sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — Lägsta belopp för varje dagsbot höjdes från tio till . Från att jämkning tidigare kunde ske vid ringa brott föreskrevs att dagsbotens belopp kunde jämkas om det finns särskilda skäl. Minsta bötesbelopp ändrades . Maximum för penningböter höjdes från till . Det maximala antalet dagsböter som gemensamt straff för flera brott höjdes från 180 till 200 dagsböter. Maximi- beloppet för böter som gemensamt straff höjdes från till . Antalet dagsböter som villkorlig dom och skyddstillsyn kunde förenas med höjdes från 180 till 200. I förarbetena till reform konstaterades att RÅ hade utfärdat detaljerade anvisningar till åklagarna för bestämmande av dagsbotsbelopp vid strafföreläggande4. Vidare anfördes att anvisningarna och domstolarnas praxis i stort sett torde stämma överens. Departementschefen delade kommitténs uppfattning om de principiella fördelarna med böter framför frihetsberövande straff. Hon fann vidare att Åtskilligt talar för att kraftiga bötes- straff verkar starkt avhållande.5 Vidare fann departementschefen att statistik gällande indrivningsresultatet talade för att böter är en effektiv form av bestraffning. Departementschefen förklarade sig dock inte beredd att tillstyrka det förslag som , vars betänkande låg till grund för reformen6, hade 4RÅC I:97, RÅFS 1981:2. 1990/91:68 s. 104. 6Påföljd för brott (SOU 1986:14). lämnat om en ordning där dagsbotsbeloppet skärptes genom ett grundbelopp om . Hon hänförde sig till remisskritiken att detta skulle bli onödigt komplicerat och medföra merarbete i den dömande verksamheten. Till skillnad från vad hade förespråkat föreslog departementschefen att maximum för penningböter skulle höjas från till . hade föreslagit en sådan fördubbling av penningbotsmaximum, vilket sålunda vann gehör hos departementschefen. Enligt departementschefen hade framförallt inom trafikområdet bötesbeloppen kommit att framstå som otillräckliga. Vidare anfördes att ett väsentligt högre belopp borde kunna tas ut vid fler- faldig brottslighet, exempelvis för att komma till rätta med notoriska överträdelser på trafikområdet – varvid föreslogs. Gällande dagsböternas antal anförde departementschefen att det förhållandet att bötesbelopp för samma person kan bli lägre vid ett brott som bestraffas med ett – även ganska högt – dagsbotsbelopp än vid en ordningsförseelse som bestraffas med penningböter, framstod som principiellt sätt otillfredsställande. Hon delade kommitténs uppfattning att dagsböter i princip borde reserveras för brott i mera egentlig mening medan penningböter borde användas vid brott som har karaktären av ordningsförseelse eller som annars är av bagatellartad natur. Den föreslagna höjningen av maximibeloppet för penningböter borde därför motsvaras av en skärpning av dagsbotsstraffet så att detta kom upp till en rimlig nivå i förhållande till de höjda penningböterna. Beträffande gränsdragningen mellan penningböter och dags- böter anförde departementschefen att fördelningen mellan brott för vilka endast dagsböter kan följa och för vilka penningböter är föreskrivet uppenbarligen inte återspeglade någon systematisk värdering av de olika brottens relativa straffvärde. Det framstod som tilltalande att övergå till att bestraffa den mer bagatellartade dagsbotsbrottsligheten med penningböter, eftersom det in många fall torde stå klart att konkreta brott som bestraffas med dagsböter inte kunde anses ha högre straffvärde än många penningbotsbrott. Med utgångspunkt i kriminalstatistiken fann departementschefen det naturligt att brott som då förskyllde 20 dagsböter eller mer i princip även i fortsättningen borde bestraffas med dagsböter medan brott med ett lägre straffvärde (som tidigare lett till mindre än 20 dagsböter) i stället borde kunna bestraffas med penningböter. Departementschefen fann att den skärpning av dagsbotsstraffet som behövdes, skulle genomföras genom att minimiantalet sattes till 30 i stället för 20. Departementschefen konstaterade att det sammanräknade minimibeloppet vid dagsböter skulle bli , innebärande att dagsbotsstraffet inte alltid skulle överstiga den högsta penningboten. Enligt vad som anfördes i förarbetena syntes det svårt att åstadkomma en sådan samordning utan att andra och svårare olägenheter uppkom. Mitt förslag att straffskalan för dagsböter och gränsen mellan penning- böter och dagsböter ändras innebär att utgångspunkterna för straff- mätningen vid dagsböter förändras i förhållande till den praxis som tillämpas. I den mån brotten är så allvarliga att de renderar 20 dagsböter eller mer, bör straffet även fortsättningsvis bli dagsböter. Detta betyder att fall som bestraffas med 20 dagsböter enligt mitt förslag i fortsättningen bör rendera 30 dagsböter. För att bibehålla proportion i straffmätningen bör en liknande skärpning ske vid brott som förskyller högre dagsbotsantal. Med tanke på att problemen med alltför låga totalbelopp för dagsbotstraffen i förhållande till penningböter främst gäller domar med ett lågt antal dagsböter bör emellertid ökningen av antalet dagsböter kunna vara proportionellt något mindre vid brott som bestraffas med ett högt dagsbotsantal. Jag har därför begränsat mitt förslag till höjning av det högsta antalet dagsböter till 150. Detta innebär att antalet dagsböter för brott som förskyller ett straff nära maximiantalet med mitt förslag i princip bör öka med 30. För brott som förskyller runt 60 till 80 dagsböter bör i sin tur antalet dagsböter i princip öka med 20. Beträffande tillämpningsområdet för penningböter anförde departementschefen att sådana borde tillämpas på brott av sådan ringa beskaffenhet att de enligt dåvarande praxis inte tillmättes ett högre straffvärde än 10–15 dagsböter. Departementschefen pekade därvid ut mindre allvarliga fall av vårdslöshet i trafik, snatteri och bedrägligt beteende. Bl.a. i syfte att upprätthålla en rimlig relation i förhållande till penningböter var det enligt departementschefen påkallat med en väsentlig höjning av minimibeloppet för en dagsbot.8 Det anfördes att minimibeloppet dock inte borde sättas högre än för att inte betalningssvaga grupper skulle drabbas alltför hårt. hade den principen gällt att böter som gemensamt straff ådömdes i dagsböter. Det räckte att dagsböter var stadgade 1990/91:68 s. 111 för något av brotten. Genom reform ändrades detta så att det endast blir när något av brotten i sig (dvs. i det enskilda fallet) skulle bestraffas med dagsböter, som det gemensamma straffet ska dömas ut i dagsböter. Departementschefen följde kommitténs förslag gällande bötes- minimum om , såvitt avsåg penningböter och normerade böter. Gällande dagsböter var inte departementschefen beredd att godta ett så lågt generellt minimibelopp. Mot bakgrund av att dagsböter inte längre skulle tillämpas vid brott av obetydlig beskaffenhet och att dagsböter syftade till att vara en allvarligare form av bestraffning än penningböter fann departementschefen att detta skulle markeras genom ett högre minimibelopp för dagsböter än för penningböter. Hon konstaterade att det lägsta dagsbots- straffet som efter reformen kunde dömas ut var . Den jämkning som kunde blir aktuell av dagsboten borde då inte gå längre än att straffet som lägst kunde bli . Genom lagändringar som trädde i kraft (prop. 2005/06:122) höjdes lägsta dagsbotsbeloppet från till samt minsta bötesbeloppet för dagsböter från till . Vidare höjdes lägsta belopp för penningböter från till och högsta belopp för penningböter från till . Slutligen höjdes högsta belopp för gemensamt straff i penningböter från till . Lagändringarna byggde delvis på de förslag som hade lämnats i departementspromemorian Högsta och lägsta belopp för penning- böter (Ds 2005:41). I promemorian föreslogs de sedermera genom- förda ändringarna gällande penningböter. Det föreslogs emellertid inte någon ändring av dagsbotsbeloppet i promemorian. I förarbetena till lagändringen bedömde regeringen att en höjning av maximibeloppet för penningböter kunde vara motiverad av flera skäl. Prisökningstakten och ökningen av den allmänna lönenivån tydde enligt regeringen på en påtaglig standardökning i samhället som måste beaktas när det gäller att mäta den eko- nomiska uppoffring som ett bötesstraff bör innebära för den bötfällde9. Enligt regeringen var det relativt vanligt att maximi- 2005/06:122 s. 7. beloppet för en penningbot (dvs. ) eller ett belopp strax därunder mättes ut, något som var en viktig omständighet. Vidare lyftes det fram att straffsatserna vid brott mot kör- och vilotider inte harmoniserade med de bötesnivåer som gäller i andra länder. Slutligen skulle en höjning av penningbotsmaximum ge utrymme för en allmän översyn av bötesbeloppen. Gällande höjningens storlek anförde regeringen att det inte räckte att se till penningvärdeförändringen eller förändringar i löne- och standardnivåerna. Av betydelse var att högsta och lägsta belopp skulle kunna stå sig och tillämpas och inte behöva ändras allt för ofta. Regeringen fann det motiverat att skapa ett tillräckligt utrymme för kommande justeringar av t.ex. bötes- beloppen i den s.k. brottskatalogen som Riksåklagaren meddelar genom föreskrifter, utan ett alltför snabbt behov av ny lagstiftning. I departementspromemorian hade det inte föreslagits några ändringar på dagsbotsområdet. Det konstaterades i promemorian att nivåerna för dagsbotsbeloppen genom sin konstruktion följer ganska väl den allmänna pris- och löneutvecklingen i samhället. Det fanns därför enligt promemorian inga tvingande skäl att justera dagsbotsnivåerna för att kompensera för inflation och löne- utveckling innan man generellt började komma för nära den övre gränsen för dagsbotsbeloppen. I uppdraget som låg bakom promemorian ingick att beakta om en höjning av penningböternas nivåer skulle medföra sådana tröskeleffekter att det skulle framstå som nödvändigt att justera också den lägsta dagsbotsnivån. Det anfördes i promemorian att det skulle krävas – mot bakgrund av den föreslagna höjningen av penningbotsmaximum – en lägsta dagsbot upp mot för att lägsta dagsbotsstraff alltid skulle ligga beloppsmässigt över högsta penningbotsstraff. Detta var enligt promemorian inte en rimlig höjning. Regeringen anförde i motiven till höjningen av dagsbots- beloppet att dagsbotsminimum redan nu borde höjas med – till ett minimum på – för att motverka en alltför påtaglig obalans mellan dagsböter och penningböter. Regeringen anförde: En höjning i den storleksordningen råder i och för sig inte bot på den tröskeleffekt som riskerar att snedvrida systemet, men minskar den effekten. Regeringen fann att höjningen medförde en rimlig och relativt begränsad höjning av minsta bötesbelopp för dagsböter.10 Enligt regeringen aktualiserade 10 A. prop. en höjning av lägsta dagsbotsbelopp också frågan om det högsta dagsbotsbeloppet borde höjas, bl.a. av rättviseskäl. Regeringen fann dock att en sådan höjning väckte principiella frågor om använd- ningen och utformningen av bötessystemet. I övrigt hänvisade regeringen till den aviserade påföljdsöversynen när det gällde förhållandet mellan dagsböter och penningböter samt systemet för användning av bötesstraff. Sammanställning i tabellform av lagändringarna gällande dagsböter och penningböter Uppställt i tabellform har beloppen för minsta dagsbot, högsta dagsbot, minsta penningbot och högsta penningbot förändrats enligt följande sedan tillkomst. 16.2.1.2 Närmare om beräkningen av dagsbotens storlek Vilka bestämmelser styr beräkningen av dagsbotens storlek? Varje dagsbot fastställs enligt 25 kap. 2 § BrB till ett belopp från och med 50 till och med , efter vad som bedöms som skäligt med hänsyn till den tilltalades inkomst, förmögenhet, för- sörjningsskyldighet och ekonomiska förhållanden i övrigt. Om det finns särskilda skäl, får dagsbotens belopp jämkas. Detta är det enda som anges som anvisning från lagstiftarens sida, vad gäller hur varje dagsbot ska bestämmas. Dagsböter kan åläggas dels av domstol genom dom och dels av åklagare genom strafföreläggande. Åklagarnas bestämning av dagsbotens storlek styrs av de riktlinjer som Riksåklagaren har utfärdat, senast RåR 2007:2 (med en ändrad lydelse beslutad ). I praktiken tillämpas även i domstolarna RÅ:s 11 Vid reform fick bötessystemet sin nuvarande utformning. riktlinjer, något som konstaterats i såväl förarbeten som praxis och doktrin.12 I förarbetena till den genomgripande reformen 1992 anförde departementschefen att det ytterst ankommer på domstolarna att, mot bakgrund av de allmänna uttalanden som gjorts i samband med lagstiftningen på området, bedöma hur systemet med dagsbots- storleken ska tillämpas men att domstolarna i praktiken till stor del torde söka vägledning i de anvisningar som RÅ meddelat för åklagarnas del.13 uttalade sig i NJA 1991 s. 692 om dagsbotens storlek. Frågan i målet var om domstolen vid bestämmande av dagsbotsbeloppet kunde ta hänsyn till Riksåklagarens allmänna råd om beräkningen, trots att råden – vilka hade beslutats i tiden efter den åtalade förseelsen – ledde till högre dagsbotsbelopp än vad som skulle ha följt av tidigare meddelade anvisningar. HD fann inga hinder mot en sådan rättstillämpning. HD anförde att riktlinjerna i praktiken har haft betydande inverkan på domstolarnas praxis, även om domstolarna inte är bundna av riktlinjerna utan har att självständigt bedöma hur bestämmelserna om dagsbotsbeloppet i 25 kap 2 § BrB ska tillämpas i det särskilda fallet. Det är enligt HD i och för sig praktiskt och ägnat att leda till att lika fall bedöms lika, om riktlinjerna läggs till grund för både åklagarnas och domstolarnas rättstillämpning. Genom det samråd, som skett med , och den erfarenhet som finns samlad inom åklagarväsendet skapas också enligt domskälen goda förutsättningar för att riktlinjernas innehåll återspeglar domstolarnas åsikter. Från principiell synpunkt framstod det enligt HD emellertid som något av en brist att inte också försvararnas syn- punkter togs till vara genom samråd med . HD gjorde därefter en – i vart fall på ytan – självständig prövning av hur dagsbotsbeloppet skulle beräknas. HD fann det lämpligt att dagsboten – på sätt som tillämpats – svarade mot 1/1 000 av årsinkomsten. HD fann även att det av RÅ förespråkade sättet att beakta den tilltalades bidrag till hustruns levnadsomkostnader skulle leda till ett skäligt resultat. Även det av RÅ angivna sättet att beakta indirekta skatter och statliga inkomstskatter kunde godtas. HD biföll således RÅ:s talan, dvs. att dagsbotsbeloppet skulle bestämmas enligt vad som också följde av RÅ:s per beslutade riktlinjer. 12Se t.ex. Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 57. 1990/91:68 s. 115 f. Bakgrunden till Riksåklagarens riktlinjer för beräkningen av dagsbotsbeloppet vid strafföreläggande De första riktlinjerna utfärdades av den 6 februari 1963.14 Riksåklagaren har därefter – med ersättande av tidigare anvisningar – utfärdat nya anvisningar , , , och senast (de nu gällande) av . De senaste har ändrats genom beslut den 15 november 2011.20 Riktlinjerna har i stora drag haft samma struktur och samma materiella innehåll sedan de som beslutades . Delvis har de förändrats, framförallt vad gäller hur årsinkomsten ska bestämmas, på vilket sätt sådant som huruvida den andra makens inkomster ska beaktas, hur försörjningsskyldighet ska beaktas och från vilka nivåer förmögenhet ska beaktas. Riktlinjerna har samtliga tagits fram efter samråd med domar- kåren. Framtagandet av riktlinjer tillgodosåg de syn- punkter som HD framförde i NJA 1991 s. 692 genom att de togs fram efter samråd även med . Utgångspunkten redan i de första riktlinjerna var att dagsboten i princip skulle beräknas till 1/1000 av årsinkomsten (grundbot). Med årsinkomst avsågs inkomst före skatt med avdrag för kostnader för inkomstens förvärvande. riktlinjer angavs att lika med inkomst skulle anses dels sådana förmåner som sjukpenning, arbetslöshetsersättning och omskolningsbidrag, dels förmåner av underhållsbidrag. Det föreskrevs vidare att några andra sociala bidrag och förmåner inte skulle verka förhöjande. riktlinjer tillkom till definitionen mer kontinuerligt utgående social- bidrag (sociallön) och bostadsbidrag som jämställda med inkomst. Genom riktlinjer gjordes definitionen av vilka inkomster som kunde läggas till grund för dagsbotsberäkningen mer allmänt hållen. Det föreskrevs att till inkomst skulle hänföras även mera kontinuerligt utgående bidrag till den misstänkte som t.ex. omskolningsbidrag, underhållsbidrag, socialbidrag och bostadsbidrag. riktlinjer är det också en mer öppen formulering, varvid det föreskrivs att som inkomst räknas också mer kontinuerligt utgående 16RÅC I:97 (RÅFS 1981:2). 17RÅC I:117 (RÅFS 1990:1). 18RÅC I:118 (RÅFS 1991:01). 20ÅM-A 2011/0299. ersättning eller bidrag till den misstänkte, t.ex. arbetslöshets- ersättning, ekonomiskt bistånd, studiebidrag, bostadsbidrag och underhållsbidrag. Utgångspunkten 1963 var att endast den misstänktes egna inkomster skulle beaktas. Genom riktlinjer kunde den andre makens inkomster verka förhöjande vid bestämmande av den miss- tänktes årsinkomst. Detta utmönstrades genom riktlinjer. Riktlinjerna har angett att hänsyn ska tas till pro- gressiviteten i skattesystemet. Enligt 1963, 1973 och riktlinjer skulle i högre inkomstlägen hänsyn tas till skatteprogressiviteten vid den statliga beskattningen och den därav högre skattebelastningen genom att en viss reduktion skulle ske av grundboten. riktlinjer föranleddes av att det hade skett en omfattande reform av skattesystemet. Reformen hade inneburit att inkomstskatten i princip hade upphört att vara progressiv och det i stället hade införts en statlig beskattning på över en viss brytpunkt. Enligt riktlinjerna skulle den misstänktes årsinkomst reduceras av den inkomst som översteg brytpunkten. riktlinjer ändrades detta till att det skulle göras ett avdrag av den del av årsinkomsten som översteg den nedre skikt- gränsen enligt inkomstskattelagen och av den del av inkomsten som översteg den övre skiktgränsen. Riktlinjerna har dock inte anpassats till varje förändring av skattesystemet. I riktlinjerna har det tidigare genomgående angetts att hänsyn ska tas till försörjningsskyldighet mot make. riktlinjer föreskrevs att avdrag skulle göras med 1/5 av det framräknade dagbotsbeloppet för gift man med hustru utan egen inkomst. Genom riktlinjer ändrades det till att avdrag skulle göras från den årsinkomst som dagsbotsbeloppet grundandes på. riktlinjer föreskrevs en mer generell reglering, varvid det angavs att avdrag skulle medges med skäligt belopp om make väsentligen var beroende av den misstänkte för sin försörjning. riktlinjer preciserade avdraget till viss del. Det föreskrevs att, om den misstänktes make hade inkomst som inte uppgick till ett basbelopp eller helt saknade inkomst, skulle avdrag göras med skäligt belopp, dock högst ett basbelopp. rikt- linjer föreskrev tidigare ett mer schabloniserat avdrag; om den misstänktes make, registrerade partner eller sambo har en års- inkomst som inte uppgår till ett prisbasbelopp eller som helt saknas inkomst, görs avdrag med ett prisbasbelopp. Efter den ändrade lydelsen har avdraget för make, sambo eller partner tagits bort. Undantagsvis ska sådan för- sörjningsbörda kunna beaktas som skäl för jämkning. Riktlinjerna har samtliga inneburit att hänsyn ska tas till för- sörjningsskyldighet mot barn. riktlinjer föreskrevs att i avdrag från dagsbotsbeloppet skulle göras för varje hemma- varande barn som för sitt uppehälle var väsentligen beroende av den misstänkte. Detta ändrades genom riktlinjer. Det föreskrevs i stället att avdrag från den årsinkomst som skulle läggas till grund för dagsbotsbeloppet skulle göras med hälften av basbeloppet för varje hemmavarande barn. Om både makarna hade egna inkomster skulle detta avdrag reduceras med vad som ansågs skäligt med hänsyn till makarnas inkomst och vad som man med ledning därav kunde beräkna att var och en av dem bidrog till barnens försörj- ning. Genom riktlinjer förenklades denna avdrags- möjlighet, genom att hänsynstagande till den andre makens bidrag till barnets försörjning togs bort och sålunda alltid avdrag skulle göras med ett halvt basbelopp. Enligt samtliga riktlinjer ska hänsyn tas till den misstänktes förmögenhet. Metoden är densamma enligt de olika riktlinjerna. Ett påslag ska göras med ett visst kronbelopp om förmögenheten överstiger ett visst belopp och därefter med ytterligare kronbelopp vid ännu högre belopp. Enligt riktlinjer skulle sådana påslag göras för förmögenhet som uppgick till och översteg . riktlinjer var förmögenhetsgränsen , riktlinjer var den , i 1990 och var den . Enligt riktlinjer går gränsen vid . Den misstänktes skulder har kunnat beaktas enligt de olika riktlinjerna. I alla riktlinjerna föreskrevs ungefärligen att skälig hänsyn ska tas till mer betydande nettoskuldbörda hos den misstänkte. Genom riktlinjer infördes ett ytterligare avdrag från dagsbotsbeloppet. Det föreskrevs att dagsbotsbeloppet skulle minskas med med hänsyn till bland annat indirekta skatter och existensminimum. Motsvarande föreskrift fanns och riktlinjer, dock att avdraget skulle ske med . riktlinjer hade hänsynstagandet till existensminimum utmönstrats. I stället angavs att det erhållna dagsbotsbeloppet skulle minskas med med hänsyn till bl.a. indirekta skatter. Motsvarande reglering finns riktlinjer, dock att avdraget nu ska göras med och uteslutande för indirekta skatter. Enligt samtliga riktlinjer ska dagsboten fastställas till helt kron- tal. Beloppet skulle tidigare avrundas till tal delbart med fem. Enligt riktlinjer ska det rundas av till ett tal delbart med tio. Gällande riktlinjer för dagsbotsberäkning De riktlinjer som gäller , beslutande och ändrade , lyder enligt följande. Årsinkomst (årsinkomst efter avdrag för kostnader för inkomstens förvärvande). +_ _ _ _ _ _ _ _ Avdrag av den del av den beräknade årsinkomsten som överstiger den nedre skiktgränsen enligt 65 kap. 5 § inkomstskattelagen (vid taxering ) – _ _ _ _ _ _ _ _ och av den del av inkomsten som överstiger den övre skiktgränsen enligt samma bestämmelse (vid taxering ). – _ _ _ _ _ _ _ _ Avdrag med hälften av ett prisbasbelopp enligt 1 kap. 6 § lagen om allmän försäkring för varje barn som för sitt uppehälle är väsentligen beroende av den misstänkte (prisbasbeloppet för är ). – _ _ _ _ _ _ _ _ 1/1000 av denna summa _ _ _ _ _ _ _ _ Avdrag för indirekta skatter Tillägg för förmögenhet som överstiger (för och ytterligare för varje fullt 500 000-tal kr). + _ _ _ _ _ _ _ Avdrag för mera betydande nettoskuldbörda – _ _ _ _ _ _ _ _ Dagsbot (avrundas nedåt till närmaste tal som är jämt delbart med tio). Utöver vad som framgår sammanfattningsvis i ovanstående tabell anges följande i riktlinjerna: Dagsboten bestäms utifrån den misstänktes beräknade årsinkomst när dagsboten ska bestämmas. Beträffande en misstänkt som har ringa eller ingen taxerad inkomst fastän levnadskostnaderna är höga, bestäms dagsboten så att den framstår som rimlig med hänsyn till levnadsstandarden. Det praktiska utfallet för dagsbotsberäkningen Enligt en tillämpning av RÅ:s riktlinjer ger följande årsinkomster följande dagsbotsbelopp för dels en person utan försörjnings- skyldighet, dels en med försörjningsskyldighet mot två barn. Ingen hänsyn är tagen till förmögenhet eller skuldsättning. 21Den årsinkomst som ger precis i dagsbot enligt riktlinjerna för någon utan för- sörjningsplikt. 22Den årsinkomst som ger precis i dagsbot enligt riktlinjerna för någon med för- sörjningsplikt mot två barn. 16.2.1.3 Närmare om möjligheterna till jämkning Åklagarna ska vid sin tjänsteutövning följa RÅ:s riktlinjer. Det torde innebära att en åklagare aldrig frångår riktlinjerna vid utfärdande av strafföreläggande genom att fastställa ett högre dagsbotsbelopp än vad som följer av en tillämpning av dessa riktlinjer. I enlighet med vad som anförs ovan är däremot inte domstolarna bundna av riktlinjerna. Det finns dock fog för att anta att inte heller en domstol annat än av misstag skulle bestämma