sou · H0B337 · 2012-06-07 00:00:00 — Denna princip gäller således vid tillämpningen av bestämmelser i kulturminneslagen som kan medföra inskränkningar i rätten att använda mark eller byggnad. Bestämmelsen har formulerats med 7 kap. 25 § som förebild, och avser att i fråga om fornlämningsförklaring ge ledning för avvägning mellan det allmänna intresset att åstadkomma ifrågavarande skydd och det enskilda intresset att använda fastigheten på ett sätt som riskerar att motverka skyddssyftet. Paragrafen är ny och ger möjlighet att genom interimistiskt beslut skydda en lämning innan definitivt beslut fattats om eventuell fornlämningsförklaring. Paragrafen anger att när en fråga om fornlämningsförklaring har tagits upp är det förbjudet att utan tillstånd ändra eller skada lämningen. Förbudet gäller från det att ägaren och innehavare av särskild rätt till fastigheten delgetts information om att frågan har väckts eller tagits upp och för av . Om det finns synnerliga skäl får förbudet förlängas, dock högst för varje gång. Paragrafen är ny och anger vad ett beslut om fornlämningsförklaring ska innehålla. Enligt paragrafen ska skälen för beslutet anges när en lämning förklaras som fornlämning. Kravet innebär att de kulturhistoriska värden som föranlett fornlämningsförklaringen ska anges och att skälen ska utvecklas. Det är således inte tillräckligt att använda de kortfattade formuleringarna i 2 § andra stycket. Även fornlämningsområdet ska framgå av beslutet, vilket följer av 3 § andra stycket. Paragrafen är ny och anger att beslut om fornlämningsförklaring och interimistiskt beslut enligt 8 § ska gälla även om det överklagas. Paragrafen är ny och anger de materiella förutsättningarna för att en ägare till en fastighet eller innehavare av särskild rätt till fastigheten ska ha rätt till ersättning av allmänna medel på grund av beslut om fornlämningsförklaring. Den grundläggande förutsättningen är att den pågående markanvändningen avsevärt försvåras. Detta är en ersättningspost som förekommer även i 3 kap. 10 §, men också i annan lagstiftning, såsom i 31 kap. 4 § och 14 kap. 10 § (2010:900). Den grundläggande förutsättningen är att det är en pågående markanvändning som har försvårats. Att fastigheten inte kunnat användas på sätt som planerats grundar inte rätt till ersättning. Inverkan på den pågående markanvändningen ska bestämmas bara med hänsyn till den berörda delen av fastigheten och inte till fastigheten i dess helhet. Vidare fordras för ersättning att den pågående markanvändningen avsevärt försvåras. Tanken är att man måste vara beredd att underkasta sig vissa inskränkningar av hänsyn till allmänna intressen utan att kunna kräva ersättning för bagatellartade intrång. Intrånget ska hänföras bara till den berörda delen av markägarens fastighet. På motsvarande sätt ska ersättning till innehavare av särskild rätt bedömas, varvid man dock får ta hänsyn till att denne kan ha ett mera kortsiktigt intresse av markanvändningen. Paragrafen är ny och anger ersättningens bestämmande i fall som avses i 11 § första stycket. Paragrafen hänvisar till expropriationsrättsliga principer när det gäller ersättning när markägarens eller annan rättighetsinnehavares rådighet inskränks. Hänvisningen avser inte bara regler om ersättningens bestämmande utan också regler om förfarandet. Hänvisningen till expropriationslagen(1972:719) medför att dessa värderingsregler ska gälla. Avsteg från expropriationslagens bestämmelser förekommer i kapitlet. I andra stycket finns en särskild bestämmelse om ersättning för minskning av fastighetens marknadsvärde i fall som avses i 11 §. Ersättning för minskningen av fastighetens marknadsvärde i dessa fall ska bestämmas som skillnaden mellan marknadsvärdet före och efter det ersättningsgrundande beslutet eller åtgärden. Förväntningsvärden kompenseras inte. Av hänvisningen till 4 kap. expropriationslagen följer bl.a. att bestämmelsen i 4 kap. 1 § andra stycket expropriationslagen om ett tjugofemprocentigt påslag ska tillämpas när ersättningen bestäms. Paragrafen motsvarar 3 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse och anger vilka föremål som definieras som fornfynd. Bestämmelsen avser två kategorier av fornfynd, de som har samband med en fornlämning och de som inte har samband med en fornlämning. Indelningen motiveras av reglerna i 14 § om rätten till fornfynd. Paragrafen innehåller en saklig ändring avseende fornfynd som inte har samband med en fornlämning, s.k. lösfynd. Denna kategori, som enligt nu gällande bestämmelse definieras av tidsgränsen , omfattar enligt paragrafen föremål som kan antas vara från tiden . Skälen för ändringen har angetts i allmänmotiveringen, avsnitt 9.7. Paragrafen motsvarar 4 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 5 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Skydd, vård och undersökning av fornlämning och plats där fornfynd påträffats Paragrafen motsvarar 7 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 8 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 9 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Den har dock kompletterats med ett förtydligande i tredje stycket om att beslut avser prövning i det enskilda fallet. Bestämmelsen i fjärde stycket om interimistiskt beslut motsvarar 23 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen är ny och har ingen motsvarighet i nuvarande lagstiftning. Enligt paragrafen kan i det enskilda fallet förklara att en lämning som omfattas av fornlämningsdefinitionen i 2 § inte är en fornlämning. Förklaringen ska benämnas upphävande av fornlämningsskydd och får ske om fornlämningen saknar eller endast har ringa kulturhistoriskt värde. Genom beslutet upphör lämningen att vara fornlämning. Beslutet omfattar även fornlämningsområde som har fastställts genom beslut av . I andra stycket anges att en fråga om upphävande tas upp efter anmälan av eller av på eget initiativ. Bestämmelsen kommenteras i allmänmotiveringen, avsnitt 8.10. Som där anges får en fornlämning anses ha ringa kulturhistoriskt värde då det kan konstateras att den inte längre har något kunskapsinnehåll till följd av att den är slutligt undersökt och dokumenterad i samband med arkeologisk undersökning. Vidare kan frågan om upphävande av fornlämningsskydd aktualiseras då har anledning att hantera en lämning som är mycket allmän och företeelsen i sig är väl känd genom andra historiska källor. Andra skäl att upphäva skyddet för fornlämningar är att bestående förändringar har inträffat på fornlämningen så att den har förstörts eller skadats på ett sätt som gör att det inte är meningsfullt att återställa den eller ställa villkor om dokumentation vid framtida exploatering. Skyldighet att samråda och anmäla Paragrafen motsvarar 10 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse och handlar om hantering av fornlämningar i samband med arbetsföretag. I första stycket anges skyldigheten att efterforska fornlämningsförekomst och att i vissa fall samråda med . Bestämmelsen ger upplysning om vad som åligger den som genomför ett arbetsföretag. Paragrafen innehåller två sakliga ändringar. Det anges uttryckligen i lagen hur den som ska utföra ett arbetsföretag ska fullgöra sin skyldighet och under vilka omständigheter efterforskande alltid ska ske. Han eller hon ska i angiven situation kunna erhålla nödvändig information från eller . Dessa myndigheter är genom sitt ansvar för kulturmiljöarbetet skyldiga att ge informationen om fornlämningsförekomst. Information ska kunna inhämtas via offentliggjorda uppgifter eller genom kontakt med en tjänsteman på myndigheten. I praktiken är det som tillhandahåller information om fornlämningsförekomst via fornminnesinformationssystemet FMIS och som svarar för att lämna besked om fornlämningar i de enskilda ärendena. Liksom enligt gällande rätt omfattar efterforskandet redan kända fornlämningar. Vidare anges numera uttryckligen att efterforskning av fornlämningsförekomst alltid ska ske när platsen för arbetsföretaget ligger i närheten av en fornlämning eller i område med tät fornlämningsförekomst. Andra stycket innehåller inga ändringar i förhållande till gällande rätt. Paragrafen motsvarar 11 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Benämningen särskild utredning har i paragrafen ersatts med arkeologisk utredning eftersom detta förtydligar begreppets innebörd och sambandet med de arkeologiska åtgärderna i 23 §. Uttrycket har även förts in som en mellanrubrik i kapitlet. Paragrafen anger att vid behov får besluta om arkeologisk utredning inför kommande beslut. Bestämmelsen har fått en annan struktur och innebär endast att det uttryckligen anges att kan besluta om arkeologisk utredning även om det rör sig om mindre markområde. Första meningen i första stycket i nuvarande 11 § har delats upp i två meningar. Vidare har bestämmelsen i andra stycket i lagens nuvarande lydelse flyttats till första meningen så att det framgår att får fatta beslut om särskild utredning. Formuleringen i nu gällande lagstiftning utgår från frågan om kostnadsansvaret för utredningen. I utredningens förslag tydliggörs inledningsvis att ett beslut om arkeologisk utredning kan fattas av om syftet är att ta reda på om en fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag. I andra meningen regleras att företagaren ska betala för sådan utredning när större markområde tas i anspråk. I övriga fall kan inte kostnadsansvar åläggas företagaren. Andra stycket motsvarar 11 § andra stycket andra till fjärde meningen i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 12 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse och handlar om ansökan om tillstånd till ingrepp i fornlämning. Termen tillstånd har förts in som en mellanrubrik i kapitlet. Arkeologisk förundersökning och arkeologisk slutundersökning Paragrafen motsvarar 13 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Benämningen särskild undersökning i första och andra stycket har ersatts med arkeologisk slutundersökning eftersom detta förtydligar begreppets innebörd och sambandet med övriga uppdragsarkeologiska åtgärder. Vidare har förfarandet i praktisk tillämpning benämnts som arkeologisk slutunderökning eller arkeologisk undersökning. Uttrycket arkeologisk slutundersökning har tillsammans med det i andra stycket befintliga uttrycket arkeologisk förundersökning förts in som en mellanrubrik i kapitlet. Paragrafen motsvarar 14 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen reglerar kostnadsansvaret för sådan åtgärd som ställs som villkor för tillstånd till ingrepp i en fornlämning. I andra stycket anges undantagen från huvudregeln om att företagaren svarar för kostnader för sådana åtgärder. Paragrafen motsvarar 15 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Inlösen och hittelön vid fornfynd Paragrafen motsvarar 16 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 17 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Bestämmelserna i första stycket motsvarar i huvudsak 18 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Andra stycket motsvarar delvis 18 § andra stycket samt 19 § och 20 § första stycket i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Innehållet i paragrafen överensstämmer i materiellt hänseende med nu gällande bestämmelser. Regleringen har förtydligats med ett tillägg om att tillstånd även krävs för användning av metallsökare under vattenytan. Paragrafens nya lydelse tydliggör den nuvarande regleringen om att metallsökare får användas efter tillstånd och i särskilt i lagen angivna fall. Som en redaktionell förbättring får läsaren redan här i den inledande paragrafen om metallsökare en upplysning om att användningen är tillståndsreglerad utom i de i paragrafen angivna fallen. Tillstånd krävs inte för . Det krävs inte heller tillstånd i militär verksamhet eller för andra myndigheters användning när det i dessa verksamheter uppkommer behov av att använda metallsökare för att kunna lokalisera metallföremål under mark. Medförande och användning får i dessa fall inte avse att söka efter fornfynd. Det bör särskilt nämnas att behovet av att använda metallsökare inom forskning och uppdragsarkeologi tillgodoses inom ramen för paragrafens andra stycke 2. Av denna bestämmelse framgår att tillstånd inte krävs om har gett någon tillstånd att utföra undersökningar av en fornlämning eller en plats där fornfynd har påträffats. Paragrafen motsvarar vad som framgår i 20 § andra stycket i kulturminneslagens nuvarande lydelse om att det är som prövar frågor om tillstånd att använda och medföra metallsökare. Paragrafen är ny och anger när tillstånd får lämnas till att använda och medföra metallsökare. Bestämmelsen innebär ingen materiell förändring i förhållande till hur dispensreglerna enligt gällande reglering tillämpas av . Paragrafen är avsedd att tydliggöra att tillstånd att medföra och använda metallsökare får lämnas endast för verksamhet som avser sökning efter annat än fornfynd samt att tillstånd inte får lämnas när det finns anledning att anta att metallsökare kan komma att användas för att söka efter fornfynd. Vid prövning av en ansökan om tillstånd att medföra och använda metallsökare ska särskilt beaktas om det är ett område där fornminnen har påträffats eller kan förväntas bli påträffade. Det kan i ett sådant fall finnas anledning att anta att metallsökaren kan komma att användas för att söka efter fornfynd. Tillstånd bör därför inte ges för användning av metallsökare på platser med rik fornfynds- eller fornlämningsförekomst. och utgör exempel på sådana platser där tillståndsgivningen av nämnt skäl bör vara ytterst restriktiv. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.4.4. Paragrafen är ny och anger vilka uppgifter ett beslut om tillstånd ska innehålla. Paragrafen motsvarar 21 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 21 a § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 22 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 22 a § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Paragrafen motsvarar 24 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Beträffande kommunens rätt att överklaga beslut har bestämmelsen i tredje stycket kompletterats med att kommunen även har rätt att överklaga beslut om fornlämningsförklaring i 2 § andra stycket och upphävande av fornlämningsskydd i 19 §. Paragrafen motsvarar 25 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Bestämmelsen har kompletterats med en reglering i första stycket 1 om att beslut om ersättning i ett ärende om fornlämningsförklaring inte får överklagas. Vidare har paragrafen kompletterats med en bestämmelse om att ett beslut av om att avslå en ansökan om fornlämningsförklaring endast kan överklagas av . Kapitlet innehåller bestämmelser om byggnadsminnen. I paragrafen anges på vilken grund en byggnad, park, trädgård eller annan anläggning kan förklaras som byggnadsminne. I första stycket har kvalifikationsgränsen för en byggnadsminnesförklaring omformulerats så att det nu framgår att en byggnad eller en anläggning av nämnt slag som har ett synnerligen högt kulturhistoriskt värde, eller som ingår i ett bebyggelseområde med ett synnerligen högt kulturhistoriskt värde, får förklaras för byggnadsminne av läns- Motiven till ändringen redovisas i avsnitt 11.2.1. Förändringen innebär inte någon saklig ändring i förhållande till gällande bestämmelse. I förtydligande syfte har begreppet byggnadsminnesförklaring införts i första stycket avseende förfarandet när en byggnad förklaras som byggnadsminne. Begreppet används därefter i kapitlet i övrigt. I paragrafen anges vad som får regleras genom skyddsbestämmelser vid byggnadsminnesförklaring. I andra stycket har ändringar gjorts som är av redaktionell art. Begreppet föreskrifter har tagits bort. I förtydligande syfte anges istället att skyddsbestämmelser för ett område kring byggnadsminnet får innefatta inskränkningar i markanvändningen. Detta innebär inte någon ändring i förhållande till vad som var avsett att gälla i sak med tidigare utformning. Förslaget har tidigare lagts fram av i K-märkt, Förslag till förbättrat skydd för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse (SOU 2004:94 s. 32). I paragrafens första stycke har i förtydligande syfte begreppet förordna ersatts av besluta. Detta innebär ingen ändring i sak. Kapitlet innehåller bestämmelser om kyrkliga kulturminnen. I paragrafen anges att kyrkobyggnader och kyrkotomter som har tillkommit kan underkastas tillståndsprövning i 3 § efter särskilt beslut. Kvalifikationsgränsen för sådan kyrkobyggnad eller kyrkotomt har omformulerats så att den enligt förslaget ska ha ett högt kulturhistoriskt värde. Motiven till ändringen redovisas i avsnitt 11.3.1 Förändringen innebär inte någon saklig ändring i förhållande till gällande lag, förutom att ansvaret för tillståndsprövningen flyttas från till . I paragrafen anges att en begravningsplats som har tillkommit kan underkastas tillståndsprövning i 13 § efter särskilt beslut, om begravningsplatsen ligger invid en kyrkobyggnad som uppförts eller om begravningsplatsen har ett visst kulturhistoriskt värde. Kvalifikationsgränsen för en begravningsplats har omformulerats så att den ska ha ett högt kulturhistoriskt värde. Förändringen innebär inte någon saklig ändring i förhållande till gällande reglering förutom att ansvaret för tillståndsprövningen flyttas från till . Översyn av lagstiftning och nationella mål på En särskild utredare ska se över lagstiftningen och de nationella målen på kulturmiljöområdet. lämna sådana förslag till förändringar av lagstiftningen inom kulturmiljöområdet som ska syfta till att öka möjligheterna att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer, göra en redaktionell översyn av lagen (1988:950) om kulturminnen m.m., och lämna förslag till hur de särskilda nationella målen för arbetet med kulturmiljön kan tydliggöras och anpassas till de nya kulturpolitiska målen. Uppdraget ska redovisas . Bevara, använda och utveckla Regeringen gör i budgetpropositionen (prop. 2010/11:1, utg.omr. 17, s. 29) bedömningen att möjligheterna att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer behöver öka. Av budgetpropositionen framgår också att en av regeringens prioriteringar är kulturarv för framtiden. I detta ligger att såväl det historiska som det moderna kulturarvet ska värnas som en tillgång för både dagens och kommande generationer. Den senaste större utredningen av kulturmiljöområdets lagstiftning gjordes av –1996. Utredningens uppdrag var att se över bestämmelserna om byggnader, kultur- miljöer, prästgårdar, kyrkstäder och ortnamn i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen). Utredningen lämnade betänkandena Kulturegendomar och kulturföremål (SOU 1995:218) och Skyddet av kulturmiljön (SOU 1996:128). Som en följd av förslagen i dessa tillsattes 2002 för att utreda skyddet för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse och skyddet för de norrländska kyrkstäderna. Flera av förslagen i den utredningens betänkanden De norrländska kyrkstäderna (SOU 2003:81) och K-märkt (SOU 2004:94) har behandlats i en skrivelse till (Vissa kulturmiljöfrågor, skr. 2009/10:74, bet. 2009/10:KrU8, rskr. 2009/10:201). I preciseringarna av generationsmålen inom miljömålssystemet slås det fast att miljöpolitiken bl.a. ska inriktas mot att natur- och kulturmiljön bevaras, främjas och nyttjas hållbart (prop. 2009/10:155). I kulturminneslagen slås det fast att ansvaret för att skydda och vårda kulturmiljön delas av alla. I den kulturpolitiska propositionen Tid för kultur (prop. 2009/10:3) understryks att en viktig förutsättning för detta är att det är möjligt att ta del av och använda kulturarvet och kulturmiljön. Bevarande av kulturarv och kulturmiljöer kan också bidra till goda livsmiljöer och upplevelser samt skapa förutsättningar för utveckling av nya idéer och verksamheter i hela landet. I den kulturpolitiska propositionen framhålls också att grunden för kulturmiljöarbetet är kunskap om kulturarvet och kulturmiljön och om de olika processer i samhället där dessa används och utvecklas. Vidare framhålls vikten av att säkra människors tillgång till kulturarvet och kulturmiljön och, i vid bemärkelse, göra dem användbara och meningsfulla. I samma proposition aviserar regeringen även en översyn av de ändamål som bidraget till kulturmiljövård får användas till. Översynen resulterade i en ny förordning (2010:1121) om bidrag till värdefulla kulturmiljöer, som trädde i kraft . Förordningen syftar till att de nya kulturpolitiska målen ska få genomslag i kulturmiljöarbetet. Dessutom innebär förändringarna, förutom en generell modernisering, att tillgänglighet, bättre kunskapsunderlag och ökad helhetssyn betonas ytterligare. Enligt de nya kulturpolitiska mål som antagits av (prop. 2009/10:3, bet. 2009/10:KrU5, rskr. 2009/10:145) ska kulturen vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft med yttrandefriheten som grund. Alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Kreativitet, mångfald och konstnärlig kvalitet ska prägla samhällets utveckling. För att uppnå målen ska kulturpolitiken: främja allas möjlighet till kulturupplevelser, bildning och till att utveckla sina skapande förmågor, främja kvalitet och konstnärlig förnyelse, främja ett levande kulturarv som bevaras, används och utvecklas, främja internationellt och interkulturellt utbyte och samverkan, särskilt uppmärksamma barns och ungas rätt till kultur. Kopplat till de nya målen förs i nämnda proposition resonemang om kulturarvets roll och betydelse och en rad perspektiv lyfts fram som bör beaktas i detta sammanhang. Där konstateras bl.a. att kulturarvet präglas av historien och mångfalden i dagens samhälle och är lika mångfacetterat och mångbottnat som samhället självt. Det bär samhällets minnen och handlar om såväl framsteg och framgångar som misslyckanden och lidanden. Synen på och tolkningen av kulturarvet förändras ständigt. I propositionen framhålls också att kulturarvet skapar perspektiv på samhället och dess utveckling och berikar människors liv. Det tillhör alla och bör ses som en kraft i samhället som bidrar till utveckling och förnyelse. Kulturarvets möjligheter tas bäst tillvara när en mångfald av aktörer, såväl enskilda människor som myndigheter, institutioner, organisationer och näringsliv, bidrar med sina perspektiv och använder kulturarvet utifrån olika utgångspunkter (prop. 2009/10:3). Uppdraget att se över lagstiftning och nationella mål Ökade möjligheter att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer Kulturmiljön är ett resultat av mänskligt ägande och brukande av fastigheter, odlingslandskap, miljöer och kulturföremål. För att bevara kulturmiljöernas värden är det angeläget att miljöerna används och hålls levande. Regeringen anser att möjligheterna att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer behöver öka. kartlägga vilka intressekonflikter som kan finnas mellan skyddet och brukandet av kulturmiljön och analysera hur dessa eventuella konflikter kan överbryggas, och lämna sådana förslag till förändringar av lagstiftningen inom kulturmiljöområdet som syftar till att öka möjligheterna att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer. Utredaren bör ta sin utgångspunkt i att regelverken inom området bör främja ett levande kulturarv som bevaras, används och utvecklas. Utredaren bör också beakta att det finns ett egenvärde i att makten över besluten förs närmare den enskilda människan och att det är viktigt att kulturarvet görs synligt och tar plats på fler ställen i samhället. Lagstiftning som kan beröras är bl.a. 2 och 3 kap. kulturminneslagen samt bestämmelserna om kulturreservat i 7 kap. (1998:808). Ett exempel på en fråga som kan aktualiseras är att tillämpningen av fornlämningsbegreppet, enligt 2 kap. kulturminneslagen, i vissa sammanhang upplevs som otydlig. Utredaren bör därför pröva olika möjligheter till regelförenkling och ökad tydlighet i detta avseende.