sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — 6 rättsliga handbok om utlämning, 2007, s. 22. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering efter föregående beslut (prop. 2003/04:7 s. 199). En för- handling ska i sådant fall, sägs det, äga rum . Om rättens beslut innebär, att anhållandet, reseförbudet eller anmälningsskyldigheten ska bestå har ansetts att, innan den främ- mande staten underrättas om detta och bereds tillfälle att inkomma med utlämningsframställning, det preliminärt bör prövas om utläm- ning bör komma till stånd (prop. 1957:156 s. 97). Denna prövning har ålagts chefen för . Rätten ska därför i denna situation genast – som regel – underrätta chefen för om sitt beslut och denne ska, om han eller hon anser att hinder mot utlämning föreligger eller att utlämning annars inte bör ske, utverka regeringens förordnande om upphäv- ande av åtgärden. I annat fall ska den ansökande staten genom försorg underrättas om åtgärden. Chefen för ska ange viss bestämd tid inom vilken en framställning om utlämning ska göras. Denna tid får inte vara längre än från den dag personen anhölls eller reseförbudet eller anmälningsskyldigheten meddelades. I lagen in- fördes från början inte någon sådan maximitid (på inrådan av Lag- rådet som avstyrkte en föreslagen maximitid , se prop. 1957:156 s. 124 f.). Den angivna tidsfristen är enligt förarbetena avsedd endast som en absolut övre gräns och det förutsätts att det ofta kan finnas skäl att i det särskilda fallet bestämma en kortare frist (prop. 1975:35 s. 65 och 67, jfr också prop. 1957:156 s. 97). Uppgift finns emellertid om att utvecklingen i praxis gått mot att tiden i de flesta fall utsträcks maximalt.7 Tidsfristen bestämdes för att harmoniera dels med utlämnings- konvention, dels med det bilaterala avtalet med (prop. 1975:35 s. 65). När en framställning om utlämning inkommer ska Justitie- departementet genast underrätta den myndighet som först meddelat beslut om åtgärden. Sådan underrättelse ska även lämnas, om en framställning om utlämning inte kommer in inom utsatt tid. Inkommer inte någon utlämningsframställning inom den utsatta tiden ska den anhållne friges eller beslutet om reseförbud eller anmälningsskyldighet hävas. Detsamma gäller om regeringen omedel- bart avslår utlämningsframställningen enligt 15 §. Om den anhållne i annat fall inte friges, ska åklagaren göra en häktningsframställning till rätten senast på åttonde dagen efter den, då Riksåklagaren fick del av utlämningsframställningen. Görs inte detta ska den anhållne 7 Jfr Påle 1995, s. 167. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering Åttadagarsfristen infördes genom en lagändring 1975 (prop. 1975:35); någon föreskrift som reglerade inom vilken tid en framställning om häktning skulle göras fanns tidigare inte. Vid tiden för lagändringen var den frist som enligt 24 kap. 12 § rätte- gångsbalken gäller för häktningsframställning i allmänhet beträffande anhållen . (Genom häktningsreform infördes att åklagaren skulle göra häktningsframställning som han meddelade anhållningsbeslutet eller senast dagen därefter. ändrades den angivna tidsfristen till den nu gällande; häktnings- framställning ska göras senast tredje dagen efter anhåll- ningsbeslutet.) Denna frist ansågs dock, med hänsyn till de kompli- kationer av olika slag som kan uppstå vid handläggningen av ut- lämningsärenden, vara för kort, varför fristen bestämdes (prop. 1975:35 s. 66). Anledningen till att åttadagarsfristen sattes att räknas, inte från det att utlämningsframställningen in- kommer till utan först från det att denna inkommer till Riksåklagaren, var främst att inkomna handlingar kan behöva översättas till svenska innan de överlämnas till åklagaren för vidare handläggning (prop. 1975:35 s. 34 och 66). Den aktuella fristen berör inte fall då provisoriskt reseförbud eller provisorisk anmäl- ningsskyldighet har meddelats. Enligt de allmänna bestämmelserna i 25 kap. överprövas reseförbud och anmälnings- skyldighet som meddelats av annan än rätten, bara i det fallet att den misstänkte begär rättens prövning av förbudet. En sådan över- prövning är i fall av provisoriskt reseförbud eller provisorisk anmäl- ningsskyldighet enligt 23 § första stycket UtlämningsL obligatorisk med hänsyn till samma paragrafs tredje stycke (jfr prop. 1975:35 s. 66). Även bilaterala utlämningsavtal innehåller bestämmelser om provisoriskt anhållande i avvaktan på en utlämningsframställ- ning. Enligt samtliga dessa får den ansökande staten begära sådant anhållande i brådskande fall. Ett provisoriskt anhållande får enligt avtalet med (SÖ 1974:3, artikel XVII p. 3) upphöra om en framställning om utlämning inte görs inom en skälig tid efter det att personen anhölls. Det provisoriska anhållandet ska, enligt avtalen med (SÖ 2001:42, artikel 12.4) och (SÖ 1984:34, artikel XII p. 4, artikel XIII i den konsoliderade versionen) upp- höra om en framställning om utlämning inte har mottagits av efter anhållandet. Enligt avtalet med och (SÖ 1965:19–20, artikel 11 [2]) gäller i stället en tidsrymd från anhållandet. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering 4.3.2Tvångsmedel efter att framställning om utlämning inkommit utlämningskonvention innehåller inte några bestämmelser om personella tvångsmedel efter att en utlämningsframställning in- kommit – förutom vad som tidigare angetts om vad som gäller för frigivning av den eftersökte, om den ansökande staten inte av- hämtar denne inom den utsatta tiden, i samband med att ett beslut om utlämning ska verkställas. Utlämningskonventionens artikel 20 innehåller emellertid bestäm- melser om beslag; den anmodade staten ska, såvitt dess lagstiftning medger, på begäran av den ansökande staten beslagta och överlämna föremål som kan ha betydelse som bevis, eller som har förvärvats till följd av brottet och för anhållandet påträffas i den eftersöktes besittning eller senare upptäcks. Är det fråga om bevisbeslag ska föremålen överlämnas till den ansökande staten även om utlämningen, till följd av att den eftersökte avvikit eller avlidit, inte kan äga rum. Rättigheter som den anmodade staten eller tredje man har förvärvat i egendomen ska bibehållas. När en formlig utlämningsframställning inkommit gäller vad beträffar tvångsmedel, enligt 16 § tredje stycket UtlämningsL, vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Som nämnts ska åklag- aren om den eftersökte är provisoriskt anhållen begära denne häktad senast på åttonde dagen efter den då utlämningsframställningen inkom till Riksåklagaren. Syftet är således att det provisoriska anhållningsbeslutet ska ersättas med ett ordinärt häktningsbeslut (jfr prop. 1975:35 s. 32 och 65 och JO:s ämbetsberättelse 1972 s. 496 ff.). I UtlämningsL finns inte angiven någon särskild frist inom vilken rätten, efter att åklagaren begärt den provisoriskt anhållne häktad, ska hålla häktningsförhandling. Frågan berörs varken i Utläm- ningsL:s förarbeten (prop. 1957: 156) eller i de förarbeten som låg till grund för införandet av åklagarens åttadagarsfrist för att begära den provisoriskt anhållne häktad (prop. Enligt 24 kap. 13 § första stycket ska rätten, om en häktnings- framställning gjorts, utan dröjsmål hålla förhandling i häktnings- frågan. Enligt bestämmelsens andra stycket får häktningsförhand- lingen aldrig hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. Den i andra stycket an- givna absoluta fristen för hållande av häktningsförhandling är omöjlig att uppfylla för rätten, när häktningsframställningen före- Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering gåtts av ett provisoriskt anhållande. I förarbetena till rättegångs- balken har angetts att det är viktigt att de tillämpande myndig- heterna utan svårighet kan fastställa utgångspunkten för fristberäk- ningen, att denna i de flesta fall lätt kan fastställas men att det i samband med vissa ingripanden emellertid kan uppstå tveksamhet om den rätta fristberäkningen (prop. 1986/87:112 s. 38). Som exem- pel på en sådan situation anges frihetsberövanden i samband med utlämning för brott till , i vilket fall det anges att tidsfristen bör räknas från det att hindret för den misstänktes närvaro vid rätten har upphört, vilket i praktiken sägs innebära att tidsfristen räknas från den tidpunkt då den misstänkte anländer till (prop. 1986/87:112 s. 39). Vad som bör gälla i den nämnda situa- tionen när häktningsframställningen föregås av provisoriskt anhåll- ande enligt 23 § UtlämningsL berörs inte. Troligen är det skynd- samhetskrav som domstolen i den angivna situationen har att förhålla sig till, det som anges i 24 kap. 13 § första stycket ; förhandling ska hållas utan dröjsmål. Bestämmelsen i 16 § tredje stycket om att tvångsmedel, när utläm- ningsframställning inkommit, kan användas under samma förutsätt- ningar som i allmänhet gäller för brottmål, innebär inte bara att personella tvångsmedel kan användas utan även att det finns lagligt stöd för att besluta om beslag och genomföra husrannsakan, om detta behövs. Beslag som beslutats med stöd av 16 § UtlämningsL prövas bara av domstolen om den som blivit föremål för åtgärden själv begär det. Frågan om beslagtagna föremål ska överlämnas till den ansökande staten prövas av regeringen först i samband med att en utlämning beviljas (se 21 § UtlämningsL och nedan). Frågor om beslag, husrannsakan och överlämnande av egendom kan även prövas enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Prövning enligt den lagen görs om den ansökande staten uttryckligen begärt sådan åtgärd. Till skillnad från vad som gäller enligt 16 § UtlämningsL, ska beslagsfrågan enligt denna lag (4 kap. 21 §) alltid underställas rätten för prövning och det är rätten som prövar om föremålet ska överlämnas till den andra staten. Vid tingsrättens och – efter överklagande – Högsta domstolens prövning av om häktning ska ske, gäller således bestämmelserna om häktning i 24 kap. . För att anhållande och häkt- ning ska få ske i ett svenskt brottmål krävs att någon är på sanno- lika skäl misstänkt eller åtminstone kan skäligen misstänkas för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse (24 kap. 1, 3 och 6 §§ ). I undantagsfall kan anhållande och häkt- Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering ning ske även om brottets straffskala inte når upp till denna nivå. Den lättnad i bevishänseende som gäller för utlämning enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL gäller emellertid även vid häktning i ett utlämningsärende (prop. 1957:156 s. 83 och 2003/04:7 s. 115 samt NJA 2003 s. 405, som gällde ett franskt häktningsbeslut). Åklagaren behöver alltså i sådana fall inte visa att det föreligger sannolika skäl för brottsmisstanken utan kan åberopa att det utländska häktnings- beslutet gäller, så länge detta inte kan anses uppenbart oriktigt. För att någon ska kunna anhållas eller häktas i ett svenskt brott- målsärende krävs också i normalfallet att det finns en risk att den det gäller avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, att han eller hon genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller att han eller hon fort- sätter sin brottsliga verksamhet. Vad avser häktning i ett utlämnings- ärende ska en kollusionsrisk hänföra sig till brottsutredningen i det ansökande landet, men själva kollusionen kan givetvis tänkas ske i (jfr prop. 2003/04:7 s. 187). Några särregler om häktnings- restriktioner finns inte i UtlämningsL. Finns risk för kollusion kan restriktioner beslutas enligt 24 kap. 5 a § (se NJA 1995 s. 3 och HD:s beslut i mål Ö 530/98). Enligt 23 § lagen (1964:167) med vissa bestämmelser om unga lagöverträdare får den som inte har fyllt inte häktas utan att det föreligger synnerliga skäl. Detta gäller även när det gäller häktning i utlämningsärenden. Rättens beslut gäller tills vidare till dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning beviljas, till dess att denna har verkställts. Om anser att det föreligger hinder mot utlämning vid den prövning som domstolen har att göra enligt 18 § Utläm- ningsL, upphör dock tvångsmedelsbeslutet genast att gälla. Om till- fälligt hinder mot utlämning enligt 11 § första stycket UtlämningsL föreligger – den eftersökte kan exempelvis avtjäna ett svenskt fäng- elsestraff för annan gärning än den som utlämningen avser – gäller tvångsmedelsbeslutet enligt 16 § tredje stycket UtlämningsL inte under tid då personen med anledning av misstanke om brott som avses i 11 § första stycket är anhållen eller häktad eller avtjänar fängelsestraff eller på annat sätt är omhändertagen på anstalt. Eftersom det finns en uttrycklig föreskrift om detta i UtlämningsL, behöver domstolen i denna situation således inte villkora sitt häkt- ningsbeslut; när den eftersökte försätts på fri fot börjar tvångs- medelsbeslutet i utlämningsärendet att gälla. följer mot- satsvis av bestämmelsen att ett häktningsbeslut i utlämningsärendet Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering gäller, om personen inte är frihetsberövad i det svenska målet (se NJA 2008 s. 984). Även om utlämningsförfarandet kommit så långt att ärendet ligger hos för prövning av om utlämningen lag- ligen kan beviljas enligt 1–10 §§ UtlämningsL, ska en fråga om tvångsmedel prövas av tingsrätten, om inte för- ordnar annat (18 § andra stycket UtlämningsL). Tingsrättens beslut i fråga om tvångsmedel överklagas direkt i . Någon frist för överklagande gäller inte. Den som är häktad i ett utlämningsärende kan begära att ny förhandling ska äga rum från det att beslut senast har meddelats. Bestämmelsen i 24 kap. 18 § tredje stycket rätte- gångsbalken, om krav på omhäktningsförhandling , tillämpas således inte. Liksom avseende motsvarande bestämmelse om begäran om ny förhandling för den som är föremål för provi- soriska tvångsmedel, torde personen ha möjlighet att begära för- handling även om det gått än det tidi- gare beslutet. Ett beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det att be- slut om att bevilja utlämning har fattats. För åklagaren kan det bli aktuellt att fatta beslut om att anhålla den eftersökte eller begära denne häktad om den eftersökte varit på fri fot under utlämnings- ärendets handläggning och flyktfara uppstår efter att beslut om ut- lämning fattats, speciellt om verkställighet inte bedöms kunna ske inom den 48-timmarsfrist som den eftersökte kan hållas i förvar enligt 20 § tredje stycket UtlämningsL.8 I UtlämningsL finns inte någon bestämmelse om vad som händer om den ansökande staten inte avhämtar en eftersökt som är häktad inom den tid som utsatts av regeringen. I denna situation torde det emellertid, i enlighet med 24 kap. 20 § andra stycket rättegångs- balken, ankomma på åklagaren att häva häktningsbeslutet och att underrätta tingsrätten om detta. I samband med att ett beslut om utlämning ska verkställas får den eftersökte, om denne är på fri fot och det är nödvändigt för att utlämningen ska kunna genomföras, under högst omhän- dertas och tas i förvar av polismyndigheten (20 § tredje stycket Ut- lämningsL). När utlämning beviljas kan regeringen förordna, att föremål som tagits i beslag ska överlämnas till den ansökande staten. 8 Se rättsliga handbok om utlämning, 2007, s. 24. Utlämningslagens förfarande, beslutsordning och tvångsmedelsreglering därmed får de förbehåll som av hänsyn till enskild rätt eller ur all- män synpunkt anses påkallade föreskrivas (21 § UtlämningsL). Regeringen kan således inte besluta att överlämna beslagtagna före- mål om utlämning skulle vägras. bilaterala utlämningsavtal innehåller inte några särskilda bestämmelser om personella tvångsmedel efter att en utlämnings- framställning inkommit. Samtliga dessa avtal innehåller emellertid bestämmelser avseende beslag motsvarande bestämmelserna utlämningskonvention (avtalet med : se SÖ 1974:3, art- ikel XIV, avtalet med : se SÖ 2001:42, artikel 16, avtalet med och : se SÖ 1965:19–20, artikel 17, avtalet med : se SÖ 1984:34, artikel X, artikel IX i den kon- soliderade versionen). Även när det gäller utlämning till de stater med vilka har bilaterala avtal kan frågor om beslag och överlämnande av egendom prövas enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brott- mål (jfr prop. 2000/01:83 s. 27, angående utlämningsavtalet med ). 4.4Särskilda regler för utlämning eller överlämnande till internationella tribunaler och domstolar Förfarandet vid utlämning eller överlämnande till de internationella tribunalerna, den och Special- domstolen för motsvarar till stor del det som allmänt tillämpas enligt UtlämningsL. Enligt tribunallagen (1994:569) och lagen (2002:329) om sam- arbete med – se 5 och 6 §§ i båda lagarna – får tvångsmedel emellertid användas utan att särskild utredning har lämnats till stöd för att den som avses med utläm- ningsframställningen har begått det uppgivna brottet. Har tribunalen respektive domstolen begärt att den som avses med ansökan ska frihetsberövas ska häktning vidare ske om det inte är uppenbart att skäl för häktning saknas. Vad gäller s.k. provisoriska tvångsmedel ska på samma sätt, på begäran av tribunalen respektive domstolen, anhållande ske om det inte är uppenbart att skäl för anhållande saknas. 5.1Europakonventionens ställning i svensk rätt ratificerade den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen) . Ratificeringen innebar att konventionen blev folkrättsligt bindande för . Eftersom inte i samband med godkännandet inkorporerade med svensk rätt, kunde emellertid konventionen inte tillämpas direkt av svenska domstolar och myndigheter. Genom domstolspraxis slogs dock fast att domstolarna hade att tolka svensk lag i överens- stämmelse med konventionen (s.k. fördragskonform tolkning) och detta även om det medförde ett frångående av lagstiftarens ursprung- liga avsikt med lagbestämmelsen.1 avgav 1966 en förklaring i enlighet med artikel 46 i om att låta under- kasta sig den europeiska domstolens för de mänskliga rättigheterna () jurisdiktion. Domstolens avgöranden är folkrättsligt bindande för . En begäran från domstolen om att en konventionsstat ska inhibera ett beslut, som är föremål för prövning, ansågs tidigare inte vara folkrätts- ligt bindande (dom i m.fl. mot , dom , prop. 1996/97:25 s. 296).2 Europadom- stolen anser emellertid numera att verkställighet av utvisning eller utlämning i strid med domstolens interimistiska förordnande är ett brott mot artikel 34 i konventionen, vilken förpliktar konventions- staterna att inte på något sätt förhindra ett effektivt utövande av den enskilda klagorätten (domar i exempelvis Mamatkulov och Abdurasulovic/Askarov mot , dom , resp. , Shamayev m.fl. mot 1Danelius 2007, s. 34. 2Se även 1999, s. 13. och , dom , och Olaecha Cahuas mot , dom ).3 Genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen an- gående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken trädde i kraft , inkorporerades med svensk rätt. I lagen föreskrivs att Europa- konventionen, med de ändringar som gjorts genom ändringsproto- koll nr 11 och 14 till konventionen, och med de tillägg som gjorts genom tilläggsprotokollen nr 1, 4, 6, 7 och 13 till konventionen, ska gälla som lag här i landet. I numera 2 kap. 19 § regeringsformen infördes en bestämmelse om att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av Europa- konventionen. I har alltså fått ställning av lag. Even- tuella konflikter mellan konventionen och vanlig svensk lag kan tänkas lösas på olika sätt. Den kommitté som fick i uppdrag att behandla frågan om inkorporering (Fri- och rättighetskommittén, se dess delbetänkande Fri- och rättighetsfrågor, SOU 1993:40 Del B s. 126 f.) tänkte sig att konflikten i förhållande till en lag stiftad före inkorporeringslagen skulle lösas enligt principen lex posterior derogat legi priori (eller lex posterior-principen); den först stiftade lagen skulle således vid fall av oförenlighet mellan de båda lagarna inte tillämpas. I sitt remissyttrande över kommitténs betänkande (se Ds 1993:90 s. 239 f.) erinrade dock om att lex posterior-principen inte är den enda principen av betydelse i samman- hanget. En annan vedertagen grundsats, anförde , är att lex specialis ska tillämpas framför lex , och en tillämp- ning härav skulle i många fall, uttalade domstolen, leda till att den svenska lagen gavs företräde, eftersom bestämmelserna i denna lag ofta måste ses som lex specialis i förhållande till de mera allmänt utformade konventionsbestämmelserna. En tredje princip, som skulle kunna tillämpas i den tänkta situationen, är vidare, uttalade , att en konvention om mänskliga rättigheter, även om den i den inhemska laghierarkin inte har högre rang än vanlig lag, ändå borde på grund av sin speciella karaktär ges en särskild vikt, i fall av konflikt med inhemska lagbestämmelser. När det sedan gällde en konflikt mellan konventionen och en efter dess inkorporering tillkommen lag, skulle rättsläget, fortsatte (om man bortsåg från den föreslagna grundlagsbestämmelsen, vilken, 3 Se 2007, s. 27. enligt uttalande av kommittén i första hand riktade sig till lagstift- aren) bli att lex posterior-principen talar för att den senare tillkomna lagen borde ges företräde. Även principen att lex specialis ska tillämpas framför lex skulle i de flesta fall, enligt , förmodligen leda till samma resultat. Den tredje tolk- ningsprincipen – att en konvention om mänskliga rättigheter bör tillmätas särskild vikt – gällde dock naturligtvis, anförde , även i förhållande till senare tillkommen lag. Regeringens uppfattning i tolkningsprincipfrågan kunde i prop. 1993/94:117, där det föreslogs att inkorpore- rades, uppfattas så, att regeringen anslöt sig till Högsta domstolens uttalande om fri- och rättighetskonventioners särskilda vikt vid lagkonflikter (prop. s. 35). Under riksdagsbehandlingen vände sig emellertid mot detta synsätt och hänvisade i stället till de andra tolkningsprinciper som hade angetts (bet. 1993/94:KU24 s. 17 f.). Syftet med bestämmelsen i 2 kap. 19 § regeringsformen angavs, som nämnts, främst att vara en handlingsregel för lagstiftaren. En effekt av bestämmelsen är emellertid även att en domstol eller annat offentligt organ enligt lagprövningsbestämmelsen i 11 kap. 14 § regeringsformen kan åsidosätta lagar eller förordningar som står i uppenbar strid med åtaganden enligt . Enligt förarbetsuttalanden i samband med inkorporeringen blir dock lagprövning mot 2 kap. 19 § endast aktuell om sedvanliga tolknings- och rättstillämpningsmetoder, bl.a. en fördragskonform tolkning, leder till att konventionsbestämmelserna inte ska tillämpas (prop. 1993/94:117 s. 36 f. och bet. 1993/94:KU24 s. 17 f.). betydelse i svensk rättspraxis har, sedan den fått ställning av lag, gradvis ökat. Domstolarna har tillmätt konventionen särskild betydelse i rättstillämpningen och den av ursprungligen föreslagna tredje tolkningsprin- cipen kan nog sägas allmänt ha accepterats (Se exempelvis RÅ 2001 ref 56 [Lassagårdsmålet], RÅ 2001 ref 56, NJA 2005 s. 805 [pastor ], NJA 2005 s. 462 och RÅ 1997 ref 6).4 I många fall har det emellertid, då det till synes förelegat en konflikt mellan den svenska lagen och konventionen, räckt att domstolarna tolkat och tillämpat de svenska bestämmelserna fördragskonformt. Endast i ett fåtal fall i de högsta instanserna verkar en reell konflikt mellan en nationell regel och ha förelegat. 4 Se också 2009, s. 89 f. och 2007, 36 f. uttrycklig lagprövning enligt 11 kap. 14 § regeringsformen av en svensk föreskrifts överensstämmelse med grundlagsregeln i 2 kap. 23 § regeringsformen tycks inte ha förekommit (se SOU 2008:125 Del 1 s. 400 f.). anslutning till EU och den med anslutningen samman- hängande bundenheten av har också inneburit en starkare ställning för i svensk rätt. praxis på fri- och rättighetsområdet har medfört att bl.a. Europa- konventionens bestämmelser betraktas som allmänna principer inom .