sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — Däremot får bestämmel- sen betydelse för skyldigheten att rapportera till kommissionen om utvecklingen och tillämpningen av ny teknik enligt art. 72. (se av- snitt 5.2). 5Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt I detta avsnitt analyseras behovet av författningsändringar med anledning av genomförandet av IED, kapitel VII, art. 71-82. Utredningens bedömning: Det svenska systemet har utpekade myndigheter för tillståndsprövning och tillsyn. Någon ändring av detta system krävs inte till följd av IED. och (Jordbruks- verket) bör vara de myndigheter som för del bevakar och deltar i arbetet med att ta fram nya BAT-referensdokument samt tar fram generella föreskrifter för att genomföra kommande BAT-slutsatser om detta bedöms lämpligt. Enligt art. 71 IED ska medlemsstaterna utse behöriga myndigheter att svara för fullgörandet av de uppgifter som följer av direktivet. Bestämmelsen motsvarar art. 2.8 i IPPC-direktivet och ska därför i allt väsentligt redan vara införlivad i svensk rätt. De skyldigheter som följer av IED och som åvilar myndigheter rör tillstånds- prövning, miljötillsyn och rapportering till kommissionen. I dessa frågor ingår bl.a. skyldigheten för behöriga myndigheter att sam- råda med andra medlemsstater vid gränsöverskridande verkningar och krav på regelbunden översyn av tillstånden. Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt Utredningens bedömning är att det inte krävs någon ändring av den svenska prövningsordningen till följd av genomförandet av IED. I bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verk- samhet och hälsoskydd specificeras vilka typer av miljöfarliga verk- samheter som är tillståndspliktiga respektive anmälningspliktiga. De tillståndspliktiga verksamheterna med beteckningen A och B tillståndsprövas av mark- och miljödomstol respektive av läns- styrelsen. Ett beslut om tillstånd kan överklagas till Mark- och och, om tillståndsfrågan prövades av mark- och miljödomstolen som första instans, till . Prövningstillstånd krävs för prövning av och av Mark- och . Om en verksamhet eller åtgärd kan antas få betydande gränsöverskridande verkningar är ansvarigt för att informera och samråda med motsvarande myndighet i en annan medlemsstat enligt 6 kap. 6 § och 9 § förordning (1998:905) om miljökonsekvensbeskrivningar (MKB-förordningen). När det gäller systemet för vilka myndigheter som utövar den operativa tillsynen enligt följer detta av miljötillsyns- förordningen (2011:13). Genom antagandet av den nya förord- ningen har reglerna om ansvarsfördelningen mellan tillsynsmyndig- heterna förtydligats jämfört med den tidigare förordningen (1998:900) om tillsyn enligt . Utredningen har inte sett behov av någon ändring av det nuvarande systemet för tillsyns- ordning. Det är länsstyrelserna och kommunerna som utövar tillsyn över IPPC-anläggningarna och som kommer att utöva tillsyn över IED-anläggningarna. Översyn och omprövning av tillstånd Tillsynsmyndigheterna är skyldiga att fortlöpande bedöma om villkoren i tillstånden är tillräckliga och vid behov ansöka om omprövning om förutsättningarna enligt 24 kap. 5 eller 6 § Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt föreligger (26 kap. 1 och 2 §§ ). Enligt nuvarande ord- ning ligger ansvaret på myndigheter att ansöka om omprövning (24 kap. 7 § ). För att uppfylla krav på regelbunden översyn av tillståndsvillkoren i art. 21 IED har utredningen föreslagit att verksamhetsutövarna blir skyldiga att driva ompröv- ningsprocessen om en sådan blir nödvändig till följd av offentlig- görandet av en ny BAT-slutsats. Utredningen har vidare föreslagit att skyldigheten att bevaka och delta i arbetet inom kommissionen med att ta fram nya BAT-referensdokument och att informera tillsynsmyndigheterna om offentliggörandet av nya BAT-slutsatser läggs på och . blir även den myndighet som kommer att ansvara för att informera allmänheten om offentliggörandet av nya BAT-slutsatser och om den allmänna utvecklingen av BAT enligt art. 19 IED. Dessa myndigheter har även getts bemyndiganden att meddela generella föreskrifter för att genomföra BAT-slutsatser för en hel kategori anläggningar i de fall detta är lämpligt. Förslag på hur medlemsstaterna ska se till att kommissionen informeras om tillämpningen av IED lämnas i följande avsnitt. Utredningens förslag: ska samla in och sammanställa de uppgifter som anges i art. 72 IED och rapportera till kommissionen. Hänvisningen till IPPC-direktivet i 49 a § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd ersätts med en hänvisning till IED. Medlemsstaterna ska enligt art. 72 IED se till att information om genomförandet av IED görs tillgänglig för kommissionen. Natur- vårdsverket ansvarar för att lämna förslag till genomförande av art. 72 som behandlar förbränningsanläggningar, varför detta betänkande endast berör genomförande av art. 72.1–2. De uppgifter som ska överlämnas till kommissionen handlar om representativa uppgifter om utsläpp och andra former av föro- rening, gränsvärden för utsläpp, användning av BAT i enlighet med art. 14 och 15, undantag som beviljats med stöd av art. 15.4 samt om framstegen när det gäller utvecklingen av ny teknik enligt art. 27. Medlemsstaterna ska tillhandahålla informationen i ett Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt Typen, formatet och periodiciteten för den information som ska göras tillgänglig ska fastställas enligt kommittéförfarandet fastlagt i art. 75.2. Bestämmelsen motsvarar närmast av art. 17 i IPPC-direktivet. är ansvarigt för att uppfylla rapporteringsskyldigheten enligt IPPC-direktivet. Detta följer av 49 a § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Denna bestämmelse hänvisar dock till art. 16 direktiv /61/EEG. Antagligen har bestämmelsen inte uppdaterats efter genomförda ändringar i IPPC-direktivet. Hänvisning borde rätteligen göras till art. 17 i IPPC-direktivet som behandlar skyldigheten att rapportera till kommissionen. Det synes även lämpligt att verket i förord- ningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd anförtros upp- giften att fullgöra den ålagda rapporteringsskyldigheten enligt art. 72 i IED. Detta innebär att bestämmelsen i förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd bör ändras så att hänvisning görs till IED. Den alltmer omfattande rapporteringsskyldigheten för myndig- heter till följd av EU-direktiv är mycket resurskrävande. Enligt tar t.ex. rapporteringsskyldigheten under WI- direktivet (2000/76/EG) i anspråk. Verket har till en kostnad av ca uppdragit åt en konsult att upp- fylla rapporteringsskyldigheten under VOC-direktivet (1999/13/EG). Till detta ska läggas för att färdigställa en rapport enligt VOC-direktivets krav. Rapporteringsskyldigheten enligt IED har preciserats vad gäller hänvisningen till art. 14 och 15. Denna ändring förefaller kräva en ganska omfattande och ingående uppföljning av meddelade till- stånd som ytterligare ökar arbetsbördan för myndigheterna. Det bör därför övervägas om bör utveckla ett nytt offentligt IT- verktyg för behandling av tillstånds- och tillsynsfrågor. Sådana verktyg finns i våra grannländer och och är under uppbyggnad i . I är ett IT-verktyg avseende geografisk miljöinformation under utveckling genom antagandet av lag (2010:1767) och förordning (2010:1770) om geografisk miljö- information, vilka trädde i kraft (prop. 2009/10:224). Reglerna syftar till att utveckla en infrastruktur med Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt enkelt användbara elektroniska tjänster, som gör geografisk miljö- information från olika myndigheter tillgänglig nationellt och inom EU via internet. Eventuellt kan detta system användas för att elektroniskt lägga upp information om tillsyn och tillstånd, vilket kan underlätta informationsinsamling för myndigheterna så att rapporteringsskyldigheten enligt olika EU-direktiv blir mindre betungande. Den allmänna utvecklingen inom EU går också mot att kraven på medlemsstaterna att strukturera miljöinformationen via internet förstärks. Flera av bestämmelserna i (art. 19, 23 och 24) visar på detta. Art. 73–78 IED har kommissionen och som adressater. De behöver därför inte genomföras av medlemsstaterna. Utredningens bedömning: Det finns inte något behov av att utvidga eller skärpa straffsanktionerna i med anledning av genomförandet av IED. Utredningens förslag: Miljösanktionsavgift ska kunna påföras om verksamhetsutövaren underlåter att i rätt tid ge in underlag som visar att anläggningen uppfyller kraven i en ny BAT- slutsats eller om det finns skäl för undantag från kraven. Medlemsstaterna ska enligt art. 79 IED fastställa vilka sanktioner som ska tillämpas vid överträdelse av de nationella bestämmelser som antas för genomförandet av IED. De sanktioner som ska fastställas ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Medlemsstaterna ska informera kommis- sionen om sanktionsbestämmelserna samt om eventuella efter- följande ändringar. Ordet sanktion i art. 79 definieras inte i IED. Inget talar för att ordet sanktion skulle omfatta endast straffsanktioner. Begreppet anses lämna öppet för att tillämpa såväl straffrättsliga påföljder som administrativa sanktioner. Samma tolkning gjordes vid anpass- ningen av svensk lagstiftning till och rådets Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt SOU 2011:86 förordning (EG) nr 1907/2006 Reach, art. 126 (SOU 2007:80 s. 246). Utredningen utgår därför från att med sanktion avses såväl administrativa ingripanden som påföljder för brott. Genom och tillhörande förordningar sanktioneras vissa ageranden genom straff (29 kap.) eller miljösanktionsavgifter (30 kap. och förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter). regler om straff och miljösanktionsavgift reviderades 2007 i syfte att tydliggöra och avgränsa straffbestämmelserna. Vissa straff skärptes medan vissa beteenden som ansågs mindre straffvärda togs bort från det straffbara området (prop. 2005/ 06:182). Det finns även straffbestämmelser i vissa andra författningar på miljöområdet. Det finns även flera andra rättsliga instrument i 26 och 28 kap. som tillsynsmyndigheterna har till sitt förfogande för att säkerställa efterlevnad av krav i författningar eller tillstånds- villkor. Tillsynsmyndigheterna får ingripa med tvångsåtgärder, bl.a. utföra inspektioner (28 kap. 1–8 §§), kräva att verksamhetsutövare lämnar uppgifter om verksamheten (26 kap. 21 §) och förelägga om förbud mot viss åtgärd (26 kap. 9 §). Har tillsynsmyndigheten meddelat ett föreläggande eller ett förbud som inte blir åtlytt kan myndigheten ansöka hos kronofogdemyndigheten om verkställig- het eller begära att rättelse ska vidtas på den felandes bekostnad (26 kap. 17–18 §§) Vite är också en administrativ sanktion som kan användas som påtryckningsmedel (26 kap. 14 §). Vitet utdöms om verksamhetsutövaren inte följer ett föreläggande som förenats med vite. Ett tillstånd kan även återkallas bl.a. till följd av att verksam- hetsutövaren lämnat oriktiga uppgifter av betydelse i tillståndsansökan eller inte har följt tillståndsvillkor och avvikelsen inte är av ringa betydelse (24 kap. 3 § första stycket 1 och 2 miljö- balken). straffbestämmelser finns således i 29 kap. Brotten beskrivs i kapitlets nio första paragrafer. Där finns bl.a. regler om miljöbrott (1 §), miljöfarlig kemikaliehantering (3 §), otillåten Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt miljöverksamhet (4 §), försvårande av miljökontroll (5 §) och bristfällig miljöinformation (6 §). I 8-9 §§ finns straffkataloger som innehåller bestämmelser om straff som täcker en mängd olika områden. Flera av straffbestämmelser är s.k. blankett- straffbud. Dessa straffbestämmelser karaktäriseras av att de inte innehåller några fullständiga beskrivningar av den gärning som är straffbar utan fylls ut med handlingsregler i exempelvis regeringens förordningar eller i myndighetsföreskrifter. Ett åsidosättande av en handlingsregel som har meddelats av en förvaltningsmyndighet kan inte sanktioneras med ett fängelsestraff, även om handlingsregeln har fängelse i straffskalan (NJA 2005 s. 33 och NJA 2006 s. 293 II). I samband med att de straffrättsliga reglerna fördes in i miljö- balken skärptes straffen för överträdelser på miljöområdet. En skärpning av straffskalan för vissa gärningar gjordes också i sam- band med sanktionsreformen . Straffskalan för miljöbrott av normalgraden är böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller miljöfarlig kemikaliehantering, otillåten miljöverksamhet, för- svårande av miljökontroll, bristfällig miljöinformation samt brott som omfattas av 8 §. För grovt miljöbrott (1 §) är straffskalan fängelse i lägst och högst . För brott som omfattas av 9 § finns enbart böter i straffskalan. För de flesta av gärningarna gäller att ansvar inte ska dömas ut om gärningen är att anse som ringa. En gärning är att anse som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom straffbestämmelsen (29 kap. 11 § ). Miljöbrotten handläggs som vanliga brottmål i allmän domstol. Tillsynsmyndigheterna är skyldiga att vid misstanke om brott anmäla överträdelse av bestämmelser i eller i före- skrifter som meddelats med stöd av balken. Det är sedan polis- eller åklagarmyndigheten som ska utföra den straffrättsliga bedöm- ningen. En underlåtenhet att anmäla misstanke om brott kan med- föra straffansvar för tjänstefel (se dom i mål nr B 3204–02). Flera av straffsanktionerna i 29 kap. berör bestäm- melserna i IED. Det är bl.a. straffbart som otillåten miljö- verksamhet enligt 4 § första stycket 1 b att påbörja eller bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd utan tillstånd om tillståndsplikt är Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt föreskriven enligt 9 kap. 6 § . Tillståndsplikt är föreskriven för samtliga IED-anläggningar med stöd av denna bestämmelse. Brottet otillåten miljöverksamhet avser även över- trädelse av tillståndsvillkor. När domstolen ska tolka ett tillstånds- villkor från ett straffrättsligt perspektiv gäller därför att det måste vara klart och tydligt för att det ska gå att avgöra om ett åsido- sättande av villkoret har skett (se NJA 2006 s. 188). Det är sökanden som har det fulla ansvaret för vad tillstånds- ansökan och eventuell miljökonsekvensbeskrivning innehåller. En oriktig eller utelämnad uppgift kan medföra en straffpåföljd för försvårande av miljökontroll enligt 5 §. En annan konsekvens kan bli att ansökan avslås eller avvisas. Straffansvar för försvårande av miljökontroll kan även utkrävas för det fall medvetet oriktiga uppgifter lämnas i en statusrapport, vilken enligt utredningens förslag ska bifogas tillståndsansökan. Om en verksamhetsutövare underlåter att vid en olycka vidta akuta åtgärder och förebyggande åtgärder för att begränsa miljö- konsekvenserna eller förhindra ytterligare tillbud eller olyckor och därigenom genom sin verksamhet orsakar ett utsläpp som kan medföra en sådan skadlig förorening som avses 1 §, bör han allt efter sitt uppsåt eller sin oaktsamhet kunna dömas till ansvar för miljöbrott. Försummar verksamhetsutövaren sin skyldighet enligt 10 kap. 13 § att underrätta tillsynsmyndigheten om att en allvarlig miljöskada har uppstått bör ett ansvar för försvårande av miljökontroll enligt 5 § kunna vara aktuellt. Straffansvaret placeras alltid på fysiska personer även om miljö- brottet har skett i näringsverksamhet. För att bekämpa brottslighet inom näringsverksamhet finns också möjlighet att påföra en näringsidkare en företagsbot, om brottet har begåtts i närings- verksamhet och strängare straff än penningböter är föreskrivet. Både näringsverksamhet som bedrivs i privat och offentlig regi omfattas av regleringen (prop. 2005/06:59, s. 20). Som förut- sättning för företagsbot gäller att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten eller att brottet har begåtts av en person i ledande ställning eller en person som annars har haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. Företagsbot ska fastställas till lägst Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt Förutsättningarna för att döma ut företagsbot regleras i 36 kap. 7 § . För att utdöma företagsbot krävs inte att gärningspersonen åtalas eller ens identifieras, men det måste stå klart att ett brott har blivit begånget. Inom miljörätten finns förutom straff även sanktioner i form av miljösanktionsavgifter. Regler om miljösanktionsavgifter finns i 30 kap. . Miljösanktionsavgiften är en repressiv sank- tion och är avsedd att på det sättet vara styrande. Meningen är att systemet ska bidra till en hög standard i miljöpåverkande verksamhet och till att miljöreglerna får ett effektivt genomslag. Både näringsidkare och privatpersoner kan drabbas av sanktions- avgifter. beslutar om miljösanktionsavgift.1 Detta sker genom ett administrativt förfarande sedan myndigheten konstaterat en regelöverträdelse och verksamhetsutövaren getts tillfälle att yttra sig. Myndighetens beslut om miljösanktionsavgift kan överklagas till mark- och miljödomstol. De överträdelser som kan medföra miljösanktionsavgift framgår av bilagan till för- ordningen om miljösanktionsavgifter. Där anges också storleken på avgiften för respektive överträdelse. Sanktionsavgifterna är i huvudsak riktade mot mindre allvarliga överträdelser som åsido- sättande av krav på dokumentation, anmälan och säkerhetsfrågor. T.ex. kan en miljösanktionsavgift tas ut om en miljörapport lämnas in för sent (punkten 2.2.1 bilagan till förordningen). Miljö- sanktionsavgifter kan uppgå till och högst och tillfaller staten. Om en överträdelse upprepas från det att ett sanktionsbeslut har meddelats ska en avgift med dubbelt belopp tas ut. Den dubbla avgiften får dock vara högst . 1 Enligt statistik publicerad på myndighetens hemsida () stod kommunerna för av de beslutade miljösanktionsavgifterna . Det är en ökning av avgifternas andel från 2009. Länsstyrelserna stod för 2010 jämfört 2009. Centrala myndigheters andel av avgifterna har minskat från 2009 till 2010. Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd är den näst största gruppen som stod för av beloppen. De beslutade beloppen inom denna grupp är i huvudsak eller mindre. Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt Systemet med miljösanktionsavgifter bygger på ett strikt ansvar för att undvika bevissvårigheter. Miljösanktionsavgiften förutsätter alltså inte att en överträdelse skett till följd av ett uppsåtligt eller vårdslöst agerande, utan det räcker att objektivt kunna konstatera att en överträdelse har skett. En miljösanktionsavgift ska dock inte tas ut om det är oskäligt enligt 30 kap. 2 § . Tanken är att systemet ska vara enkelt, tydligt, snabbt och schabloniserat. Det betyder att det ska vara enkelt att konstatera om det rör sig om en överträdelse och att bestämma vilken avgift som ska påföras. För att åstadkomma detta är det viktigt att de materiella bestämmelser som sanktioneras genom avgifterna är tydliga och inte lämnar utrymme för skönsmässiga bedömningar. Administrativa sanktionsavgifter på miljöområdet är en effektiv sanktionsform (se SOU 2004:37 s. 59). För att strama upp systemet med översyn av tillstånden vid offentliggörande av en ny BAT-slutsats och för att se till att tidsgränserna efterlevs kan miljösanktionsavgift vara ett alternativ om verksamhetsutövaren är försenad med att ge in föreskrivet underlag. För att miljösanktionsavgift ska vara en lämplig sanktion är det dock viktigt att de materiella reglerna lämnar ett litet utrymme för bedömningar. Enligt 6 § i den nya industriutsläppsförordningen ska verksamhetsutövare vars huvudsakliga verksamhet berörs av en ny BAT-slutsats senast efter offentliggörandet av slutsatsen till tillsynsmyndigheten komma in med underlag som visar att anläggningen uppfyller kraven i slutsatsen eller om det finns skäl för undantag från kraven. Har en verksamhetsutövare inom tiden inkommit med ett blankt underlag där det endast anges att verksamheten uppfyller kraven i BAT-slutsatsen har underlag inkommit. Det kan därför tyckas enkelt för en verksamhetsutövare att komma undan miljösanktionsavgift. Dock riskerar en verksam- hetsutövare, som inte lämnar en redovisning av vilka villkor som BAT-slutsatsen berör, att tillsynsmyndigheten beslutar om om- prövning. Utredningen bedömer att miljösanktionsavgift ändå är ett viktigt påtryckningsmedel för att säkerställa att tidsgränserna i prövningsförfarandet efterlevs vilket är en förutsättning för att systemet ska fungera. Direktivets tidsram för översyn och omprövning av tillstånden är en mycket kort tidsperiod som Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt kräver en effektivisering av det svenska prövningsförfarandet. Det är därför viktigt att undvika att någon del av det föreslagna prövningsförfarandet vid antagandet av nya BAT-slutsatser drar ut . Miljösanktionsavgift kan därför utgöra en del i denna effektiviseringssträvan. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att en ny punkt läggs till i bilagan till förordningen om miljö- sanktionsavgifter under rubriken av bestämmelser om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Förbud mot att fortsätta driva verksamhet Utredningen har i avsnitt 6.7.10 anfört att tillsynsmyndigheten kan ansöka hos prövningsmyndigheten om förbud enligt 24 kap. 3 § första stycket 7 för det fall en tredskande verksamhetsutövare inte uppfyller BAT-slutsatsen när fyraårsperioden har förflutit. Denna sanktion ska av naturliga skäl tillämpas mycket restriktivt och endast om ansvaret för att fyraårsperioden förflutit enbart kan lastas verksamhetsutövaren. Utredningens förslag: De författningsändringar som utredningen föreslår ska träda i kraft . Enligt art. 80 IED ska medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa vissa angivna artiklar . Ett korrekt genomförande av direktivet förutsätter alltså att de lagändringar som behövs träder i kraft senast . Då lagstiftning vanligtvis börja gälla vid månadsskiften föreslår utredningen att författningsändringarna i stället bör träda i kraft . Utredningens förslag: Hänvisning till IPPC-direktivet bör tas bort i ett antal föreskrifter och ersättas med en hänvisning till IED. Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt Enligt art. 81 IED ska bl.a. IPPC-direktivet (2008/1/EG) upphöra att gälla dock utan att det påverkar medlems- staternas skyldigheter när det gäller tidsfristerna för genomförande. Tidsfristerna framgår av bilaga IX, del B. Skyldigheten att införliva IPPC-direktivet gäller därför fort- farande. I 2 § i förordning (2004:675) om omgivningsbuller och i 10 § förordning (1998:905) om miljökonsekvensbeskrivningar hänvisas till IPPC-direktivet (2008/1/EG). I 47 a och 49 a §§ förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd samt bilagan till denna hänvisas till det tidigare gällande IPPC-direktivet (96/61/EG). Hänvisningen till IPPC-direktivet bör tas bort och ersättas med en hänvisning till IED. Utredningen har föreslagit att 10 § i MKB- förordningen och att 49 a § förordningen om miljöfarlig verksam- het och hälsoskydd ska ändras. Vad gäller övriga föreskrifter överlämnas åt regeringen att genomföra nödvändiga ändringar. Övriga direktiv som nämns i art. 81; titandioxiddirektiven, 78/176/EEG, 82/883/EEG, 92/112/EEG, VOC-direktivet 1999/13/EG och WI-direktivet 2000/76/EG, omfattas av Natur- vårdsverkets uppdrag och upphävandet av dessa direktiv tas därför inte med i detta betänkande. Utredningens förslag: Övergångsbestämmelser införs i den nya industriutsläppsförordningen. Regler om upprättande av status- rapport ska enligt övergångsbestämmelserna inte tillämpas för befintliga anläggningar förrän . I art. 82 IED anges övergångsbestämmelser för de anläggningar som upptas i bilaga I och specifika bestämmelser för förbrän- ningsanläggningar och för verksamheter som använder organiska Genomförande av kapitel VII IED i svensk rätt För anläggningar som är i drift och har ett tillstånd före eller för anläggningar för vilka en full- ständig tillståndsansökan lämnats in före detta datum ska de regler som antas till följd av IED tillämpas .