sou · H0B361 · 2012-10-02 00:00:00 — Artikeln inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som anses nöd- vändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse. tillämpar artikeln utifrån en proportionalitetsprincip, som innebär att nödvändigheten av ett intrång utifrån ett allmänt intresse vägs mot det men som åtgärden 2009/10:80 s. 165 f. Traditionell ersättning enligt skadeprincipen innebär för den enskilde rättighetsinnehavaren. Konventionsstaterna har i praxis tillerkänts en tämligen vid bedömningsmarginal i detta avseende. Artikeln innehåller inte någon uttrycklig rätt till ersättning vid egendomsingrepp. Vid bedömningen av om enskildas rättigheter har kränkts har emellertid vägt in om, och i så fall i vilken utsträckning, som ersättning har lämnats för egendoms- ingreppet. Expropriationsrätten har en nära anknytning till skadeståndsrätten. Principen är att fastighetsägaren och andra sakägare ska ha full er- sättning för förlusten. De ska därmed sättas i åtminstone samma förmögenhetsrättsliga ställning som om expropriationen inte skett. Det är alltså ekonomiska skador som ersätts. S.k. ideella skador är däremot i princip inte ersättningsgilla. För att beräkna den ekonomiska skadans storlek tillämpas den s.k. differensprincipen. Den innebär att man fastställer den ekono- miska skillnaden mellan ett verkligt och ett tänkt händelseförlopp och därmed gör en jämförelse mellan hur det kommer att utveckla sig efter expropriationen och hur det skulle ha utvecklat sig om ex- propriationen inte skett. Skillnaden mellan dessa förlopp utgör den ekonomiska skadan. Att frågorna om expropriationsersättning anses ha ett nära sam- band med skadeståndsrättsliga principer innebär att allmänna skade- ståndsrättsliga grundsatser till stor del är tillämpliga inom expro- priationsrätten, exempelvis när det gäller frågor om ersättningsgill skada, orsakssamband, skadevärdering och grunder för reduktion och bortfall.2 Expropriationsrättens ersättningsregler skiljer sig emellertid från de allmänna skadeståndsrättsliga reglerna på så sätt att expropriations- ersättningen ska fördelas på olika poster, nämligen löseskilling, in- trångsersättning och annan ersättning, se avsnitt 2.3.3 och 3.4.1. 2 Se t.ex. , Ersättning vid offentliga ingrepp, del I, 1986, s. 48 ff. Traditionell ersättning enligt skadeprincipen beräknas den ersättning som betalas vid ex- propriation och liknande tvångsåtgärder med utgångspunkt i den berörda fastighetens marknadsvärde. Begreppet marknadsvärde in- fördes i lagen när ersättningsbestämmelserna fick sin nuvarande innebörd vid reform. Bestämmelserna överfördes därefter i sak oförändrade till den nuvarande expropriationslagen (4 kap. 1 §). Löseskilling förbehålls sedan reformen de situationer då en hel fastig- het exproprieras. Intrångsersättning lämnas vid expropriation av en del av en fastighet. Liksom tidigare ersätts därutöver övrig skada för fastighetsägaren (annan ersättning). Såväl löseskilling som intrångs- ersättning knyter an till fastighetens marknadsvärde. Annan ersätt- ning ska betalas om totalskadan för den fastighetsägare som berörs av expropriationen överstiger marknadsvärdesminskningen. Enligt de s.k. normer som gäller vid intrång på jord- och skogsbruksfastig- heter bestäms annan ersättning normalt som en restpost, närmare bestämt som skillnaden mellan avkastningsvärdeminskningen för den berörde fastighetsägaren och en i särskild ordning bestämd mark- nadsvärdeminskning. Med begreppet marknadsvärde förstås enligt förarbetena till ex- propriationslagen det pris som en fastighet sannolikt skulle få vid en försäljning under förhållanden som inte är påverkade av expropria- tionen.3 Inom fastighetsekonomi och i synnerhet fastighetsvärdering är marknadsvärdet ett väsentligt begrepp som har diskuterats och förändrats . brukar man i den fastighetsekono- miska litteraturen ofta tala om marknadsvärdet som det mest sanno- lika priset vid en försäljning på den öppna/allmänna marknaden. Det har överlämnats till rättstillämpningen att för varje särskilt fall tillämpa de värderingsmetoder som med största sannolikhet leder till rättvisande resultat. I förarbetena till reform berördes tre sådana metoder: Ortsprismetoden innebär en analys av köp på den öppna mark- naden av fastigheter som är jämförbara med expropriations- objektet. Avkastningsmetoden innebär en beräkning med utgångspunkt från expropriationsobjektets sannolika framtida avkastning. 1971:122 s. 171 f. och NJA 2002 s. 45. Traditionell ersättning enligt skadeprincipen Produktionskostnadsmetoden innebär först en beräkning av åter- anskaffningskostnaden för ett objekt av motsvarande art. Där- efter justeras den sålunda framräknade kostnaden med hänsyn till anläggningens värdeminskning på grund av ålder och bruk. Det framhölls i förarbetena att det såvitt gäller fastigheter som rela- tivt ofta är föremål för omsättning är naturligt att vid bestämmande av marknadsvärdet fästa avgörande vikt vid prisjämförelser, medan avkastnings- och produktionskostnadsberäkningar huvudsakligen får karaktären av kontrollfunktioner.4 Förutom nämnda värderingsmetoder finns ytterligare meto- der. Vissa sådana metoder är egentligen varianter på att se fastig- heten som ett inkomstbringande objekt. Det blir då fråga om att uppskatta vilket överskott fastigheten kan generera. Ett exempel på en sådan metod är den s.k. cash flow-metoden. Denna kan ses som en sorts avkastningsvärdering och utgår från företagets likviditet.5 Vid expropriation av enbart en liten del av en fastighet kan det vara svårt att påvisa någon skillnad i marknadsvärdet före och efter expropriationen. I förarbetena angavs för sådana fall möjligheten att tillämpa s.k. direktuppskattning, dvs. bestämma ersättningen till ett visst belopp per kvadratmeter ianspråktagen mark.6 Som hjälp- medel för direktuppskattningar finns särskilda normer och schabloni- serade värderingsmetoder för vissa särskilda slag av intrång, nämligen åkernorm7, vägnorm8 och skogsnorm.9 Vid bestämmande av marknadsvärdet ska bortses från sådan värde- höjning respektive värdesänkning som förorsakas av expropria- tionen i sig. Vid värderingen ska hänsyn alltså inte tas till vare sig expropriandens särskilda intresse av att ta fastigheten i anspråk eller att fastigheten kan vara svår att sälja i övrigt på grund av att ex- propriation är aktuell.10 1971:122 s. 172. 5Richard , Värderingsrätt. Särskilt om ersättning och värdering vid expropriation, 1998, s. 163 och 177 ff. 1971:122 s. 189. 7Denna tillkom genom Förslag till normer för ersättning vid intrång av kraftledning i och liknande mark, Ds 1, 1974:11. 8Denna tillkom genom en utredning gjord av KTH på uppdrag av LRF och . 9Denna har tagits fram av Lantmäteriet. Parterna deltog i utarbetandet genom en referens- grupp. 1971:122 s. 171 f. Traditionell ersättning enligt skadeprincipen Från principen att ersättning ska utgå för marknadsvärdet finns undantag. Den viktigaste undantagsregeln är den s.k. influensregeln i 4 kap. 2 § expropriationslagen, se avsnitt 2.3.4. Tillämpning av denna regel kan alltså innebära att ersättningen understiger marknads- värdet. års ersättningsreform utgjorde även den s.k. presumtionsregeln ett sådant undantag, se avsnitt 2.3.5. Marknadsvärdesprincipen har kritiserats för att innebära en större eller mindre värderingsosäkerhet.11 Anledningen till osäkerheten är att marknadsvärdet bedöms utifrån förhållanden vid en hypotetisk försäljning och måste fastställas genom den bedömning av den ut- redning som finns tillgänglig i det enskilda fallet. Marknadsvärdet kan således ses som ett statistiskt begrepp eller annorlunda uttryckt en tankekonstruktion (en abstraktion). Om man tänker sig att en fastighet säljs ett mycket stort antal gånger på den öppna marknaden vid ett och samma tillfälle, kommer man att få något slag av frekvensfunktion. Det mest sannolika priset (= marknadsvärdet) motsvarar i en sådan frekvensfördelning det pris som har flest antal noteringar. Priset är det belopp som faktiskt har betalats, eller kommer att betalas, för fastigheten vid en överlåtelse på den allmänna marknaden. Priset är alltså kopplat till en verklig överenskommelse, medan marknadsvärdet uttrycker vad som sanno- likt skulle betalas . Det är med andra ord inte alls säkert att fastigheten, i en verklig försäljningssituation, säljs till det pris som motsvarar det bedömda marknadsvärdet. Tvärtom säljs de flesta fastigheter till ett pris som avviker från marknadsvärdet – uppåt eller nedåt. I den mån det finns en oenighet mellan parterna om hur högt marknadsvärdet ska anses vara, blir det utifrån tillämpliga bevisregler slutligen en fråga för domstol att fastställa värdet inom ramen för ett expropriationsmål. Värderingsosäkerheten var ett av flera skäl för att införa det särskilda schablonpåslaget till de fastighetsägare som utsätts för expropriation och liknande tvångsåtgärder, se av- 11 Se t.ex. , Ämnet värderingsrätt och förhållandet mellan juridik och ekonomi – en grundläggande frågeställning, SvJT 2007 s. 295, och , Skälig eller objektiv expropriationsersättning, SvJT 2007 s. 309. Traditionell ersättning enligt skadeprincipen Därmed anses risken för att värderingsosäkerheten ska drabba den enskilde fastighetsägaren negativt minimeras.12 2009/10:162 s. 53 f. 4 Delvis avvikande regleringar I kapitel 3 har redogjorts för ersättningssystemets konstitutionella utgångspunkter och ersättning utifrån traditionell ersättning enligt skadeprincipen, dvs. ersättning motsvarande marknadsvärdet i kom- bination med annan ersättning. Regeringsformens egendomsskydd utgör emellertid endast ett minimiskydd. Det finns alltså inte något hinder mot att i lag ge ett starkare skydd för ersättning än vad regeringsformen föreskriver. Lagstiftningen innehåller flera exempel på delvis avvikande regle- ringar som tillerkänner fastighetsägaren ersättning utöver marknads- värdet. Flera sådana exempel innebär ersättning utöver marknads- värdet beräknad enligt en skadeprincip. Andra sådana ersättningar bygger på en vinstfördelningsprincip. Nedan följer en redogörelse för delvis avvikande regler, som bygger på skadeprincipen (avsnitt 4.2) respektive vinstfördelningsprincipen (avsnitt 4.3). En del av dessa regler är inte några renodlade exempel på den ena eller den andra principen, utan bär inslag av båda. Exemp- len är hämtade från såväl äldre rätt som gällande lagstiftning.1 I äldre svenska författningar om tvångsrätt har det förekommit vissa bestämmelser som föreskrev att ersättning skulle betalas med ett belopp som översteg den ekonomiska skada som den som utsattes för ett tvångsingripande led. 1 Redogörelsen för äldre rätt bygger till stora delar på LRF:s Markersättningskommittés be- tänkande Individuellt värde och vinstfördelning vid intrång i fast egendom, 1998, s. 38 ff. Betänkandet innehåller en utförligare kartläggning av regler om förhöjd ersättning i äldre svensk lagstiftning om tvångsrätt. förordning om jords eller lägenhets avstående för allmänt behov upptogs bl.a. föreskriften att expropriationsersättning skulle betalas med fulla värdet och hälften därtill. De närmare motiven bakom ersättningsbestämmelsen är enbart mycket allmänt beskrivna i olika riksdagsuttalanden som föregick bestämmelsen. Sålunda ut- talade lagutskottet att angående ersättningens bestämmande sådana försiktighetsmått borde föreskrivas, som avböjde själva möjligheten till materiell förlust för den enskilde. Enligt utskottet skulle ersätt- ningen beräknas efter vad jord eller lägenhet av samma slag och godhet i orten högst gällde jämte en förhöjning på egendomens värde. I ett yttrande över lagutskottets uttalande ansåg en riksdagsledamot att hänsyn skulle kunna tas till att en egendoms värde kunde vara mindre i en annan ägares hand än i avträdarens. svarade på detta att den föreslagna förhöjningen var ägnad att täcka sådana särskilda värden som kunde föreligga.2 Bestämmelsen om förhöjd ersättning avskaffades genom expropriationsförordning, som ersatte den äldre förordningen. 9 kap. 48 § vattenlag hade följande lydelse. Ersättning i penningar skall beräknas till fulla värdet och hälften därut- över, då fråga är om ersättning för 1.tillgodogjord vattenkraft så och icke tillgodogjord, som uppenbar- ligen är avsedd för befintlig eller under byggnad varande anläggning; 2.fiskeverk, bevattningsanstalt samt annan därmed eller med byggnad för uttagande av vattenkraft jämförlig anläggning för vattnets nyttjan- de så ock skada å sådan anläggning; 3.mark, vartill äganderätt avstås, ävensom skada å mark till följd av vattenuppdämning eller annan ändring i vattenståndsförhållandena, dock med undantag av mark, som till följd av yrkande, varom i 7 kap. 54 § för- mäles, skall lösas, ävensom av skada, som består däri, att framtida torr- läggning av mark genom vattenuppdämning hindras eller försvåras; 4.fiske eller skada därå så ock sådant intrång i rätt till fiske, som föranleddes av förbud, varom 2 kap. 14 § andra stycket förmäles; 5.intrång, som avses i 2 kap. 16 § första stycket och 7 kap. 40 § andra stycket, så ock intrång genom ledning för elektrisk kraftöverföring; 2 , Löseskilling vid expropriation för tätbebyggelse, 1964, s. 15 f. 6. besittningsrätt för obegränsad tid (åborätt) enligt lagen om upp- låtelse under åborätt av viss jord ävensom till rättigheten hörande bygg- nader, såvitt de äro för fastighetens jordbruk erforderliga, samt skada å sådana byggnader. Om undantag i vissa fall från vad sålunda föreskrivits finns i 50 §. I andra fall än de angivna betalades enligt 9 kap. 49 § ersättning enbart för fulla värdet. Som motiv till den föreskrivna förhöjda ersättningen angavs i för- arbetena att den skadade egendomens ägare skulle kompenseras för förlusten av möjligheten att utveckla egendomen till ökad produk- tivitet. Ett annat motiv var att det aktuella slaget av egendom ofta var underkastad tillfälliga växlingar i värdet och att det då inte ansågs rimligt att tvingas avstå från egendomen i dålig konjunktur till det då gällande priset. Ett tredje, om än inte lika uttalat motiv, torde ha varit en önskan att bereda den som utsattes för tvångsåtgärden en andel i vattenföretagets vinst.3 Regeln om förhöjd ersättning gällde fram . vattenlag innehöll även därutöver vissa regler som när- mast får anses vara ett uttryck för vinstfördelningsprincipen, se nedan. ellag fanns i 1 § tredje stycket en bestämmelse med följande lydelse. Skall enligt hvad i denna paragraf är stadgadt jord eller lägenhet afstås eller upplåtas, ege de i förordningen angående jords eller lägenhets af- stående för allmänt behov d. meddelade föreskrifter mot- svarande tillämpning; dock att, der jorden eller lägenheten skall använ- das för annans räkning än kronans, förhöjning i ersättningen skall ega rum med hälften af det belopp, som jemlikt de i nämnda förordning stadgade grunder skall utgå. Bakgrunden till bestämmelsen stod att finna i det förhållandet att ellagen inte enbart gav staten rätt att expropriera mark för kraftled- ningar utan sådan rätt tillkom även enskilda industriella företag. Innan bestämde sig för den lydelse det återgivna ersätt- ningsstadgandet slutligen fick, övervägde andra alternativ. Dessa byggde på tanken att göra den drabbade markägaren delaktig i kraftledningsföretaget och därigenom intresserad av själva före- 3 N.Viklund, Om ersättning enligt vattenlagen, 1964, s. 91. De utvägar som diskuterades för att uppnå detta syfte var att tillerkänna markägaren en viss avgift som antingen baserade sig på levererad bruttohästkraft eller på en viss procent av företagets av- kastning. avvisade dock båda alternativen av huvudsak- ligen lämplighetsskäl. Som motiv till den lösning stannade för anförde särskilda utskottet följande. I gällande K.F. om jordägares rätt öfver vattnet å hans grund af d. 1880 angifves nämligen ett fall, som uti ifrågavarande hänseende erbju- der synnerlig likhet med det hvarom här är fråga. 6 § 2 mom. af nämnda K.F. föreskrifver, att om jord, som kan genom uppdämning sättas under vatten eller däraf skadas, är af den beskaffenhet, att den genom upp- dämningen därå skeende skada pröfvas vara ringa mot den nytta, som av uppdämningen vinnes, uppdämningen må kunna ske mot ersättning, i fråga om hvilken §:n dock icke hänvisar till allmänna expropriations- lagen, utan i stället föreskrifver, att densamma skall motsvara värdet och hälften därutöfver. Samma förhållande gäller, där skada, som genom dammbyggnad tillskyndas fiske, finnes vara ringa mot nyttan af bygg- naden. Härvid är ock särskilt att märka, att den skada, som i båda dessa fall tillskyndas jordägaren, gifvetvis måste anses vara af väsentligt större och svårare beskaffenhet, än som äger rum i fråga om elektriska stark- strömsledningar. Genom införandet af en dylik bestämmelse angående ersättningsbeloppets förhöjning äfven vid tvunget afstående eller upp- låtande för framdragande af elektriska ledningar skulle, enligt utskottets förmenande, på ett tillfredsställande sätt afhjälpa den nu i k. förslaget i sådant hänseende förefintliga brist. Förhöjningen i fråga bör dock icke förekomma, där jorden eller lägenheten skall användas för kronans räk- ning; och har utskottet fördenskull äfven gjort undantag för detta fall. Regeln utmönstrades ur ellagen . Orsaken var att man ansåg att likformighet borde gälla vad avsåg ersättning för likartade intrång. En annan orsak som angavs var att den återstående elektrifieringen främst avsåg avlägset belägen glesbebyggelse och var kostsam att genomföra.4 4 LRF:s Markersättningskommittés betänkande Individuellt värde och vinstfördelning vid intrång i fast egendom, 1998, s. 46 f. Genom ersättningsreform infördes i 4 kap. 1 § andra stycket expropriationslagen, som nämnts, ett schablonpåslag på expropria- tionsersättningen av fastighetens marknadsvärde eller marknadsvärdeminskning.5 Syftet med en ersättning utöver marknadsvärdet var att stärka fastighetsägarens ställning i ersättningshänseende och att åstad- komma en mer allsidig värdering av den ekonomiska skadan för att stärka förtroendet för expropriationsinstitutet och ersättningsbestäm- ningen. Genom påslaget tas det vid värderingen av fastigheten ökad hänsyn till att fastighetsägaren ofrivilligt blir av med sin fastighet. Syftet är således att mer än tidigare efterlikna priset vid en frivillig försäljning genom att ersättningen sätts högre än vad som svarar mot mark- nadsvärdet respektive marknadsvärdesminskningen. Hänsyn tas där- med inte bara till köparsidan på den rådande marknaden, utan också säljarens inställning till värdet beaktas. Det pris som fastighetsägaren skulle vara beredd att sälja fastigheten för på frivillig väg kan vara betingat av ett individuellt värde. Vilka värden den enskilde fastig- hetsägaren tillmäter vikt går dock inte att bedöma objektivt. Det kan vara fråga om affektionsvärden eller andra värden i form av en stark koppling till fastigheten eller förväntningar att kunna sälja denna till ett högre pris i ett annorlunda marknadsläge. Påslaget ska vidare kompensera för den värderingsosäkerhet som finns i expropriationsmål. I de bedömningar av marknadsvärdet som görs ligger ett visst mått av osäkerhet, vilket inte bör gå ut över den som tvingas avstå sin mark, se avsnitt 3.4.3. Påslaget utgår oavsett om fastighetsägaren har lidit någon sådan skada som påslaget är tänkt att kompensera och är alltså inte vill- korat av omständigheterna i det enskilda fallet. Det ska kompensera för s.k. överskjutande värden som fastighetsägaren kan tillmäta fastig- heten men som inte kompenseras genom den ersättning som mot- svarar egendomens marknadsvärde. Det kan därmed ifrågasättas om påslaget är avsett att täcka ekonomisk eller ideell skada. I förarbe- tena påpekades att det knappast går att dra någon klar gränslinje mellan ekonomisk och ideell skada. Förhållandena vid expropriation skiljer sig i flera avseenden från vad som gäller vid andra ersättnings- 2009/10:162 s. 65 ff. och SOU 2008:99 s. 147 ff. situationer, vilket försvårar jämförelser. Enligt regeringen bör dock den höjda ersättningsnivån med det synsätt som bär upp ersättningsreform närmast betraktas som kompensation för en eko- nomisk skada.6 Därmed är det också naturligt att höjningen visar sig genom en höjning av löseskillingen respektive intrångsersätt- ningen.7 Om löseskillingen eller intrångsersättningen höjs med anledning av den s.k. influensregeln, se avsnitt 2.3.4, görs inte något påslag på den höjda delen av ersättningen. Från regeln om schablonpåslag görs i 4 kap. 1 § andra stycket sista meningen expropriationslagen ett undantag för det fall då ex- propriationen sker med stöd av 2 kap. 7 §. Det avser fall då expro- priation sker för att försätta eller hålla fastighet i tillfredsställande skick, när grov vanvård föreligger eller kan befaras uppkomma. I äldre svenska författningar om tvångsrätt har det förekommit vissa bestämmelser som föreskrev att ersättning skulle betalas med ett belopp som översteg den ekonomiska skada som den som utsattes för ett tvångsingripande led och som närmast kan sägas vara ett uttryck för en vinstfördelningsprincip. I gruvlagstiftningen fanns ett ersättningssystem enligt vilket markägaren hade rätt till en s.k. jordägarandel. Detta innebar att markägaren hade rätt att delta i gruvverksamhetens kostnader och intäkter enligt sin andel. Jordägarandelen uppgick i de äldsta författningarna till tre fjärdedelar. och års gruvlag uppgick den till hälften. Med tillkomsten av gruvlag försvann rätten till jordägar- andel. Som viss motvikt till denna försämring av markägarens ägande- 6Att affektionsvärden hänförs till ekonomisk skada har kritiserats av som framhållit att detta synsätt rubbar den vedertagna principen att skadeståndet inte täcker sådana värden, se Nya ersättningsfrågor i fastighetsrätten, SvJT s. 726. 2009/10:162 s. 67. rättsliga ställning infördes ett system med s.k. jordägaravgäld.8 Den uppgick till en procent av värdet av det som hade brutits och uppfordrats, dock högst , och betalades av inne- havaren av gruvan. Som ytterligare kompensation för den avskaffade jordägarandelen infördes, efter förebild i vattenlagstiftningen, en ny ersättningsregel, som innebar att ersättning för den av gruvbryt- ningen berörda marken skulle betalas med 50 procents förhöjd ersättning. Det femtioprocentiga påslaget utmönstrades ur lagstiftningen genom tillkomsten av gruvlag. vattenlag innehöll regler om ersättningskraft och ersätt- ningsvatten. De innebar att då någon fått rätt att tillgodogöra sig annans vattenkraft skulle som huvudregel ersättning utgå i form av överföring av motsvarande kraft som elkraft eller i annan form. Ett motiv till denna ordning var att ägare av vattenkraft förväntades ställa sig avvisande till att avstå denna om ersättning endast utgick i pengar, även om detta skedde med ett 50-procentigt påslag, särskilt då det ofta var fråga om ett avstående till en enskild person. Även i gällande rätt finns det bestämmelser om ersättning som bygger på vinstfördelningsprincipen. Fastighetsbildningslagens ursprungliga ersättningssystem byggde på vinstfördelningsprincipen. genomfördes emellertid en reform som innebar att fastighetsbildningslagens ersättningsregler knöts närmare expropriationslagens motsvarande regler som alltså bygger på skadeprincipen.9 Det innebär att ersättning enligt fastig- hetsbildningslagen i vissa fall regleras enligt skadeprincipen och i 8Konstruktionen med jordägaravgäld fanns tidigare stenkolslag och stadga om villkor i de fall kronan avstod från att utnyttja sin jordägarandel vid gruvor på kronojord. 1991/92:127 s. 39 ff. vissa fall enligt vinstfördelningsprincipen. I den praktiska tillämp- ningen är emellertid vinstfördelningsfallen många. Innebörden av fastighetsbildningslagens vinstfördelningsregel behandlas utförligare i avsnitt 2.5.2 och 12.2. Sedan 1993 års reform tillämpas en vinstfördelningsprincip även vid viss ersättning enligt anläggningslagen.10 hänvisade ersätt- ningsreglerna i anläggningslagen till expropriationslagen.