sou · H0B356 · 2012-08-29 00:00:00 — Att en produkt håller länge betyder alltså att den står sig längre både fysiskt, funktionellt, ekonomiskt och estetiskt.11 Regeringen bör därför fortsätta sitt arbete med att på övergripande nivå uppmärksamma vikten av att producera varor som har en optimal livslängd ur ett totalt miljö- och resursperspektiv. bör nämnas att det är tveksamt om t.ex. lång hållbarhet på livsmedel ur ett helhetsperspektiv har en positiv inverkan på hälsa och miljö. Detta eftersom det ofta innebär tillsättning av kemiska konserveringsmedel som medför direkt human exponering. Olika konserveringsmetoder kan också medföra ökat 11 IVL, Avfallsprevention och giftfri miljö, , s. 16 f. energibehov och därmed ökade utsläpp av farliga ämnen från energisektorn.12 Genom att underhålla och reparera produkter förlängs den fysiska och tekniska livslängden. Den estetiska livslängden kan förlängas genom att produkten t.ex. målas om. Åtgärderna bidrar till ökad materialeffektivitet, minskade avfallsmängder och minskad materialproduktion om den längre livslängden leder till att färre nya produkter produceras och köps. I vissa fall kan t.ex. kostnaden för underhåll eller reparation framstå som oskälig i förhållande till den nytta produkten gör, eller i förhållande till inköp av ny produkt.13 För att motverka en sådan utveckling bör regeringen se över möjligheterna att införa styrmedel för att kompensera kostnaden för underhåll eller reparation av en produkt i förhållande till inköp av en ny vara. Reparation och underhåll av produkter bygger emellertid på att man redan i tillverkningsledet har förutsatt att produkten ska kunna repareras. förses t.ex. vissa elektriska och elektroniska produkter med skruvar som bara går att skruva i, inte ur. En sådan lösning är till stor del en produktsäkerhetsfråga men det underminerar att produktens livslängd förlängs. Det är därför viktigt att skapa förutsättningar för att tillverka produkter som både håller länge och kan underhållas och repareras. Ett exempel på detta är leasing av kopiatorer på arbetsplatser. Producenten har där ett intresse av att skapa en produkt som både håller länge och på ett enkelt sätt kan underhållas och repareras. Leasingsystem skulle kunna fungera även för andra produkter. Regeringen bör därför även se över om det är lämpligt att stimulera marknaderna för leasing. Återanvändning av en produkt i samma funktion eller en annan funktion är ytterligare ett sätt att förlänga dess livslängd. Detta förutsätter återigen att produkten är tillräckligt fysiskt hållbar. Andrahandsmarknader är huvudmarknaden för återanvändning. Grunden för handel på andrahandsmarknader är att en stor mängd produkter inte är fysiskt eller tekniskt uttjänta när deras ägare inte 12IVL, Avfallsprevention och giftfri miljö, . 13IVL, Avfallsprevention och giftfri miljö, , s. 16 f. längre vill ha dem. Märk att detta innebär att ägaren inte har ett kvittblivningssyfte. Det är emellertid svårt att fastställa i vilken utsträckning handel med använda produkter leder till minskad efterfrågan av nya produkter. Studier visar att ökad andrahandsförsäljning av möbler och kläder leder till minskad efterfrågan på motsvarande nya produkter, men inte i en 1:1-relation.14 För produkter med högt andrahandsvärde, t.ex. bilar, leder en ökad andrahandsförsäljning inte till minskad nyförsäljning. Vetskapen om att det går att sälja begagnade produkter till ett bra pris, gör det tvärtom lättare att fatta beslutet att köpa en nyproducerad vara.15 Studierna bygger emellertid på modeller av antaganden om hur konsumenter reagerar på olika förändringar. Om studierna är korrekta, skulle en ökad handel med begagnade varor i vissa fall snarare kunna leda till ökad produktion av nya varor och därmed minskad resurseffektivitet. Återanvändning av varor kan göras på många olika sätt. Sammantaget kan konstateras att återanvändningsmarknaden är en tillväxtmarknad. Nya privata initiativ utvecklas ständigt. Förutom Blocket finns bl.a. , , , , , , Prylsajten, Prylbanken och . För de flesta typer av varor kan formen för återanvändning delas in i tre huvudkategorier; formell t.ex. pantbanker, antikvariat, auktionsverk, loppmarknader, butiker för begagnade byggvaror och second handbutiker, semiformell t.ex. överlåtelse via internet och informell t.ex. arv och överlåtelse mellan släktingar och vänner. Den informella återanvändningen är mycket svår att uppskatta, eftersom den just är informell. Det som går att konstatera är att den semiformella återanvändningen är en mångmiljonindustri. Som exempel översteg det sammanlagda värdet på sålda produkter via Blocket . Det är emellertid svårt att säga om siffrorna innebär att återanvändningen har ökat eller om den informella återanvändningen har ersatts av den semiformella. Utöver de ovan nämnda formerna för återanvändning finns det kommuner som arbetar aktivt med att minska mängden hushållsavfall genom att underlätta utsortering av användbara produkter. Några exempel är i , Möjligheternas Hus i kommun och Återvinningsmarknaden i kommun. 14IVL, Avfallsprevention och giftfri miljö, , s. 21. 15IVL, Avfallsprevention och giftfri miljö, , s. 21 f. finns s.k. återbrukscontainrar i anslutning till återvinningscentralerna. Dessa containrar sköts av välgörenhetsorganisationer. Det finns också exempel på kommuner som i samverkan med välgörenhetsorganisationer säljer det som återvunnits. En utvärdering av i visar att av inflödet går till återanvändning, i jämförelse med en konventionell återvinningscentral där motsvarande siffra är elva procent16. Anledningen till att det skiljer så mycket är att i kretsloppsparken lämnar hushållen material och produkter på en sorteringsstation där de vägs och tas till respektive secondhandbutik. En del produkter kasseras på återvinningscentralen medan merparten säljs från secondhandbutikerna. På den konventionella återvinningscentralen sorterar hushållen själva sitt avfall. En del av textilierna lämnas till återanvändning men det övriga avfallet går till materialåtervinning, förbränning eller används som fyllmaterial på deponi. I kretsloppsparken är textilier det största flödet förebyggt avfall. Fraktionen består mestadels av kläder och hemtextil. av all mottagen textil återanvänds genom secondhand. Utvärderingen visar att man genom att utveckla återvinningscentraler till kretsloppsparker eller liknande koncept skulle främja återanvändning av produkter och minska mängden grovavfall. Vidare visar utvärderingen att det finns tydliga miljövinster med kretsloppsparken jämfört med en konventionell återvinningscentral med avseende på växthuseffekten, användning av primärenergi, försurning, övergödning och i viss mån även farliga ämnen. Studien omfattar inte någon analys av kostnaderna. Införandet av kretsloppsparker i anslutning till återvinningscentraler har visat sig vara positivt. Detta är emellertid något som kommunerna inte bör göra helt i egen regi eftersom det inte är en avfallsfråga utan en avfallsförebyggande åtgärd som inte omfattas av den kommunala renhållningsskyldigheten. Kommunen bör däremot verka för att påverka att medborgarna i största möjliga mån väljer att överlåta sina varor i stället för att avhända sig dem som avfall. Detta kan t.ex. uppnås genom införandet av kretsloppsparker där frivilligorganisationer och det privata näringslivet kan sköta hanteringen kring återanvändningen. 16 Förebygga avfall med kretsloppsparker, . Bedömning: Regeringen bör se över möjligheterna att införa styrmedel för att stimulera marknader för rengöring eller reparation av avfall. Förslag: Kommunen ges möjlighet att förbereda avfall för återanvändning. En ny paragraf införs i avfallsförordningen som anger att kommunen ges möjlighet att sortera ut sådant avfall som lämpar sig för förberedelse för återanvändning från sådant avfall som från hälso- och miljösynpunkt bättre lämpar sig för återvinning eller bortskaffande. Av bestämmelsen framgår även att kommunen kan bereda frivilligorganisationer och andra aktörer tillfälle att hämta utsorterade produkter på en av kommunen anvisad plats, innan kommunen själv hanterar dessa. Genom en ändring i 27 kap. 4 § framgår att kommunen får meddela föreskrifter om att avgift ska betalas för kommunens ansvar för hanteringen. Av ändringen framgår emellertid att sådana föreskrifter inte får avse hantering som innebär rengöring och reparation av hushållsavfall. Återanvändning och förberedelse för återanvändning är begrepp som främst skiljer sig åt rent juridiskt. I praktiken är begreppen emellertid svårare att skilja åt. Återanvändning är som ovan beskrivits en avfallsförebyggande åtgärd och innebär att innehavaren av en produkt inte alltid har ett kvittblivningssyfte, utan kan tänka sig att överlåta produkten till någon annan. När en produkt har blivit till hushållsavfall har, som tidigare nämnts, kommunen ensamrätt att hantera det. Ett sätt för kommunen att säkerställa att det innehavaren lämnar ifrån sig inte blir till ett avfall, är att på den kommunala återvinningscentralen för avfall samarbeta med andra aktörer till vilka medborgarna kan skänka produkter som annars skulle blivit till avfall. Aktörerna kan senare se till att produkterna får ett förlängt liv. Om kommunen däremot inte tillhandahåller detta alternativ exempelvis p.g.a. att återvinningscentralen är så pass liten eller att frivilligorganisationer eller det privata näringslivet inte vill verka på platsen kan bara det innehavaren lämnar ifrån sig bli till ett avfall. Det kan också vara så att en innehavare av en produkt trots att den skulle kunna skänka bort produkten ändå väljer att göra sig av med den. Det är dock viktigt att säkerställa att sådant som skulle kunna återanvändas faktiskt gör det – oavsett om det sker genom åter- användning eller förberedelse för återanvändning. Ur ett marknadsmässigt perspektiv är det inte lämpligt att kommunen ägnar sig åt regelmässig reparation och rengöring av avfall. I stället bör kommunen ges ett tydligt ansvar för att se till att sådant hushållsavfall som lämpar sig för förberedelse för återanvändning sorteras ut från sådant avfall som inte gör det. Frivilligorganisationer och andra aktörer bör beredas möjlighet att ta del av de utsorterade produkterna. Först därefter föreslås kommunen få hantera dessa. Kommunen kan på detta sätt anses ha fullgjort sitt ansvar för att förbereda avfallet för återanvändning. Kommunens ansvar för att förbereda hushållsavfallet för återanvändning får finansieras av den kommunala renhållningsavgiften. Hantering av avfall som innebär rengöring eller reparation får däremot inte finansieras av avgiften, eftersom det skulle innebära att kommunen ges en möjlighet att förse sin egen verksamhet med medel som det privata näringslivet som sysslar med reparation av produkter inte får ta del av. Kommunen skulle i sådana fall få en konkurrensfördel gentemot det privata näringslivet. Ett exempel på detta är cykelreparationer. Om kommunen har en skyldighet att reparera avfall skulle det innebära att kommunen kan komma att reparera trasiga cyklar som finansieras av den av kommunen fastställda renhållningstaxan. Inköp av nya däck, pedaler, bromsskivor och andra komponenter som behövs för att göra cyklarna funktionsdugliga finansieras således genom offentliga medel. har reparerade cyklar ett relativt lågt värde, vilket innebär att kommunen skulle behöva avhända sig dem till låga priser. Detta skulle i sin tur kunna innebära att kommunen skapar en marknad som riskerar att konkurrera ut privata aktörer som inte har möjlighet att ta ut avgifter från kommuninvånarna för att finansiera sin verksamhet. Kommunen bör, för det fall det saknas aktörer som är villiga att vara verksamma på återvinningscentralen, genom det kommunala näringslivskontoret, se över hur man skulle kunna stimulera den kommunala marknaden för reparation och rengöring av uttjänta produkter eller hushållsavfall. Därtill anser jag att regeringen bör se över möjligheterna att stimulera rengöring och reparation av avfall för att på så sätt också se till att hushållsavfallet som kan hämtas på återvinningscentralen blir mer intressant för fler aktörer att ta om hand. Bedömning: För att uppnå resurseffektiva kretslopp för mat, glas, papper, metall och plast måste viss renhet hos de olika fraktionerna garanteras redan vid källan. Förslag: Ordet biologisk stryks ur etappmålet för ökad resurshushållning i livsmedelskedjan då det finns en risk att formuleringen styr matavfall mot rötning och kompostering även i de fall där det finns en mer resurseffektiv behandling. Formuleringen kan även vara hämmande för teknikutvecklingen på området. Behandling av använt utsorterat matfett bör t.ex. rangordnas högre upp än biologisk behandling i avfallshierarkin. Vad gäller textilier bör regeringen överväga att införa ett miljömål för återanvändning, förberedelse för återanvändning och materialåtervinning. Regeringen bör därtill se över möjligheterna att införa ett producentansvar för textilier. Det nya etappmålet för ökad resurshushållning i livsmedelskedjan fastslår att matavfall ska behandlas biologiskt så att växtnäring tas till vara (se kapitel 2 för målet i sin helhet). Med dagens teknik sker materialåtervinning av matavfall främst genom biologisk behandling (kompostering och rötning) och fettåtervinning. De olika behandlingsalternativen lämpar sig olika bra beroende på tillgång på matavfall och renheten i avfallet. Rötning lämpar sig bäst där det finns stora kvantiteter av matavfall att tillgå medan kompostering kan lämpa sig bättre för återvinning i mindre skala. Fettåtervinning lämpar sig bäst där det finns en tillgång på utsorterat matfett. Fettåtervinningen sker genom insamling i separata kärl och avser framför allt matfett och frityroljor. När matfettet samlats in renas det med hjälp av silar, värme och vatten. Det renade fettet behandlas för att utvinna bl.a. glycerol, fettalkoholer och estrar. Återvunnet fett ersätter jungfruliga fetter och oljor i produktion av nya varor och kan användas i allt från tvål- och tvättprodukter till plast och gummi. Därför bör fettet i första hand materialåtervinnas, inte rötas. Genom att avgränsa etappmålet till biologisk behandling finns en risk att metoder för behandling av matavfall, som inte är rötning eller kompostering, hämmas, vilket kan påverka teknikutvecklingen på området. Matavfall innehåller bl.a. fosfor och kalium som är ändliga resurser. Beroende på fraktionens renhet och vilken behandlingsteknik som används kan dessa näringsämnen recirkuleras till jordbruket. Ett källsorterat matavfall, rent från plast och andra föroreningar, som behandlas biologisk med liknande produkter har störst potential för återvinning. Om matavfallet rötas kan även biogas utvinnas. Biogas kan användas till värmeproduktion inklusive hetvatten, elproduktion och fordonsdrivmedel och ger på så sätt stora miljövinster. Vid rötning skapas även en restprodukt, rötrest, som kan användas som biogödsel i jordbruket. Fler och fler aktörer inom livsmedelsbranschen godkänner biogödsel och kompost som härrör från behandling av matavfall. Organisationerna kräver dock att en fullgod kvalitetssäkring har skett längs hela insamlingskedjan för att de ska kunna garantera kvaliteten på de grödor som växer på den jordbruksmark som gödslas med biogödsel och kompost. Ett minimikrav från dessa organisationer är att anläggningarna är certifierade enligt Certifierad återvinning, SPCR 120 (biogödsel) och 152 (kompost).17 För att säkerställa att näringsämnen från matavfallet kan recirkuleras är det viktigt att det finns en hög spårbarhet i insamlingssystemet samt att det genererar rena fraktioner. Detta kan ske på många olika sätt och berör allt från val av pappers- eller plastpåse för insamling av matavfall till mer övergripande systemlösningar. Hur väl matavfallet är sorterat vid källan blir avgörande för möjligheterna till recirkulering av slutprodukten.18 Regeringen har gett ett utredningsuppdrag om hållbar återföring av fosfor (dnr M2012/317/Ke). I uppdraget ingår bl.a. att föreslå författningskrav avseende kvalitet för att möjliggöra spridning av olika fraktioner såsom slam, matavfall och andra röt- och kompostrester samt urin och gödsel till olika markområden med syftet att återföra fosfor. Utgångspunkten ska vara miljökvalitetsmålet Giftfri miljö. Uppdraget ska redovisas i sin helhet . Eftersom många kommuner har stora rötkammare i anslutning till sina avloppsreningsverk har flera av dem påbörjat rötning av avloppsslammet för att producera biogas. I vissa fall används även dessa rötkammare för behandling av matavfall. Vid brist på rena 17WR 39 Hjälpmedel för introduktion av system för insamling av källsorterat matavfall. 18WR 39 Hjälpmedel för introduktion av system för insamling av källsorterat matavfall. fraktioner av matavfall rötas ibland matavfall tillsammans med avloppsslam. Denna samröting försvårar recirkuleringen till jordbruket och har resulterat i att rötresten blivit fyllnadsmaterial vid sluttäckning av deponier i stället.19 Eftersom återvinningen av näringsämnen ska vara den prioriterade delen i biogasproduktion är detta en negativ utveckling. Vid tillämpning av hierarkin bör behandling av matavfall där näringsämnen räknas som materialåtervinning prioriteras. Denna prioritering följer också av hur gemenskapslagstiftaren beskriver materialåtervinning (ramdirektivets bilaga II, R 3). Vidare ska behandling där energi och näringsämnen tas till vara prioriteras över hantering där endast materialet återvinns. I princip kan insamlade glasförpackningar återvinnas och bli nya glasförpackningar ett oändligt antal gånger. Glaset krossas till olika fraktionsstorlekar beroende på vad det ska användas till. Återvinning innebär både energibesparing och minskat behov av jungfruligt material. En förutsättning för att återvunnet glas ska fungera som ny glasråvara är att det håller en hög renhetsnivå. Allt insamlat glas genomgår därför och maskinella kontroller för att sortera bort föroreningar och främmande material. Som främmande material och föroreningar räknas bl.a. metaller, trasiga kristall- och dricksglas, laboratorieglas, glöd- och lågenergilampor och keramik och porslin. De och maskinella kontrollerna klarar till viss del av att hantera vissa främmande material men ofta orsakar de problem vid framställning av ny glasråvara. Glaset får då i stället användas vid tillverkning av glasull, som utfyllnad i anläggningsarbeten, eller bortskaffas. Vid tillverkning av pappersprodukter går det att använda många olika sorters träfiber. För utredningens del är dock främst intressant att ta fasta på användningen av returpapper (tidningsavfall), OCC (förpackningsavfall av wellpapp) och returkartong (förpackningsavfall av kartong, OCC och vätskekartong) som råvara vid tillverk- 19 Biogasöst Avsättning för rötrest och rötslam i Biogas Öst region. ning av nya pappersprodukter. Detta eftersom det är just den typen av material som omfattas av producentansvar. Grundregeln vid all papperstillverkning är att optimera råvarumixen, dvs. mixen mellan olika sorters returfibrer och nyfibrer utifrån kostnader och typ av slutprodukt. För alla återvinningsprocesser gäller att de föroreningar som följer med materialet till pappersbruket i görligaste mån avlägsnas genom torra och våta metoder för att sedan omhändertas till energi. Vissa föroreningar som limmer och fluorider går dock inte att fullständigt avlägsna i processen och de påverkar därför brukens produktionsstabilitet. Föroreningsprocenten påverkar också pappersbrukens behov av processkemikalier, som t.ex. blekmedel. För såväl returpapper som returkartong är det därför viktigt att andelen föroreningar är så låg som möjligt när materialet kommer in till pappersbruket. Produktionen av nytt tidnings- och katalogpapper på bas av returfiber är känsligast för hög andel av föroreningar (t.ex. pappersförpackningar och plast) eftersom den färdiga produkten ska nå höga ljushetsnivåer. Detta säkerställs till största delen genom att returpapper källsorteras separat. Utöver konsumentens sortering sker alltid eftersortering med mekaniska och metoder. finns ingen teknik som klarar av att helt sortera returpapper och förpackningsavfall som har sammanblandats. slutprodukter som t.ex. förpackningskartong är däremot mindre känsliga för föroreningar. Den största mängden OCC, dvs. förpackningsavfall av wellpapplådor, samlas in från handel och industri. Fraktionerna är i allmänhet så rena att de kan användas för tillverkning av nya förpackningsråvaror utan föregående behandling. Utöver den ovan nämnda insamlingen finns väl etablerade system för insamling av kontorspapper20, tryck- och konverteringsspill från tryckerier och osålda tidningar från handel och förlag. Alla dessa fraktioner utgör parallellt med det hushållsinsamlade materialet viktiga råvaror vid produktion av nya pappersprodukter och är så rena att de kan användas utan föregående sortering. Generellt sett gäller att returpapper eller förpackningsavfall som inte har tillräcklig renhet för att användas som returråvara måste omhändertas på annat sätt än genom materialåtervinning. Det innebär också att pappersbruken betalar för råvara som de sedan 20 finns ett frivilligt avtal om insamling av kontorspapper. inte kan använda. Användningen av returpapper och förpackningsavfall av papper som råvara underlättas därför av att de olika avfallsflödena är så rena som möjligt. Från skogsindustrins sida poängteras att det är viktigt att avfallsflödena hanteras separat redan vid källan så länge det inte finns väl fungerande teknik för eftersortering av ett sammanblandat flöde. Detta eftersom en sammanblandning riskerar att underminera materialåtervinningen av tidningspapper och returkartong. Metaller används i väldigt många hushållsprodukter såsom förpackningar, elektronik och köksredskap men också i leksaker och andra föremål. Ansvaret för insamling av produkterna när de blivit till avfall är uppdelat mellan olika aktörer. Kommunen ansvarar t.ex. för hanteringen av köksredskap som blivit till avfall medan förpackningsproducenter och elektronikproducenter ansvarar för insamlingen av förpackningsrespektive elektronikavfall. Detta har lett till att bl.a. metallförpackningar i allra flesta fall behandlas som en egen avfallsström. Metallförpackningar från hushåll består antingen av stål- eller aluminium. Stål- och aluminiumförpackningarna kan sammanblandas utan problem eftersom de kan separeras mekaniskt eller magnetiskt i efterhand. Metallförpackningar av stål har ofta ett rostskydd på in- och utsidan som består av tenn. Vid nedsmältning bildar tenn- och järnatomerna en legering, vilket försämrar stålets kvalitet. finns ingen teknik för att rena stålet när det väl har förorenats med tenn. På grund av detta smälts metallförpackningar av stål ned under kontrollerade former, eftersom mottagarna av stålet, dvs. stålverken har tydliga krav hur höga halter tenn som tillåts i det levererade skrotet. En risk med att sammanblanda insamlingen av metallförpackningar med övrigt metallavfall, t.ex. uttjänta köksredskap, är att i metallförpackningarna då även kan komma att förorena skrot av högre kvalitet. Det är emellertid svårt att avgöra hur stor utspädningen skulle bli, vilket är avgörande för tennhalten. Oavsett hur hög eller låg tennhalten är i stålet blir svårigheten att kunna uppfylla de specifika krav som stålverken ställer på skrotet. Så länge tenn används i metallförpackningar och så länge det inte finns teknik för att rena tennförorenat stål bör därför metallförpack- ningar hanteras som ett separat avfallsflöde. Detta eftersom det är av stor vikt att flödena hålls så rena som möjligt för en så god resurseffektivitet som möjligt. Plast är ett samlingsnamn för en stor grupp syntetiska eller halvsyntetiska material som används inom allt från bilindustrin till olika typer av förpackningar. Plaster delas upp i två huvudgrupper, termo- och härdplaster.