sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Under i övrigt likartade förhållanden måste det vidare ligga närmre till hands att medge bevis- ning som bryter anonymiteten, om bevisningen kan antas vara till den tilltalades förmån än om motsatsen är fallet. Sammanfattningsvis vill jag understryka att beslut om att hänsynen till anonymiteten skall vika får fattas endast om mycket starka skäl kan åberopas. 1975/76:204 s. 143. 1990/91:64 s. 140. 41SOU 1990:12 s. 249. 1975/76:204 s. 111 f. I specialmotiveringen43 angav föredragande statsrådet att det enligt hans mening i princip inte förelåg hinder mot att företrädare för en tidning hörs under förundersökningen till utrönande av vem som har lämnat uppgifter som av allt att döma har anskaffats genom inbrott eller på annat sådant sätt. Det måste emellertid enligt före- dragande statsrådet kunna åberopas mycket starka skäl för att ett sådant förhör skall kunna tillåtas och även om regeln i och för sig medger vittnesförhör också under förundersökning fick det förut- sättas att avkall från tystnadsplikten i flertalet fall medges endast för förhör vid huvudförhandling. I paragrafernas tredje stycke anges att rätten vid förhör som avses i punkten 4 och 5 skall noga vaka över att frågor inte ställs som kan inkräkta på tystnadsplikten utöver vad som är medgivet. Tystnadsplikten kompletteras av det straffsanktionerade efter- forskningsförbudet i 3 kap. 4 § TF respektive 2 kap. 4 § YGL. Efterforskningsförbudet innebär att myndigheter och andra all- männa organ inte får forska efter den anonyme författaren eller upphovsmannen eller vem som utgett eller avsett att utge fram- ställning i tryckt skrift, vem som lämnat uppgift för publicering eller vem som tillhandahållit framställningen för publicering i vidare mån än som erfordras för åtal eller annat ingripande mot honom som är tillåtet enligt TF eller YGL. För uppsåtlig överträdelse av efterforskningsförbudet döms till böter eller fängelse i högst ett år.44 Enligt sista meningen i 3 kap. 4 § TF och 2 kap. 4 § YGL skall vid tillåten efterforskning den i 3 kap. 3 § TF respektive 2 kap. 3 § YGL angivna tystnadsplikten beaktas. Regeln innebär att myndig- heter vid tillåten efterforskning skall självmant iaktta och respek- tera tystnadsplikten. Detta betyder att ett frågeförbud gäller för den efterforskande myndigheten. Trots att efterforskning är till- låten tar alltså tystnadsplikten över och gäller även till förmån för den som har begått brott mot vilket ingripande är tillåtet. Medde- larskyddet är alltså mera vidsträckt än meddelarfriheten.45 1975/76:204 s. 144. 443 kap. 5 § andra stycket TF, 2 kap. 5 § andra stycket YGL. 1975/76:204 s.113, Axberger Tryckfrihetens gränser, 1984, s. 346. I 36 kap. 5 § sjätte stycket RB anges att den som har tystnadsplikt enligt 3 kap. 3 § TF eller 2 kap. 3 § YGL får höras som vittne om förhållanden som tystnadsplikten avser endast i den mån det före- skrivs i nämnda paragrafer. Regeln infördes på initiativ av Lagrådet.46 Den har betydelse inte bara vid överväganden angående vittnesförhör med en företrädare för massmedia utan också vid överväganden angående användning av tvångsmedel. Som berörts tidigare får ju enligt 27 kap. 2 § RB beslag inte läggas på skriftlig handling om dess innehåll kan antas vara sådant att den som inne- har handlingen antingen inte får höras som vittne om det eller är den till vars förmån tystnadsplikten gäller. Regeln är även av bety- delse i fråga om husrannsakan (28 kap. 1 § RB) och kroppsvisi- tation (28 kap. 11 § RB) eftersom sådana åtgärder för eftersökande av föremål endast får avse föremål som är underkastade eller kan tas i beslag. När det sjätte stycket med erinran om tystnadsplikten enligt TF infördes i 36 kap. 5 § RB sades i motiven inget om hur det var tänkt att beslagsförbudet i 27 kap. 2 § RB och reglerna om husrannsakan och kroppsvisitation i 28 kap. 1 och 11 §§ RB skulle tillämpas i förhållande till tystnadspliktsreglerna i TF. Denna fråga behandla- des däremot i förarbetena till bl.a. lagfästandet av proportiona- litetsprincipen i 27 kap. 1 § tredje stycket RB.47 Straffprocessuella tvångsmedel används i brottsutredande syfte eller för att en rättegång skall kunna genomföras. De innefattar normalt tvång mot person eller egendom.48 Regler om straff- processuella tvångsmedel finns i 24–28 kap. RB och en del särskilda lagar. Exempel på sådana tvångsmedel är häktning, beslag och hus- rannsakan. Hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning betraktas också som straffprocessuella tvångs- medel trots att de saknar inslag av tvång. Att dessa åtgärder räknas till tvångsmedlen torde bero på att de omfattas av grundlags- 46SFS 1977:1020, prop. 1977/78:62, KU 20, rskr 78. 47SFS 1989:650, prop. 1988/89:124, JuU25, rskr. 48Jfr , m.fl., Rättegång III, sjunde uppl.,2006, s. 37 ff. skyddet för den personliga integriteten i 2 kap. 6 § RF och på att den övervakade skulle motsätta sig åtgärden om han kände till den.49 Även i andra mål än brottmål kan vissa tvångsåtgärder vidtas. Enligt 15 kap. RB kan i tvistemål bl.a. kvarstad användas till säk- rande av betalning av en fordran eller säkerställande av bättre rätt till egendom. I detta sammanhang är emellertid endast sådana åtgärder av intresse som kan innebära risk för avslöjande av uppgifter som är anonymitetsskyddade enligt TF eller YGL. I det följande behandlas därför endast sådana åtgärder. Editionsföreläggande enligt 38 kap. RB är exempel på en sådan åtgärd som kan företas i tvistemål. Mot bakgrund av integritetsskyddet i RF anses att det för användande av tvångsåtgärder mot enskilda gäller främst fyra all- männa principer. Dessa är legalitetsprincipen, ändamålsprincipen, behovsprincipen och proportionalitetsprincipen. Legalitetsprincipen innebär att tvångsåtgärder inte får företas utan att det föreligger ett uttryckligt stöd i lag. Ändamålsprincipen innebär att tvångsmedel endast får användas i det syfte som det är avsett för. Behovsprinci- pen innebär att en tvångsåtgärd inte bör företas om det inte är nöd- vändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Den åtgärd skall väljas som innebär minsta möjliga intrång i den enskildes frihet och rätt. Åtgärden skall vara ägnad att leda till det önskade resultatet och den skall upphävas när det inte längre föreligger skäl för den. Behovsprincipen kommer till tydligt uttryck i t.ex. 25 kap. 1 § RB när det gäller användningen av reseförbud i stället för häktning i vissa fall. Proportionalitetsprincipen innebär att ett tvångsmedel får tillgripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Åtgärden skall alltså i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. Proportionalitetsprincipen lagfästes år 198950, se 24 kap. 1 § tredje stycket RB (häktning), 25 kap. 1 § tredje stycket RB (reseförbud och anmälningsskyldighet), 26 kap. 1 § andra stycket RB (kvarstad), 27 kap. 1 § tredje stycket RB (beslag, postkontroll, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning) och 28 kap. 3 a § RB (husrannsakan). Vid införandet av proportionalitetsprincipen erinrade departe- mentschefen om att det i varje enskilt fall måste ske en prövning av om tvångsmedlet över huvud taget behöver tillgripas och om syftet 49Jfr , m.fl., Rättegång III, sjunde uppl.,2006, s. 42. 50SFS 1989:650, prop. 1988/89:124, JuU25, rskr. kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd.51 Hon angav också att med motstående intresse avsågs, förutom direkta följder för den som utsätts för tvångsmedlet, även indirekta verk- ningar av tvångsmedelsanvändningen. Det kan t.ex. röra sig om intrång i tredje mans rättsligt skyddade intressen. Som exempel på situationer där sådana effekter kan uppstå nämndes husrannsakan på en tidningsredaktion eller avlyssning av telefoner på en sådan redaktion. Det angavs att hemlig teleavlyssning ter sig särskilt all- varlig om den används på anknytningar till tidningsföretag eller andra massmedieföretag. Följderna för flödet av meddelanden till de nyhetsförmedlande organen skulle i sådana fall enligt föredra- gande statsrådet kunna bli mycket allvarliga. Hon anförde att utrymmet för t.ex. hemlig teleavlyssning av ett massmedieföretag därför torde bli mycket begränsat men att det ändå inte kunde ute- slutas att tvångsmedel undantagsvis måste tillgripas också där.52 När det gällde skyddet för anonymitetsintresset konstaterade departementschefen att förarbetena till införandet av det nya sjätte stycket i 36 kap. 5 § RB med erinran om tystnadsplikten enligt TF inte gav någon ledning angående hur det var tänkt att beslagsför- budet i 27 kap. 2 § RB och reglerna om husrannsakan och kropps- visitation i 28 kap. 1 och 11 §§ RB skulle tillämpas i förhållande till tystnadspliktsreglerna i TF. Hon anförde därefter följande53: När det gäller direkt efterforskning genom beslag, husrannsakan eller kroppsvisitation som ett led i utredning av brott som avses i 3 kap. 3 § 4 TF eller i syfte att få fram bevisning i andra brottmål som avses i punkt 5 av samma paragraf, har tvångsmedelskommittén i sitt slutbe- tänkande uttalat sig om två tänkbara tolkningar. Den ena är att, eftersom frågor inte får ställas till den tystnadspliktige utom dom- stolsförhandling, inte heller tvångsmedel får tillgripas mot honom till utrönande av det som han inte får röja. Den andra är att, om det när frågan om tvångsmedelsanvändning kommer upp kan förutses att rät- ten vid ett framtida vittnesförhör skulle komma att anse att tystnads- plikten bör vika för vittnesplikten, tvångsmedel bör kunna användas. Den tystnadspliktige skulle ju då få höras som vittne om uppgiften. Kommittén anslöt sig närmast till den senare tolkningen. Departe- mentschefen hade den uppfattningen att någon annan tolkning än den första inte var rimlig. Hon menade att detta följde redan av 1988/89:124 s. 27. 1988/89:124 s. 28. 1988/89:124 s. 34 f. lagstiftningens utformning och ordalydelse och de uttalanden som gjorts i prop. 1975/76:204. I 3 kap. 4 § TF har ju föreskrivits att, om efterforskning får före- komma, därvid skall beaktas den i 3 § angivna tystnadsplikten. I moti- ven anges (s. 113) att tystnadsplikten härigenom får sin motsvarighet i ett principiellt frågeförbud för polis och andra myndigheter. Detta innebär också att polis och åklagare inte kan använda tvångsmedel för att komma åt uppgifter hos dem för vilka tystnadsplikt gäller enligt 3 kap. 3 § 4 och 5 TF. Innehåller t.ex. en skriftlig handling en anonymi- tetsskyddad uppgift som är av direkt betydelse för utredningen av brottet, får åklagaren i stället för att ta handlingen i beslag försöka få rättens tillstånd till att få fram uppgiften vid förhör inför domstol med den person som kan tänkas sitta inne med informationen i fråga. Att tystnadsplikt inte gäller i vissa fall i fråga om brott mot rikets säkerhet följer av 3 kap. 3 § 3 TF. Med denna tolkning av bestämmelserna ansåg departementschefen att det skydd den enskilde hade mot direkt efterforskning av ano- nymitetsskyddade uppgifter genom tvångsmedelsanvändning hade fått en rimlig avvägning och föreslog inte någon ytterligare lagstift- ning i ämnet. Departementschefen berörde därefter det förhållandet att kon- flikt med anonymitetsskyddet kan uppkomma även när skyddade uppgifter inte direkt efterforskas utan kan komma att röjas som en bieffekt av tvångsmedelsanvändningen. Hon angav att det enligt hennes förmenande viktigaste skyddet mot sådant röjande av skyd- dade uppgifter var de regler som förhindrar att ett tvångsmedel avsiktligt används för andra ändamål än det formellt beslutats för. Härtill kom att proportionalitetsprincipen också hade betydelse i bieffektsfallen. Departementschefen angav att när hon nu föreslog att denna princip skulle lagfästas för de straffprocessuella tvångs- medlen gav detta ett förhöjt och tillräckligt skydd mot obehörigt röjande av uppgifter som inte är direkt efterforskade vid tvångsme- delsanvändningen. Enligt 27 kap. 1 § första stycket RB må föremål som skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara genom brott någon avhänt eller på grund av brott förverkat tagas i beslag. 1988/89:124 s. 35 kap. 1 § andra stycket RB föreskrivs att reglerna om beslag inte bara gäller föremål utan även skriftliga handlingar, om inte annat är föreskrivet. Syftet med regeln är att göra klart att en handling får tas i beslag även om det bara är den information som handlingen innehåller som är av intresse, inte handlingen som sådan. I 27 kap. 2 § RB finns en regel om beslagsförbud avseende skriftlig handling. Om handlingens innehåll kan antas vara sådant att någon inom de kate- gorier som räknas upp i 36 kap. 5 § RB (bl.a. läkare, advokater, sjuksköterskor och psykologer) inte får höras som vittne om inne- hållet i handlingen och handlingen innehas av denne eller av den till vars förmån tystnadsplikten gäller, får handlingen inte tas i beslag. Vidare får meddelanden mellan den misstänkte och hans närstående eller hans närstående emellan bara tas i beslag vid mycket grova brott. Enligt 27 kap. 9 § RB kan domstol förordna att försändelse som får tas i beslag och väntas komma in till ett befordringsföretag skall hållas kvar , högst en månad, tills frågan om beslag har avgjorts, s.k. postkontroll. Brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag får tas i beslag endast om det för brottet är föreskrivet fängelse eller där- över och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren (27 kap. 3 § RB). Enligt 27 kap. 12 § RB gäller särskilt stränga regler angående vem som får undersöka post- eller telegrafför- sändelse, brev eller annan sluten handling som tas i beslag. Regler om kontroll av postförsändelser finns också i 6 kap. 11 och 12 §§ tullagen (2000:1281), 3 kap. 1 § lagen (1998:506) om punktskatte- kontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter, 22 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och 19 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Som framgått tidigare finns den s.k. proportionalitetsprincipen lagfäst i 27 kap. 1 § tredje stycket RB i fråga om beslag och post- kontroll (samt hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning). Regeln innebär att tvångsmedel enligt kapitlet får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse. Som exempel på en situation då intrång i ett motstående intresse kan uppkomma har nämnts husrannsakan på en tidnings- redaktion eller avlyssning av telefoner på en sådan redaktion. Även beslag av handlingar på en sådan plats kan naturligtvis innebära ett Som tidigare nämnts får polis och åklagare inte använda tvångsmedel för att komma åt uppgifter hos dem för vilka tystnadsplikt gäller enligt 3 kap. 3 andra stycket 4 och 5 TF.55 Det- samma måste anses gälla dem för vilka tystnadsplikt gäller enligt 2 kap. 3 § andra stycket 4 och 5 YGL. Innehåller t.ex. en skriftlig handling en anonymitetsskyddad uppgift som är av direkt bety- delse för utredningen av brottet, får åklagaren i stället för att ta handlingen i beslag försöka få rättens tillstånd till att få fram upp- giften vid förhör inför domstolen med den person som kan tänkas sitta inne med informationen i fråga. Beslag får beslutas av den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer häktning, husrannsakan, kroppsvisi- tation eller kroppsbesiktning beträffande föremål som därvid påträffas. Föremål som påträffas i annat fall får tas i beslag av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål får åtgär- den företas av polisman, om det inte är fråga om försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag (27 kap. 4 § RB). Enligt 27 kap. 5 § RB får rätten förordna om beslag på föremål som företes vid rätten eller eljest är tillgängligt för beslag. Under förun- dersökningsstadiet kan rätten ta upp en fråga om beslag endast på yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren. Efter åtalet får rätten ta upp frågan även på yrkande av målsäganden eller själv- mant. Om fråga om beslag väcks vid rätten skall förhandling i frå- gan äga rum . Närmare om beslagsförbudsreglernas tillämpning på datalagrad information56 Enligt ordalydelsen i 27 kap. 2 § gäller reglerna om beslagsförbud endast skriftliga handlingar. Av förarbetena framgår att beslagsför- budet inte enbart är avsett att träffa skriftliga meddelanden utan även andra handlingar, t.ex. läkarjournaler (se SOU 1938:43 s. 324 och NJA II 1943 s. 360). Flera utredningar har berört frågan om beslagsreglerna, däribland beslagsförbudet, är tillämpliga på elektro- niska handlingar och uppgifter. Utredningen om anonymitetsskydd vid beslag och husrannsakan tillsattes för att utreda behovet av särskilda regler till skydd för anonymiteten hos meddelare i sam- band med användning av beslag och husrannsakan. 55Jfr Fitger, Kommentar till . 56Detta avsnitt är hämtat från SOU 2011:45 s. 291 ff. föreslog, med hänvisning till definitionen av begreppet allmän handling i TF, ett tillägg till bestämmelsen i 27 kap. 1 § RB som innebar att skriftliga handlingar i det aktuella avseendet skulle omfatta även upptagningar som kan läsas eller avlyssnas endast med tekniskt hjälpmedel (se SOU 1976:36 s. 85). Förslaget genom- fördes inte. hade uppfattningen att polisens befogen- het att söka efter information i datorer saknar stöd i lag och att det fanns behov av att lagreglera detta (SOU 1995:47 s. 184). Utred- ningen föreslog att begreppet föremål i 27 kap. RB skulle ersättas med egendom. När det gäller beslagsförbuden innebar förslaget en utvidgning av tillämpningsområdet på så sätt att förbuden, för- utom skriftliga handlingar, också skulle avse annan egendom som kan innehålla skyddsvärda uppgifter, t.ex. disketter och kassett- band. Inte heller dessa förslag har lett till lagstiftning. IT-utred- ningen – som hade i uppdrag att lämna förslag till erforderlig regle- ring vid övergången från traditionella rutiner till elektronisk doku- menthantering – ansåg, till skillnad från , att bestämmelserna i 27 och 28 kap. RB är tillämpliga även när det gäl- ler datalagrad information (SOU 1996:40 s. 209). I promemorian Brott och brottsutredning i IT-miljö (Ds 2005:6) konstaterades att beslagsförbuden enligt sin ordalydelse bara gäller när det är fråga om en traditionell handling och inte när informa- tionen finns lagrad på datamedium. Enligt utredaren innebär detta att, genom den tekniska utvecklingen, skyddet för exempelvis läkarjournaler i elektronisk form, en advokats datalagrade klient- handlingar eller en tidningsredaktions material som inte finns i pappersform blir betydligt sämre än vad lagstiftaren har avsett, eftersom regeln om beslagsförbud inte har anpassats till den numera dominerande formen för framställning och lagring av text. I promemorian föreslås att det av 27 kap. 1 § RB uttryckligen ska framgå att inte bara skriftliga handlingar utan även elektroniska handlingar kan bli föremål för beslag. Därmed skulle det klargöras att reglerna om beslagsförbud omfattar även bevisning i elektronisk form (Ds 2005:6 s. 283 f. och s. 303 f.). Promemorian har remiss- behandlats men har inte lett till några lagstiftningsåtgärder. Det finns inga rättsfall där HD uttalat sig om tillämpningen av beslagsförbuden på datalagrad information. Däremot har HD tolkat tillämpligheten av reglerna om edition i 38 kap. RB när det gäller sådan information. Dessa bestämmelser gäller enligt sin orda- lydelse bara skriftliga handlingar. I avgörandet NJA 1998 s. 829 fann HD att editionsreglerna, trots ordalydelsen, är tillämpliga även på datalagrad information. Samtliga instanser gjorde för övrigt samma bedömning JK har i ett beslut (dnr 6372-07-31 och 6373-07-31) framfört uppfattningen att det bör klargöras om beslagsförbudet i 27 kap. 2 § RB är tillämpligt även på elektroniska handlingar. Bakgrunden till ärendet var att det vid en husrannsakan hos en journalist med anknytning till ett medieföretag gjorts ett beslag av en dator. Tvångsåtgärderna vidtogs med anledning av en förundersökning om bl.a. mutbrott och skattebrott. Journalisten och medieföretaget begärde rättens prövning av beslaget och upp- gav att den beslagtagna datorn innehöll material som omfattas av källskyddet i yttrandefrihetsgrundlagen. Beslaget fastställdes i tings- rätt och hovrätt. HD meddelade inte prövningstillstånd. Tingrätten ansåg att det, med hänsyn till att en dator kan innehålla en mycket stor mängd uppgifter och att dessa kan vara av vitt skilda slag, skulle föra för långt att genom en analogisk tolkning låta bestäm- melsen om beslagsförbud i 27 kap. 2 § RB omfatta också all den information som finns i en dator. En annan sak är, enligt tingsrät- ten, att ändamålet med förbudsregeln bör tillmätas betydelse vid den proportionalitetsbedömning som ska göras enligt 27 kap. 1 § tredje stycket RB (tingsrätts beslut , mål nr B 19049-07). Hovrätten delade tingsrättens uppfattning. JK konstaterade i sitt beslut att det framförts olika åsikter i frågan om beslagsförbudet i 27 kap. 2 § RB är tillämpligt vid beslag av datorlagrad information och att det måste ses som ett problem att det är oklart vad som omfattas av bestämmelsen. Eftersom regeln enligt JK skyddar väsentliga intressen borde skyd- det gälla oavsett på vilket medium informationen är lagrad. Princi- pen som kommer till uttryck i 27 kap. 2 § RB bör därför, enligt JK, gälla även för annat än skriftliga handlingar. Med anledning av detta ansåg JK att rättsläget bör klargöras. Enligt JK är en möjlighet att i linje med vad som föreslås i Ds 2005:6 klargöra att den aktuella bestämmelsen ska tillämpas även på elektroniska handlingar. Med tanke på att det är informationen, snarare än föremålet, som är av intresse i sammanhanget kan man enligt JK exempelvis tänka sig att beslag ibland får läggas på viss information i en dator men inte på datorn som sådan. Även JO har i ett beslut gjort uttalanden angående beslagsförbudsregelns tillämplighet på elektroniska hand- lingar (dnr 2138-2007). Bakgrunden i ärendet var att det i samband med en husrannsakan hos en brottsmisstänkt person, som varit gift med en annan i ärendet misstänkt person, beslagtagits en dator där det fanns lagrat e-postkorrespondens mellan de aktuella personerna. Korrespondensen åberopades sedan av åklagaren som bevisning i den efterföljande rättegången mot de båda misstänkta. anförde i sitt yttrande till JO bl.a. följande. Enligt gällande rätt är det tillåtet att under en husrannsakan söka efter information i en dator (SOU 1995:47 s. 184). Med de informations- mängder som är vanliga i datorer är det dock normalt inte praktiskt genomförbart. Då fråga om beslag uppkommer med anled- ning av vad som påträffats eller kan komma att påträffas i en dator, torde därför i praktiken inte finnas något annat sätt än att ta denna eller del av datorn i beslag. Det är en nödvändighet för en effektiv brottsbekämpning att så kan ske. Ett beslut att ta en dator eller en del av en dator i beslag kan inte anses stå i konflikt med beslagsförbudsre- geln. Åtgärden att på papper skriva ut en elektronisk handling innebär enligt min mening inte heller att en skriftlig handling tas i beslag (se om dessa frågor i Brott och brottsutredning i IT-miljö, Ds 2005:6 s. 303 ff.). Något lagstridigt beslag har det därför enligt min mening inte varit frågan om. Frågan är då om det har funnits hinder att använda de aktuella e-postmeddelandena trots att beslaget av datorn i och för sig inte har varit felaktigt och den information de innehåller inte har kommit åklagaren till del i strid med gällande rätt. Ändamålet med beslagsförbudsregeln är att skydda förtroligheten mellan vissa personkategorier, däribland den misstänkte och honom eller henne närstående personer. Vid tillkomsten av beslagsförbudsregeln var van- liga papper den huvudsakliga informationsbäraren.