuttalanden finns i prop. 2005/06:166 s. 35 f. Förhållandet till annan ersättning 10 § Brottsskadeersättning beviljas till den del skadan inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Skadestånd med anledning av skadan beaktas endast till den del skadeståndet har betalats eller bedöms bli betalat. Vid personskada beaktas inte sådan förmån som har beaktats redan med tillämpning av 5 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207). Ersättning som motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida ska inte påverka brottsskadeersättningen. Har betalning skett av sådan europeisk brottsskadeersättning som avses i 35 § eller av annan ersättning av utländska statsmedel för skada till följd av brott, avräknas den när brottsskadeersättningen bestäms. Utredningens överväganden finns i avsnitt 7.4.4 och 7.4.7. Paragrafen är ny men har delvis sin motsvarighet i 6 och 7 §§ i den äldre brottsskadelagen. Första stycket ger uttryck för den grundläggande principen att brottsskadeersättning är subsidiär till annan ersättning. Brotts- skadeersättning är en offentligrättslig ersättning, som beviljas endast till den del skadan inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Vad som ska beaktas är inte bara sådan ersättning som faktiskt har betalats till den skadelidande, utan avgörande är om den skadelidande har rätt till ersättningen på grund av skadan. Exempel är ersättning på grund av försäkring som har tecknats av den skadelidande eller gärnings- mannen. Försäkringsfrågan ska vara utredd innan brottsskade- ersättning kan komma i fråga. Andra stycket föreskriver att skadestånd med anledning av skadan beaktas endast till den del skadeståndet har betalats eller bedöms bli betalat. Det innebär som tidigare att skadevållarens betalning av skadeståndet minskar en eventuell brottsskade- ersättning. Om skadevållaren betalar hela skadeståndet, blir det inte aktuellt att betala ut brottsskadeersättning. Det måste också undersökas om skadevållaren kan betala.