sou · H0B360 · 2012-09-28 00:00:00 — 6.4.5Regleringen i förhållande till EU-regler Reglerna föranleds av EU-bestämmelser och bedöms inte gå utöver vad som följer av kommissionens beslut. Information om de nya reglerna bör kunna ges i samband med och samordnas med informationen om de nya infrastrukturavgifterna. Några ytterligare kostnader utöver de som uppskattats ovan torde därmed inte tillkomma. 6.4.7Regleringens effekter för företagen Syftet med reglerna är att ett fordon ska kunna köra igenom hela EU med bara en transponder och ett kontrakt med en betalnings- förmedlare. De som i första hand kan få nytta av reglerna är därmed transportföretagen. Att ansluta sig till EETS är frivilligt. Ett företag kan alltså välja vilken typ av transponder man vill ha eller vilken betalningsförmedlare kontrakt ska slutas med. Systemet ska förenkla för företagen så att man inte behöver ha flera transpondrar vid färder genom flera vägtullsystem. Någon ytterligare administrativ börda, kostnad eller liknande för företagen är det alltså inte fråga om. Systemet är också tänkt att fungera så att olika betalnings- förmedlare ska konkurrera på en marknad. Det öppnas således en möjlighet att bilda nya företag som är betalningsförmedlare. Som angivits ovan om kostnadsmässiga konsekvenser får de avgiftsupptagare som inte är myndigheter, exempelvis Öresunds- bron och , vissa kostnader för att tillhandahålla systemet. 7.1Förslaget till lag (0000:000) om infrastrukturavgifter på väg Paragrafen reglerar tillsammans med 2 § lagens tillämpnings- område. Lagen genomför delvis det så kallade Eurovinjett- direktivet. Paragrafen reglerar lagens tillämpningsområde när det gäller vilka vägar som omfattas och som kan komma att beläggas med infrastrukturavgift. Vilka vägavsnitt som faktiskt ska avgifts- beläggas framgår inte av lagen, utan det ska med stöd av 4 § 1 regleras i förordning. Av första punkten framgår att lagen gäller allmän väg utom färjor. Vad som är en allmän väg framgår av 1 § väglagen (1971:948). Avgift för färd på färja regleras i 29 § väglagen. Lagen gäller även Svinesundsförbindelsen, som regleras i förordningen (2005:531) om avgift för färd på Svinesunds- förbindelsen med stöd av bemyndigandet i 29 § väglagen. Fortsättningsvis har förordningen således i stället stöd i denna lag, se 4 §. Det innebär att bestämmelsen i 5 § om verkställighet är tillämplig på beslut om tilläggsavgift enligt 10 § i förordningen om avgift för färd på Svinesundsförbindelsen. I andra punkten anges att även andra vägar än allmänna vägar omfattas av lagens tillämpningsområde om de ingår i TEN-T- vägnätet i eller är motorvägar. är en enskild väg som ligger på TEN-T-vägnätet och omfattas därför inte av dagens delegationsmöjlighet i 29 § väglagen. det inga andra vägavsnitt än som är en sådan väg som avses i andra punkten. För gäller inte regel- verket fullt ut, se 1 § andra stycket förordningen om infrastruktur- avgifter på väg. I paragrafen definieras begreppen infrastrukturavgift, vägavsnitt, vägtullsystem och TEN-T-vägnät. Med infrastrukturavgift avses en sådan avgift som tas ut för att täcka kostnaderna för att uppföra, driva, underhålla och utveckla det nya vägavsnittet, men även för att täcka kostnaderna för att uppföra, driva, underhålla och utveckla det system som ska administrera uttaget av avgifter. Avgiften får inte täcka underhåll av själva vägbanan på allmän väg, eftersom sådana kostnader täcks av anslag. På enskild väg får avgiften täcka sådana kostnader samt även avkastning på kapital och vinstmarginal. Avgiften får inte täcka mer än den samlade kostnaden, se avsnitt 3.4. Med vägavsnitt avses en avgränsad och angiven del av den nya vägen. Eurovinjettdirektivet stadgar att vägavgifter och vägtullar inte får tas ut för tunga lastbilar på samma vägavsnitt förutom på broar, tunnlar och bergspass. Detta innebär att lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon hindrar att infrastruktur- avgifter tas ut på andra vägavsnitt än broar och tunnlar för sådana fordon. Bergspass i denna mening finns inte i . I 4 § finns ett bemyndigande för i första hand regeringen att bestämma vilka delar av infrastrukturen som ska avgiftsfinansieras. Begränsningen till ny väg (dvs. bro eller tunnel) innebär att avgiften inte kan tas ut för sådana vägavsnitt som redan har byggts och finansierats med skattemedel. Med vägtullsystem avses ett sådant tekniskt och administrativt system som administrerar uttaget av infrastrukturavgifter genom registrering av passager på den nya vägen. Begreppet omfattar dels de betalstationer som är placerade vid vägavsnittet, dels administra- tionen i form av hantering av bilder på registreringsskyltar, bestämmande av avgift i det enskilda fallet, fakturering av avgift och tilläggsavgift samt indrivning av obetalda belopp. I femte stycket definieras TEN-T-vägnätet. Definitionen följer av Eurovinjettdirektivet. Den är formulerad på samma sätt som i vägsäkerhetslagen (2010:1362). I paragrafen regleras på vilka områden regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter. Det förutsätts att regeringen delegerar frågan om avgiftens storlek till annan myndighet men att grunderna för att ta ut avgift i stort bestäms i förordning. Av punkten 1 följer att de vägavsnitt som ska omfattas av infrastrukturavgift ska bestämmas av regeringen på samma sätt som sker enligt 29 § väglagen. Så länge lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon gäller kan regeringen endast besluta att infrastrukturavgifter ska tas ut på broar och tunnlar. Om den lagen upphävs kan regeringen besluta att infrastruktur- avgiften ska tas ut även på andra nya vägavsnitt, dvs. sådana som inte redan har finansierats med skattemedel. Av punkten 2 följer att regeringen får bestämma vilka typer av fordon som ska vara avgiftspliktiga. Bestämmelsen innebär att regeringen ska besluta att avgiftsplikt kan föreligga för en viss fordonstyp på ett vägavsnitt men inte på ett annat. I punkten 3 anges att regeringen får bestämma avgiftspliktens inträde. I punkten 4 anges att regeringen får bestämma principerna för att beräkna och ta ut avgift. Med det avses bestämmelser om avgiftens storlek, differentiering av avgifterna, rabatter och avdrag. Grunderna för att ta ut avgift bör som ovan sagts bestämmas av regeringen, medan detaljerna kring avgiftens storlek bör kunna bestämmas av en myndighet utifrån de principer som regeringen har dragit upp. Hur rabatter ska ges och hur differentiering mellan olika fordon ska göras följer av Eurovinjettdirektivet. Några andra rabatter och differentieringar får inte göras såvitt avser tunga lastbilar. Punkten 5 gäller betalning. Med detta avses hur och när betalning ska ske. Punkten 6 rör tilläggsavgift, dvs. en avgift som tas ut av den som inte betalar . Enligt punkten 7 får regeringen föreskriva att anstånd med betalning och hel eller delvis befrielse från betalningsskyldighet kan medges och i så fall på vilka grunder. Att besluten gäller omedel- bart följer av 5 § tredje stycket. Punkterna 8 och 9 avser tillsyn och avgifter för tillsyn. Direktivet ställer krav på att medlemsstaterna kontrollerar att vägtullsystemen fungerar enligt bestämmelserna i direktivet. Det förutsätts att regeringen delegerar frågan om tillsyn och avgifter för tillsyn till en myndighet. Punkten 10 rör rapportering till kommissionen och regeringen. I direktivet finns bestämmelser om hur och med vilket intervall rapportering ska ske. Av paragrafens första stycke framgår att infrastrukturavgift ska lämnas för indrivning om den inte betalas i rätt tid. Bestämmelsen gäller endast avgift på allmän väg. Avgifter som tas ut på omfattas därmed inte och kan således inte lämnas för indrivning med stöd av denna lag. Däremot omfattas avgifterna på Svinesundsförbindelsen av bestämmelsen. Första stycket innehåller också ett bemyndigande för regeringen att föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp. I andra stycket finns en upplysning om att bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Enligt 3 kap. 1 § 6 utsökningsbalken får förvalt- ningsmyndighets beslut verkställas om det är särskilt föreskrivet. Bestämmelser om verkställighet ska finnas i lag (8 kap. 3 § RF). Här anges därför att verkställighet enligt utsökningsbalken får ske vid indrivning. Av tredje stycket följer att ett beslut enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen gäller , om inte något annat anges i beslutet. Bestämmelsen innebär att betalning av infrastrukturavgift ska ske även om beslutet överklagas. I 4 § 7 finns bestämmelser om att regeringen får föreskriva att anstånd med betalning ska kunna medges och på vilka grunder. 7.2Förslaget till förordning (0000:00) om infrastrukturavgifter på väg I paragrafen regleras förordningens tillämpningsområde. Förord- ningen genomför delvis det så kallade Eurovinjettdirektivet. I andra stycket första meningen regleras vilka bestämmelser som gäller för . Av paragrafen framgår att endast en del av bestämmelserna i förordningen ska tillämpas på detta vägavsnitt. Det beror delvis på att avgiftsuttaget regleras genom ett avtal mellan och . De rent nationella bestämmelserna som inte har sin grund i Eurovinjettdirektivet kan därför inte tillämpas på det vägavsnittet. Vidare är vägavsnittet delvis undantaget från Eurovinjettdirektivets tillämpningsområde, vilket framgår av artikel 7i.3 och 7e i direktivet. Av hänvisningen till bilaga 1 punkten 2 följer att avgiften på ska grundas på principen om återvinning av infrastrukturkostnaderna, dvs. att avgift inte får tas ut sedan investeringen är betald till fullo (artikel 7b i Eurovinjettdirektivet). Som nämns i författningskommentaren till 3 § lagen om infrastrukturavgifter på väg får avgiften på det vägavsnittet även täcka avkastning på kapital och vinstmarginal. Hur ska hanteras diskuteras i avsnitt 3.6. I andra stycket andra meningen regleras vilka bestämmelser som ska tillämpas på andra enskilda vägar. De nationella reglerna om bland annat betalningsfrister och behöriga myndigheter ska inte tillämpas. Däremot följer det av hänvisningen till 7 § att avgifterna på enskilda vägar måste bestämmas utifrån principerna i bilaga 1. Att det endast är enskilda vägar som ligger på TEN-T-vägnätet eller är motorväg som omfattas av bestämmelserna följer av 2 § lagen om infrastrukturavgifter på väg. I tredje stycket finns en hänvisning till förordningen (2005:531) om avgift för färd på Svinesundsförbindelsen. Det avgiftsuttaget regleras genom ett avtal mellan och och får därför hanteras i särskild ordning. Det vägavsnittet omfattas alltså inte alls av bestämmelserna i denna förordning. Paragrafen innehåller ett antal definitioner. I andra stycket definieras prioriterade projekt av europeiskt intresse. Begreppet avser i detta sammanhang och dels den fasta Öresundsförbindelsen, dels den nordiska triangeln, dvs. projekt nr 12 i den s.k. Essen-listan. Någon EU-rättslig definition av det begreppet finns inte, däremot finns väg- förbindelsen angiven på kartor. Särskilda bestämmelser för dessa projekt finns i 11 §. I tredje stycket definieras EURO-utsläppsklass. Att avgiften ska differentieras utifrån sådan utsläppsklass följer av 8 §. I bilaga 0 i Eurovinjettdirektivet finns en tabell över utsläppsbegränsningarna för EURO 0-V och EEV. Miljöklasser motsvarande EURO III-V och EEV framgår i svensk rätt av bilaga 1 B i lagen (2001:1080) om motorfordons avgasrening och motorbränslen och utsläppsklass EURO VI framgår av 31 § avgasreningslagen (2011:318). För de tunga lastbilar som släpper ut mest, dvs. EURO 0-II, finns ingen motsvarande bestämmelse i svensk rätt. Hänvisningen till bilaga 0 i Eurovinjettdirektivet och 31 § avgasreningslagen medför att alla EURO-klasser omfattas. Var infrastrukturavgift ska tas ut I bestämmelsen regleras dels vilka fordon som omfattas, dels på vilka vägavsnitt infrastrukturavgifter ska tas ut. Med bil avses enligt 2 § lagen (2001:559) om vägtrafik- definitioner personbil, lastbil och buss (jfr 2 § första stycket). Undantag från vilka fordon som omfattas regleras i 5 §. Svinesundsförbindelsen omfattas som nämns i kommentaren till 1 § inte av denna förordning. Se författningskommentaren till 1 § om . Bestämmelsen reglerar tidpunkten för avgiftspliktens inträde – dvs. när en bil passerar en betalstation på ett sådant vägavsnitt som regeringen har bestämt. Se författningskommentaren till 3 § om vad som avses med bil. Av paragrafen följer att avgiftsplikt utlöses av att en bil passerar betalstationen, dvs. oberoende av eventuella signaler från transpondrar eller andra tekniska lösningar. som en passage sker med en bil uppstår avgiftsplikt om inte annat följer av 5 §. Betalningsskyldig för avgiften är ägaren (se 6 §). I bestämmelsen regleras vilka bilar som är undantagna från avgiftsplikt. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.3.3. Paragrafen anger vilka personer som är betalningsskyldiga för infrastrukturavgift. Med ägare avses den som i sitt eget lands eller motsvarande register är angiven som ägare. Genom hänvisning till den som, när betalningsskyldigheten och avgiftsplikten inträder enligt 4 §, är eller bör vara upptagen som ägare i vägtrafikregistret blir ägarbegreppen i 4 § och 4 a § lagen (2001:558) om vägtrafikregister tillämpligt. Detta innebär bland annat att även innehavaren av en bil som innehas på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt för en bestämd tid om (s.k. leasing) är att anse som ägare till bilen. I lagen (2007:58) om elektroniska vägtullsystem finns en bestämmelse om att den betalningsskyldige betalar med befriande verkan till betalningsförmedlare enligt den lagen. I paragrafen anges, genom en hänvisning till bilaga 1, hur infrastrukturavgiften ska beräknas. Bilagan innehåller dels de principer som anges i Eurovinjettdirektivets bilaga III, dels generella principer om hur avgifterna ska konstrueras för att inte få karaktären av skatt. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.4. Bemyndigande för att meddela föreskrifter med stöd av paragrafen finns i 30 § första stycket. Genom bestämmelsen genomförs artikel 7g.1 i direktivet. Den rör, till skillnad från övriga bestämmelser i förordningen, endast tunga lastbilar. Vad som avses med EURO-utsläppsklass framgår av 2 § tredje stycket. Som angivits i avsnitt 3.4.3 bör avgifterna inte differentieras med mer än . Detta krav följer inte av direktivet utan av den svenska gränsdragningen mellan skatt och avgift. Den nämnda svenska principen innebär också att direktivets krav om att differentieringen inte får överstiga av den lägsta avgiften är överflödig och därför inte införs i förordningen. Som framgår av avsnitt 3.4.2 kan den högsta avgiften sättas över de maximinivåer som följer av bilaga 1. Bemyndigande för att föreskriva om differentiering mellan tunga lastbilar finns i 30 § första stycket. Genom bestämmelsen genomförs delvis artikel 7g.2 i direktivet. Om beslutsmyndigheten inte har tillgång till uppgift om vilken EURO-utsläppsklass den tunga lastbilen har, ska infrastruktur- avgiften fastställas till det högsta avgiftsbeloppet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.11.8. Genom bestämmelsen genomförs artikel 7g.3 i direktivet. I paragrafen införs en möjlighet att differentiera avgifterna. Någon skyldighet att differentiera föreligger dock inte. Några andra möjligheter att differentiera avgifterna än med stöd av denna para- graf och bestämmelserna i 8 och 11 §§ finns inte. Bemyndigande för att meddela föreskrifter med stöd av paragrafen finns i 30 § första stycket. Genom bestämmelsen genomförs artikel 7i.3 i direktivet. Begreppet prioriterade projekt av europeiskt intresse definieras i 2 § andra stycket. Bestämmelsen innebär att kan differentiera avgifterna på annat sätt än enligt 10 §. Andra stycket innebär att om syftet, förutom att kunna möta konkurrensen från exempelvis färjetrafiken, också är att differen- tiera infrastrukturavgifterna med anledning av exempelvis trängsel, måste differentieringen ske utifrån tidpunkt , typ av dag eller årstid. Genom bestämmelsen genomförs artikel 7i.2 i direktivet. Några andra rabatter eller avdrag än de som anges i paragrafen får inte medges. Bestämmelsen kan användas exempelvis vid betalning på nätet, se avsnitt 3.11.4. Bemyndigande att meddela föreskrifter med stöd av paragrafen finns i 30 § första stycket. I paragrafen regleras vilken myndighet som ska fatta beslut om infrastrukturavgift, tilläggsavgift, omprövning, anstånd samt befrielse från infrastrukturavgift och tilläggsavgift. Transportstyrelsen ska enligt andra stycket administrera uttaget av avgifter för räkning. Frågan behandlas i avsnitt 3.11.1. Att paragrafen inte är tillämplig på följer av 1 § andra stycket. Avgiften på tas ut av Konsortiet. I andra stycket anges också att beslut får fattas genom automatiserad behandling av uppgifter i vägtrafikregistret. Bestämmelsen är ett avsteg från regeln i 20 § förvaltningslagen (1986:223) och 21 § myndighetsförordningen (2007:515) om formerna för myndigheters beslut. Bestämmelsen behandlas i denna del i avsnitt 3.11.2. Ett beslut om infrastrukturavgift ska fattas för varje bil som har passerat ett sådant vägavsnitt som anges i 3 §. Om en bil har haft flera ägare ska i stället enligt tredje stycket ett beslut fattas för varje ägare av bilen . I paragrafen regleras när beslut ska fattas och vilken period beslutet ska avse. I första stycket anges att ett beslut om infrastrukturavgift ska avse ett kalenderkvartal och fattas senast den 20 efter kalenderkvartalet. Av andra stycket första punkten följer att den enskilde kan begära att beslutet i stället ska avse en kalendermånad och betalas . I sådana fall ska beslutet i stället fattas den 20 efter kalendermånaden. Av andra punkten följer att om bilen är utrustad med transponder som är kopplad till ett avtal med en EETS-betalningsförmedlare ska beslutet alltid avse en kalendermånad och betalning ske . Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.11.3. I bestämmelsen undantas beslut avseende utländska fordon från bestämmelserna i förvaltningslagen om skyldigheten att motivera och underrätta den enskilde om beslut. Undantaget avser endast det första beslutet, varför beslutsunderrättelse ska skickas även till utländska fordonsägare när tilläggsavgift tas ut. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.11.5. Paragrafens första stycke innehåller bestämmelser om att en fullständig omprövning kan ske av beslut som har fattats genom automatiserad behandling. Liknande bestämmelser finns i 15 a och 15 b §§ lagen (2004:629) om trängselskatt och 18 kap. 6 § förord- ningen (2001:650) om vägtrafikregister. Det är Transportstyrelsen som för räkning fattar beslut om omprövning. Att överklagande inte får ske innan en omprövning har gjorts framgår av 28 § andra stycket. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.14.2. I andra stycket finns en hänvisning till bestämmelserna i 27 § förvaltningslagen. Andra beslut än sådana som har fattas med stöd av automatiserad behandling ska alltså ändras om de är uppenbart oriktiga. Bestämmelsen innebär att betalning ska ske senast den i efter den period som beslutet avser. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.11.3. I paragrafen regleras hur och till vilket konto betalning ska ske. Bestämmelsen reglerar när och hur tilläggsavgift ska beslutas och betalas. Regeln överensstämmer i huvudsak med motsvarande bestämmelse i 14 § lagen om trängselskatt. Tilläggsavgiften behandlas i avsnitt 3.11.6. I paragrafen finns ett undantag för sådana bilar som har utrustats med transponder som är kopplat till ett avtal med en EETS- betalningsförmedlare. I sådana situationer ska tilläggsavgift inte tas ut. Undantaget motiveras i avsnitt 3.11.6. 21–23 §§ I paragraferna anges att anstånd kan beviljas efter ansökan och förutsättningarna för att beviljas anstånd. Att besluten gäller följer av 5 § andra stycket lagen om infrastrukturavgift. Med beslutet i den fråga som har föranlett anståndet avses Transportstyrelsens beslut med anledning av en begäran om omprövning eller en ansökan om befrielse från betalnings- skyldighet, jfr 63 kap. 6 § skatteförfarandelagen (2011:1244). Bemyndigande att meddela föreskrifter med stöd av paragrafen finns i 30 § andra stycket. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 3.14.1. Bestämmelsen reglerar förutsättningarna för befrielse. Bemyndigande att meddela föreskrifter med stöd av paragrafen finns i 30 § andra stycket. Bestämmelsen motiveras i avsnitt 3.11.7. I paragrafen klargörs att det ska finnas en myndighet med uppgift att utöva tillsyn över att bestämmelserna som avser sådana väghållare på enskild väg som tar ut avgift på vissa vägavsnitt, endast , följs. Genom bestämmelsen genomförs delvis artikel 8a och 9a i direktivet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.13.1. Av paragrafen följer att ska rapportera om de infrastrukturavgifter som tas ut enligt förordningen till Europeiska kommissionen . Rapporteringsskyldigheten gäller alltså även . Genom bestämmelsen genomförs artikel 11.1 i direktivet. I artikel 11.1 finns bestämmelser om att rapporteringen ska avse den viktade genomsnittliga infrastrukturavgiften. Eftersom infrastrukturavgiften i endast ska tas ut på broar, och därmed inte tas ut med olika belopp beroende av körd sträcka, har sådana bestämmelser inte tagits med. Skulle infrastrukturavgift tas ut på annat vägavsnitt än bro och tunnel, där avgift kan utgå med olika belopp beroende på hur långt man kör, får bestämmelsen justeras. Bestämmelsen motiveras i avsnitt 3.13.2. I bestämmelsen klargörs att den som tar ut infrastrukturavgift ska rapportera varje förändring i avgiftens storlek till regeringen. Bestämmelsen riktar sig således till och Konsortiet. Paragrafens första stycke innehåller en hänvisning till bestäm- melserna i 22 a § förvaltningslagen (1986:223) om överklagande till allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelser om rättegång ska ges i lag (11 kap. 2 § RF). Av paragrafen följer därför endast att huvudregeln om överklagande i förvaltningslagen ska tillämpas. Av den bestämmelsen följer även att prövningstillstånd krävs för överklagande till kammarrätten. I 30 § myndighetsförordningen (2007:515) finns bestämmelser om att myndigheters beslut i ärenden om meddelande av före- skrifter inte får överklagas. Det fattas inga överklagbara beslut om avgift eller tilläggsavgift på . Av andra stycket framgår att ett beslut som har fattats genom automatiserad behandling inte får överklagas förrän det har omprövats, se 16 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.14.3. I paragrafen regleras till vilken domstol överklagandet ska ske. I första stycket behandlas fysiska personer som har hemvist i , i andra stycket juridiska personer som har koppling till och i tredje stycket utländska fordonsägare. Paragrafen behandlas i avsnitt 3.14.4. Paragrafen innehåller bemyndigande för att meddela föreskrifter om avgiftens storlek, se avsnitt 3.7. Av paragrafen följer också att Transportstyrelsen får meddela föreskrifter om anstånd, befrielse, tillsyn och avgifter för tillsyn, se avsnitt 3.11.1. I paragrafen finns bestämmelser om vem som begär indrivning. Bestämmelser om begäran om indrivning finns i 4–9 §§ indrivningsförordningen (1993:1229). Att den betalningsskyldige ska uppmanas att betala fordringen innan ansökan om indrivning görs framgår av 3 § nämnda förordning. I andra stycket utnyttjas bemyndigandet i 5 § lagen om infrastrukturavgifter på väg för regeringen att föreskriva att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp. Av bilagan följer hur avgiftsberäkningen ska göras. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 3.4 och genomför i övrigt bilaga III till Eurovinjettdirektivet. 7.3Förslaget till lag om ändring av 29 § väglagen (1971:948) Ändringen innebär att bemyndigandet fortsättningsvis endast avser färd på färja som är allmän väg. Andra avgifter för att använda allmän väg regleras i den nya lagen om infrastrukturavgifter på väg. Det medför att förordningen (2005:531) om avgift för färd på Svinesundsförbindelsen hädanefter har stöd i den nya lagen.