sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Om det däre- mot får anses röra sig om ett nytt yttrande, exempelvis genom något tillägg eller understöd i någon form, kan ett nytt brott anses bli begånget av den som framför detta nya yttrande med följd att en ny preskriptionstid börjar löpa. Det blir då alltså den som har fällt det nya yttrandet som blir ansvarig för brottet, naturligtvis under förutsättning att det nya yttrandet också får anses inrymma förtal. Som har sagts i författningskommentaren till 1 kap. 3 § finns det företeelser som inte är typiska massmedier men som under vissa förutsättningar ändå får ses som massmedier enligt grundlagen. Så är fallet när de är avsedda just för att sprida yttranden till allmän- heten. På det sättet kan t.ex. vissa klädesplagg, förpackningar m.m. ses som massmedier, och eventuella yttranden ska då bedömas enligt grundlagen under förutsättning att även kraven i 1 kap. 5 § är uppfyllda. Yttrandet bör anses bli fällt genom att plagget, förpack- ningen etc. lämnas ut för spridning till allmänheten. Även här gäller det som har sagts om sådan aktivering av yttranden som får anses innebära att nya brott begås. Flygblad, klistermärken, affischer o.d. är ofta att betrakta som massmedier och kan rymmas under grundlagen om någon av förut- sättningarna i 1 kap. 5 § är uppfyllda; de ska sålunda ges ut av ett massmedieföretag eller ha utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. För sådana massmedier gäller att brottsliga yttranden i dem blir framförda i och med att de görs tillgängliga för allmänheten. Beträffande affischer och klistermärken får detta normalt anses ske när de sätts upp för allmän beskådan. Beträffande flygblad får det anses ske när dessa lämnas ut för spridning. Några nya brott begås därmed inte när flygbladen delas ut. Även beträffande detta slags medier gäller att yttrandena kan förnyas på ett sådant sätt att nya brott får anses begångna. Om exempelvis flygblad med brottsligt hets mot folkgrupp delas ut och sedan läggs undan för att tas fram igen för ny utdelning, torde detta i princip innebära att de brottsliga yttrandena framförs på nytt med påföljd att en ny pre- skriptionstid inleds. Tekniska upptagningar är t.ex. cd-skivor med musik eller språk- kurser, dvd-skivor med film eller dataspel och analoga lagringsme- dier med innehåll. De är normalt massmedier och omfattas då av grundlagen om de har getts ut av ett massmedieföretag eller om det finns utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. Yttranden i sådana medier får normalt anses bli framförda när upptagningen ges ut, dvs. lämnas ut för spridning. Från den tidpunkten räknas då pre- skriptionstiden. Att t.ex. en dvd-skiva sedan sprids vidare genom t.ex. försäljning betyder inte att eventuella brottsliga yttranden på skivan fälls på nytt. Detsamma gäller när skivan spelas upp och innehållet sålunda visas. Skulle en upptagning däremot användas för ny spridning av yttrandena till allmänheten kan ett nytt brott bli begånget. Vid en sådan uppspelning är det den som ansvarar för den nya spridningen som blir ansvarig för brottet. Det ursprungliga ensamansvaret får ingen betydelse i det läget. Filmer av alla de slag är massmedier oavsett distributionsform, om de är avsedda för spridning till allmänheten. Som har sagts i kommentaren till 1 kap. 5 § kan det ibland uppkomma problem att avgöra vad det är som har grundlagsskydd. Är det filmen = film- produktionen (dvs. bilderna, texten och musiken, alltså det intellektuella innehållet som sådant), eller är det filmen = film- rullen eller dvd-skivan (dvs. den sak som innehåller bilderna m.m.)? Så som begreppet massmedium är definierat kan det avse båda dessa företeelser. Oavsett hur det förhåller sig med detta får ett eventuellt brott i yttranden på filmen anses begånget genom att filmen offentliggörs i den betydelsen att den sprids till allmän- heten. Här kan vi dock konstatera en väsentlig skillnad mellan å ena sidan filmen = filmproduktionen (det intellektuella innehållet) och å andra sidan filmen = dvd-skivan m.m. (föremålet). För klar- hetens skull använder vi här fortsättningsvis ordet filmen för produktionen, den intellektuella produkten, det som man ser på skärmen. För det som filmen finns lagrad på (filmrullen, dvd- skivan, databasen etc.) använder vi här uttrycket filmupptag- ningen. Det är uppenbart att en film och en filmupptagning kan offent- liggöras på olika sätt. En film kan offentliggöras genom att den visas första gången på en festival eller på en galapremiär. Men den kan också offentliggöras här i landet genom att filmupptagningar lämnas ut till försäljning eller genom att filmen går upp på landets biografer sedan ett antal upptagningar (i form av filmrullar eller hårddiskar) har levererats till biograferna. I det senare fallet innebär själva distributionen av filmupptagningarna inte något offentliggö- rande, det är först när filmen visas som den kan anses bli spridd till allmänheten med följd att ett eventuellt yttrandefrihetsbrott blir begånget. På samma sätt som beträffande andra medier bör en ny visning av en film kunna innebära att ett nytt yttrandefrihetsbrott begås. Så länge det handlar om den vanliga spridningen av filmen eller film- upptagningen begås inga nya brott. Men om filmen däremot tas fram efter en tids tystnad och lanseras på nytt, kanske med fram- hållande av de delar som är brottsliga, kan ett nytt brott bli begånget. Grundfrågan är alltså, här som med andra medier, om ett nytt brottsligt yttrande kan anses bli fällt genom den nya lanse- ringen. Detsamma som har sagts om film och filmupptagningar får anses gälla för andra intellektuella produkter och de upptagningar där de hålls tillgängliga. Det gäller t.ex. musik, dataspel och böcker. (Vad som har sagts om böcker avsåg den fysiska boken men också det intellektuella innehållet.) Som har sagts i kommentaren till 1 kap. 5 § är icke mång- faldigade fotografier normalt inte massmedier. Men förevisas ett fotografi som bara finns i ett exemplar på en utställning dit allmän- heten har tillträde, lär fotografiet vara att betrakta som ett mass- medium. Ett eventuellt brottsligt yttrande i fotografiet får då anses bli framfört när fotografiet görs tillgängligt för allmänheten genom att ingå i utställningen. Något nytt brott begås inte under utställ- ningens gång, varför en preskriptionstid löper från tillgängliggö- randet. Sätts fotografiet sedan upp på en ny utställning får det anses innefatta ett nytt yttrande som kan bestraffas om det är brottsligt. Då börjar också en ny preskriptionstid att löpa. Gränsen för när ett nytt brott ska anses begånget är uppenbarli- gen svår att dra. Den närmare gränsdragningen får överlämnas till rättstillämpningen, varvid i princip allmänna regler om när ett brott är begånget får tillämpas. Det förtjänar att framhållas att frågan om när brottet begicks ska lösas enligt allmänna principer. Vad som har sagts ovan har inneburit ett försök att tolka vad dessa principer innebär på yttran- defrihetsområdet. Det bör nämnas att frågan om när brottet begås och när preskrip- tionstid börjar löpa har ett samband med bestämmelsen om cen- surförbud och förbud mot hindrande åtgärder. I denna sägs, något förenklat, att det inte får förekomma någon förhandsgranskning av yttranden som är avsedda att framföras och inte heller några hind- rande åtgärder med anledning av det kända eller förväntade inne- hållet i ett massmedium. Bestämmelsen synes stå väl i överensstämmelse med vad som har sagts ovan om tidpunkten för ett yttrandefrihetsbrotts begå- ende och därmed startpunkten för preskriptionstiden. Censurför- budet och förbudet mot hindrande åtgärder gäller på samma sätt som , men därtill måste de anses gälla på så sätt att inga nya grundlagsskyddade yttranden – aktiverade, upprepade eller förny- ade yttranden enligt den terminologi som här har använts – får för- bjudas eller hindras enligt bestämmelsen. Om polisen t.ex. får besked om att en film som har fällts för hets mot folk- grupp ska visas på nytt, får inget förbud meddelas eller några hind- rande åtgärder vidtas på grund av innehållet. Polisen måste vänta till dess att det nya yttrandet har framförts. Om ett brottsligt yttrande i exempelvis en radiosändning eller en nättidning laddas ner och görs tillgängligt för allmänheten på en webbplats med grundlagsskydd på ett sådant sätt att det rör sig om ett nytt brottsligt yttrande, är det inte den ursprungligen ansvarige som begår ett brott utan den som får anses framföra det nya ytt- randet. I ett sådant fall är det alltså den som ansvarar för webbplat- sen som blir ansvarig för brottet, och preskription räknas från den tidpunkt då det görs tillgängligt där. Över huvud taget ansvarar den som har ett ensamansvar för en tidning, en tv-sändning eller en film bara för de yttranden som får anses framförda genom att tidningen eller filmen ges ut och genom att tv-sändningen sker. Därtill kan han eller hon bli ansvarig för sådana förnyade yttranden (inkl. nya brott) – exempelvis nya upp- lagor av en bok eller en film – som framförs med hans eller hennes samtycke. När både grundlagsskyddade och andra yttranden fälls Som har sagts tidigare kan det inträffa att både grundlagsskyddade och icke grundlagsskyddade yttranden fälls i ett sammanhang. Så kan bli fallet exempelvis om någon lämnar ut flygblad med anti- romska texter som han eller hon skanderar något starkt negativt om folkgruppen romer. Om åklagaren anser att såväl flyg- bladen som ropen utgör hets mot folkgrupp, måste såväl grundla- gen som tillämpas. Att det bör ske i en enda rätte- gång, vilket inte är möjligt , är en sak för sig. I ett sådant sam- manhang bör ropen kunna anses innebära att den som sprider och ropar blir ansvarig även för flygbladen genom att dessa s.a.s. ingår i de nya yttrandena. Preskriptionstiden är alltså för alla yttranden som omfattas av den nya yttrandefrihetsgrundlagen. Därigenom skiljer sig bestämmelsen från de preskriptionsregler som gäller enligt TF och YGL (se 9 kap. 3 § TF och 7 kap. 1 § YGL). I likhet däremot med vad som gäller enligt TF och YGL görs det inte någon skillnad mellan grövre och mindre grova yttrande- frihetsbrott såvitt gäller preskriptionstidens längd. Det har inte ansetts befogat att göra någon sådan förändring i den nya yttran- defrihetsgrundlagen. I fråga om s.k. absolut preskription (dvs. att påföljd måste utdömas senast efter brottet) och påföljdspreskription (dvs. att påföljden måste verkställas från det att domen har vunnit laga kraft) gäller, på samma sätt som enligt TF och YGL, vad som stadgas i lag. Detta blir effekten av att saken inte berörs på annat sätt i grundlagen än genom den generella hänvisningen i 13 kap. 4 § till vad som stadgas i lag. Bestämmelsen i första stycket gäller som sagt även för sådana ytt- randen som hålls tillgängliga för allmänheten i en databas. Ett sådant tillgänglighållande har enligt TF och YGL setts som ett perdurerande brott, vilket innebär att preskriptionstiden har räk- nats först från den tidpunkt då yttrandena har avlägsnats från data- basen. I den nya grundlagen kommer någon sådan utsträckt brottstid inte att förekomma, utan preskriptionstiden börjar genomgående löpa från den tidpunkt då brottet begås. Liksom enligt TF och YGL medför väckandet av åtal beträffande ett visst yttrande eller vissa yttranden att preskriptionstiden avbryts beträffande alla som kan göras ansvariga för brottet i fråga. Detta är innebörden av föreskriften i andra stycket. 10 kap. 8 § Målsägarangivelse (9 kap. 4 § TF, 7 kap. 1 § YGL) 8 § Angående målsägandens rätt att ange yttrandefrihetsbrott till åtal eller att själv väcka åtal på grund av ett sådant brott gäller vad som sägs i lag. Paragrafen motsvarar 9 kap. 4 § TF, vartill 7 kap. 1 § första stycket YGL hänvisar. Även enligt den nya yttrandefrihetsgrundlagen gäl- ler beträffande vissa brott att målsäganden dels kan förfoga över frågan om åtal ska väckas, dels själv väcka åtal. Här gäller vad som sägs i lag, se t.ex. 5 kap. 5 § om förtal m.m. 10 kap. 9 § Konfiskering eller avlägsnande utan åtal (9 kap. 5 § TF, 7 kap. 2 § YGL) 9 § Om ett yttrandefrihetsbrott har begåtts utan att någon kan ställas till ansvar för brottet, får åklagaren eller målsäganden i stället för att väcka åtal ansöka om konfiskering av de exemplar av massmediet genom vilka brottet har begåtts. Detsamma gäller om den ansvarige inte kan delges stämning i . När konfiskering inte är möjlig får åklagaren eller målsäganden i stället ansöka om föreläggande för den som tillhandahåller massmediet att se till att det brottsliga yttrandet inte längre hålls tillgängligt för allmänheten. Om den som tillhandahåller massmediet inte kan fås att avlägsna det brottsliga yttrandet, får åklagaren eller målsäganden ansöka om föreläggande för den som möjliggör tillhandahållandet att vidta de åtgärder som är möjliga för att det brottsliga yttrandet inte ska vara tillgängligt. Första stycket i paragrafen motsvarar 9 kap. 5 § TF och 7 kap. 2 § YGL. Konfiskering blir aktuell bara när det är fråga om massmedier som finns i fysisk form. Det ska anses följa av att det i lagen anges att konfiskering kan ske av exemplar. Bland annat yttrandefri- hetsbrott på internet eller i radio eller tv kan sålunda inte föranleda konfiskering. Det gäller även om yttrandet ligger kvar i en databas som finns tillgänglig för allmänheten. Enligt andra stycket får åklagaren eller målsäganden i stället för konfiskering tillgripa möjligheten att få det brottsliga yttrandet avlägsnat. Denna möjlighet är avsedd för sådana medier där konfis- kering inte kan ske. Det gäller t.ex. sådana yttranden i radio eller tv eller på en webbsida på internet som hålls fortsatt tillgängliga för allmänheten. I sådana fall kan åklagaren begära ett föreläggande för den som tillhandahåller massmediet att se till att det brottsliga ytt- randet avlägsnas. Om den som tillhandahåller mediet inte kan fås att avlägsna det brottsliga yttrandet, får föreläggandet i stället riktas mot den som möjliggör tillhandahållandet, exempelvis ett s.k. webbhotell. Bestämmelser om domstols beslut om konfiskering och förbud mot vidare tillhandahållande finns i 7 kap. 8 §.15 11 kap. Rättegången i yttrandefrihetsmål Bestämmelserna i detta kapitel är i princip desamma som i kommitténs förslag till 12 kap. TF. 11 kap. 1 § Behöriga domstolar (12 kap. 1 § första stycket TF) 1 § Yttrandefrihetsmål prövas vid den tingsrätt som anges i lag. Det ska finnas minst en behörig tingsrätt i varje län. 15 I förslaget till NYGL finns inte några motsvarigheter till bestämmelserna i 7 kap. 4 och 5 §§ YGL angående granskning av radio och tv resp. filmcensur. I en eventuell slutlig version av NYGL behöver det övervägas var dessa bestämmelser ska tas in. De gällande bestämmelserna i har här delats upp. För att öka tydligheten regleras i 1 § endast hur de domstolar som får hand- lägga yttrandefrihetsmål ska utses. Enligt den gällande regleringen har regeringen möjlighet att utse vilka tingsrätter utöver den som finns i residensstaden som ska kunna ta upp yttrandefrihetsmål. Det har ansetts lämpligare att i lag reglera vilka tingsrätter som ska handlägga yttrandefrihetsmål. Det är dock viktigt att säkerställa att den lokala anknytning som har kännetecknat juryinstitutet behålls och att det inte blir möjligt att centralisera prövningen till en eller ett fåtal domstolar. Därför sägs i bestämmelsen att det ska finnas minst en domstol i varje län. Det innebär att bedömningarna i yttrandefrihetsmål kan ske så nära brottet som möjligt. 11 kap. 2 § Yttrandefrihetsmål (12 kap. 1 § andra stycket TF) 2 § Yttrandefrihetsmål är 1.mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av yttrandefrihets- 2.mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott enligt 7 kap. 4 och 5 §§, och 3.mål enligt 10 kap. 9 § (ansökningsmål). Är det fråga om brott enligt 7 kap. 5 §, och har den som har anskaffat uppgiften eller underrättelsen inte offentliggjort den i tryckt skrift eller meddelat den till någon annan för sådant offentliggörande, är målet ett yttrandefrihetsmål endast om det är uppenbart att anskaf- fandet har skett för offentliggörande i ett massmedium. Bestämmelsen har flyttats jämfört med TF. Där utgör den ett andra stycke i 12 kap. 1 §. För att öka tydligheten har brotten enligt denna paragraf satts upp i punktform. I övrigt har språkliga förändringar gjorts utan avsikt att ändra något i sak. 11 kap. 3 § Prövning av ansvar (12 kap. 2 § TF) 3 § I yttrandefrihetsmål där talan om ansvar förs ska frågan om brott föreligger prövas av en jury bestående av nio ledamöter. Är parterna överens om det kan målet avgöras av rätten utan medverkan av jury. Frågan om den tilltalade är ansvarig enligt 8 kap. prövas alltid enbart av rätten. Brott föreligger om minst sex juryledamöter är överens om det. Anser juryn att brott inte föreligger ska den tilltalade frikännas. Anser juryn att brott föreligger, ska även rätten pröva den frågan. Har rätten en annan uppfattning än juryn, får rätten frikänna den tilltalade eller tillämpa en lindrigare straffbestämmelse. Om tingsrät- tens dom överklagas får högre rätt inte frångå juryns bedömning i större utsträckning än tingsrätten. Bestämmelsen har justerats språkligt jämfört med 12 kap. 2 § TF utan avsikt att ändra något i sak. 11 kap. 4 § Två jurygrupper (12 kap. 3 § TF) 4 § För varje län ska utses juryledamöter. Ledamöterna ska fördelas i två grupper. Juryledamöterna i den andra gruppen ska vara eller ha varit nämndemän vid allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol. För att säkerställa att det i varje jury finns personer som har erfa- renhet från domstolsförhandlingar samt personer med andra erfa- renheter behålls indelningen i två grupper. Antalet ledamöter som ska utses för respektive län regleras i lag. Bestämmelsen har bearbetats språkligt jämfört med 12 kap. 3 § TF utan avsikt att ändra något i sak. 11 kap. 5 § Val av juryledamöter (12 kap. 4 § TF) 5 § Juryledamöterna utses genom val för av fyra kalenderår. Valet förrättas av i länet. I förrättas valet av kommunfullmäktige i . Bestämmelsen i gällande rätt om vad som gäller för landstingsfria kommuner har utmönstrats. De tidigare landstingsfria kommu- nerna och ingår i respektive . Dessa regioner är landsting men har enligt lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län getts möjlighet att kalla sig regioner. Även kallar sig med stöd av denna lag för region men utgör juridiskt sett en kommun, varför en särbestämmelse om är nödvändig. Genom den föreslagna lydelsen blir det inte aktuellt att juryle- damöter kommer att väljas av fler än en valmyndighet. Bestämmel- sen i TF om att ska fördela antalet juryledamöter har därför kunnat utgå. Bestämmelser om vem som ska anmäla att val av juryledamöter ska göras föreslås bli reglerad i lag. 11 kap. 6 § Krav för valbarhet (12 kap. 5 § TF) 6 § En juryledamot ska vara svensk medborgare och vara folkbokförd i länet. Den som är underårig eller som har förvaltare enligt särskild lag får inte vara juryledamot. I den föreslagna lydelsen har föreskrifterna om att juryledamöter bl.a. bör vara kända för sin omdömesgillhet och att de bör repre- sentera olika samhällsgrupper utmönstrats. Dessa signaler till den som väljer juryledamöter regleras i lag. Bestämmelsen har i övrigt endast bearbetats språkligt. 11 kap. 7 § Juryledamots rätt att avgå (12 kap. 6 § TF) 7 § En juryledamot som har fyllt har rätt att avgå. Tingsrätten får entlediga en juryledamot som visar giltigt hinder. Om en juryleda- mot är valbar upphör uppdraget. Bestämmelsen har bearbetats språkligt och anpassats till rätte- gångsbalkens regler om nämndemän, 4 kap. 8 § . 11 kap. 8 § Ersättare för juryledamot (12 kap. 7 § TF) 8 § Avgår eller upphör en juryledamot att vara valbar, ska ersättare utses för återstoden av valperioden. Bestämmelsen i gällande lydelse innebär att i avvaktan på beslut av får ett annat organ inom utse juryledamöter. Den bestämmelsen tas nu bort. Eftersom antalet juryledamöter förutses vara tillräckligt stort för att klara enstaka avgångar utan att det uppstår brist på juryledamöter tills ersättare hunnit väljas, saknas behov av en sådan regel. I den föreslagna lydelsen sägs inget om att en ersättare måste tillhöra samma grupp som den juryledamot som ersätts. Det får dock anses självklart att en ersättare ska tillhöra samma grupp som den som har avgått eller entledigats från uppdraget. 11 kap. 9 § Överklagande av val av juryledamot (12 kap. 8 § TF) 9 § Beslut om val av juryledamot överklagas hos tingsrätten. Tingsrät- ten prövar självmant den valdes behörighet. Vid överklagande av ett beslut som avses i första stycket tillämpas vad som anges i lag om överklagande av tingsrätts beslut under rätte- gång. Hovrättens beslut får inte överklagas. Beslut om val av juryledamot gäller även om det överklagas, om rätten inte beslutar något annat. Den föreslagna lydelsen utgör endast en språklig bearbetning av gällande bestämmelse i TF. Bestämmelsen i gällande 12 kap. 9 § TF om att det ska finnas en lista över juryledamöterna i varje län har utmönstrats och frågan föreslås i stället bli reglerad i lag. 11 kap. 10 § Jäv för juryledamöter (12 kap. 10 § första stycket TF) 10 § Vad som sägs i lag om jäv för domare gäller även juryledamöter. Bestämmelsen har kortats jämfört med gällande rätt. Det får sägas vara en självklarhet att jävsfrågan ska prövas avseende de personer som är upptagna på listan över juryledamöter. I den föreslagna bestämmelsen anges hur denna jävsprövning ska göras. 11 kap. 11 § Om uteslutning av juryledamot (12 kap. 10 § andra och tredje styckena och 11 § TF) 11 § När en jury ska bildas får vardera parten utesluta fyra ledamöter inom den första gruppen och en inom den andra. Därefter tar rätten genom lottning bland de kvarvarande ut så många till suppleanter att det kvarstår sex juryledamöter i den första gruppen och tre i den andra. Önskar endast en av flera medparter utesluta juryledamöter gäller den uteslutningen även för de övriga. Är medparter inte överens om vilka juryledamöter som ska uteslutas avgör rätten frågan genom lott- ning. Bestämmelserna i 12 kap. 10 och 11 §§ i TF har här slagits samman. Det har ansetts logiskt att samla de bestämmelser som reglerar hur en jury bildas i en paragraf. Eftersom det har bildats flera storlän och det eventuellt kan bli fler förändringar av länsindelningen, framstår särbestämmelsen om parternas möjligheter att utesluta ledamöter i som otill- räcklig. Men i stället för att föra in fler storlän i lagtexten föreslås att särbestämmelsen tas bort. I stället utökas uteslutningsmöjlig- heten generellt från tre till fyra inom den första gruppen. Det har inte ansetts nämnvärt påverka yttrandefrihetsintresset negativt att parternas möjligheter att utesluta ledamöter minskas något i vissa län och att den uteslutning som är nödvändig för att få fram rätt antal ledamöter delvis i stället avgörs av . 11 kap. 12 § Juryledamots skyldighet att delta (12 kap. 12 § TF) 12 § Den som inte har laga förfall är skyldig att tjänstgöra i juryn. Finns det inte ett tillräckligt antal juryledamöter på grund av jäv eller laga förfall utser rätten bland behöriga personer tre juryledamöter för varje ledamot som saknas. Av dessa får vardera parten utesluta en. En juryledamot som har uteslutits från samma mål får inte utses. Bestämmelsen har bearbetats språkligt. Någon ändring i sak har inte varit åsyftad. 11 kap. 13 § Talan om enskilt anspråk (12 kap. 14 § TF) 13 § Förs i mål om ansvar även talan om enskilt anspråk mot någon annan än den tilltalade, ska den tilltalade vidta de åtgärder som avses i 3 § fjärde stycket, 11 § första stycket och 12 § andra stycket och som annars skulle ha ankommit på svarandeparten. Förs talan om konfiskering eller avlägsnande av ett massmedium eller om enskilt anspråk utan samband med åtal, tillämpas i fråga om rättegången i ett sådant mål vad som sägs i 2 och 10–12 §§. Har frågan om brott föreligger prövats tidigare i ett yttrandefrihetsmål avseende ansvar för brott, ska samma fråga inte prövas på nytt.