sou · H0B334 · 2012-06-05 00:00:00 — Beaktandet av vad den dömde har undergått till följd av den tidi- gare sanktionen bör huvudsakligen ske genom att den nya sank- tionen förkortas eller ges en minskad intensitet, som t.ex. att en övervaknings- och kontrollsanktion får omfatta än vad som motsvaras av det villkorliga fängelsestraffets längd eller att det bestäms ett mindre antal timmar samhällstjänst. Beaktande kan emellertid också ske genom att det villkorliga fängelsestraffet för- enas med en sanktion som är av mindre ingripande slag än den ur- sprungliga, t.ex. genom att resterande delar av en hemarrest ersätts med en övervaknings- och kontrollsanktion eller att resterande delar av en samhällstjänst ersätts med dagsböter. Detta bör i första hand komma ifråga om en betydande del av den ursprungliga sank- tionen redan verkställts och det skulle vara praktiskt svårgenom- förbart eller framstå som mindre meningsfullt att verkställa en annan avkortad tilläggssanktion som är av lika ingripande slag. Om övervakningsnämnden vid sin prövning finner att det inte finns tillräckliga skäl för att förlänga prövotiden, byta ut tilläggs- sanktionen eller ändra kontraktsvårdsplanen, får nämnden enligt vad som föreskrivs i tredje stycket i stället meddela den dömde en varning. har således att ta ställning till om det är tillräckligt att varning meddelas. Varning får också, som beskrivits ovan, meddelas om det behövs för att förstärka ett beslut om förlängd prövotid eller byte av tilläggssanktion. Möjligheten för övervakningsnämnden att meddela varning bör i första hand användas i situationer där inte Kriminalvården har meddelat någon varning i anledning av det aktuella åsidosättandet av tilläggssank- tionen. Om Kriminalvården har meddelat varning i anled- ning av samma åsidosättande, bör det främst komma i fråga för övervakningsnämnden att meddela varning om nämnden gör en annan bedömning än Kriminalvården vad gäller omfattningen eller bakgrunden till den bristande verkställigheten, eller då förhållan- dena har förändrats efter det att Kriminalvården meddelat varning och fört ärendet till nämnden. Paragrafen reglerar förutsättningarna för att besluta att ett vill- korligt fängelsestraff ska verkställas i kriminalvårdsanstalt. Frågan behandlas i avsnitt 12.8.3, 12.8.6 och 12.8.9. I första stycket anges att beslut om verkställighet i anstalt får meddelas i de fall som avses i 8 §. Det innebär att paragrafen inte är tillämplig när den dömde inte har betalat dagsböter som utgör tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff. Frågan om hante- ringen av obetalda böter regleras i särskild ordning i bötesverk- ställighetslagen (1979:189) och i 11 § i detta kapitel. Beslut om verkställighet i anstalt meddelas av domstol på talan av Kriminalvården. Ett sådant beslut får meddelas om åtgärder enligt 9 §, dvs. förlängd prövotid, byte av tilläggssanktion eller änd- ring av kontraktsvårdsplan, inte kan vidtas, om sådana åtgärder redan har vidtagits utan att ge avsedd verkan, om det kan antas att sådana åtgärder inte kommer att ge avsedd verkan eller om den dömdes åsidosättande av tilläggssanktionen är av sådan karaktär att åtgärder enligt 9 § inte är tillräckliga. Beslut om verkställighet i anstalt är därmed avsett att utgöra sistahandsalternativ om den dömde inte fullgör den tilläggssanktion som beslutats. Som utgångspunkt bör gälla att det inte ska fattas beslut om verkställighet i anstalt om det inte har gjorts åtminstone ett försök att byta tilläggs- sanktion. Om den dömde redan vid verkställighetens start vägrat att medverka och vidhållit den attityden även till andra tänkbara tilläggssanktioner, är det dock möjligt att göra bedömningen att inte någon åtgärd enligt 9 § skulle ge avsedd verkan. Det bör då kunna bli aktuellt att besluta om verkställighet i anstalt även om det inte skett något försök att byta tilläggssanktion. I vissa situationer är det inte möjligt att ersätta tilläggssank- tionen med någon annan sanktion som motsvarar resterande del av den ursprungliga sanktionen i ingripandegrad. Så kan t.ex. vara fallet om den dömde inte har förutsättningar att fullgöra någon annan tillräckligt ingripande tilläggssanktion. Även i sådana situa- tioner kan beslut om verkställighet i anstalt meddelas trots att byte av tilläggssanktion inte har skett. En annan sådan situation kan vara om den dömde avviker från institutionsbehandling vid kontrakts- vård eller inte följer verkställighetsplanen för en hemarrest och åsidosättandet av åliggandena enligt kontraktsvårdsplanen eller hemarresten inte kan sägas vara helt ringa. I båda dessa situationer finns det inte några lika eller mer ingripande tilläggssanktioner att ta till och det är uppenbart att varning och förlängd prövotid inte är tillräckliga åtgärder för att möta den bristande verkställigheten. Som framgår av kommentaren till 9 § kan en tilläggssanktion undantagsvis bytas ut . Talan om att fängelse- straffet ska verkställas i anstalt bör därför alltid föregås av en pröv- ning av om verkställighet utanför anstalt kan åstadkommas genom att tilläggssanktionen byts ut. Vid beslut om verkställighet i anstalt ska enligt andra stycket i skälig utsträckning hänsyn tas till vad den dömde redan undergått till följd av det villkorliga fängelsestraffet. Ett beslut om verk- ställighet i anstalt ska endast avse den del av det villkorliga fängelse- straffet som inte kan anses verkställd. Det innebär att domstolen vid beräkningen av den tid som ska verkställas i anstalt ska göra en avräkning för den del av prövotiden som har förflutit och den del av tilläggssanktionen som den dömde eventuellt har genomfört. Vid avräkningen bör särskild vikt läggas vid fullgjorda tilläggs- sanktioner. Som utgångspunkt bör gälla att avräkning från det ut- mätta fängelsestraffet ska ske med lika stor andel som den andel av tilläggssanktionen som fullgjorts. Om tilläggssanktionen är full- gjord till ungefär hälften bör det alltså inte komma i fråga att be- sluta att mer än hälften av fängelsestraffet ska verkställas i anstalt. Om det villkorliga fängelsestraffet har förenats med både en vård- eller påverkanssanktion och dagsböter och beslutet om verkställig- het i anstalt grundar sig på att den dömde inte fullgör vård- eller påverkanssanktionen, måste avräkning även ske för den del av bötes- beloppet som har betalats. I sådana fall måste domstolen hämta in information från om hur stor del av bötes- beloppet som har flutit in. Den del av böterna som inte är betalda faller bort i och med beslutet om verkställighet i anstalt. Samma sak gäller om ett villkorligt fängelsestraff som förenats med en vård- eller påverkanssanktion även har förenats med samhällstjänst eller en övervaknings- och kontrollsanktion. Förfluten prövotid bör tillmätas betydelse framför allt om en mycket stor del av prövotiden har förflutit. Som framgår av regleringen i 1 kap. 6 § lagen (20xx:xxx) om villkorligt fängelse innebär ett beslut om verkställighet i anstalt att den dömde är skyldig att fullgöra återstående delar av den eller de tilläggssanktioner som det villkorliga fängelsestraffet förenats med. Enligt tredje stycket kan rätten, för det fall att det inte anses finnas tillräckliga skäl att besluta om verkställighet i anstalt, i stället besluta om varning, förlängd prövotid, ändring av kontraktsvårds- plan eller byte av tilläggssanktion. I likhet med vad som gäller för övervakningsnämnden (se kommentaren till 9 § tredje stycket) bör utrymmet för varning vara litet när frågan om bristande verk- ställighet är underkastad rättens prövning, särskilt om Kriminal- vården eller övervakningsnämnden redan har meddelat den dömde en varning. Varning bör då främst kunna komma i fråga om rätten gör en annan bedömning av i vilken omfattning verkställigheten har brustit eller om förhållandena har förändrats på ett betydande sätt sedan Kriminalvården eller övervakningsnämnden gjorde sin bedömning och en varning därför kan anses tillräcklig. På samma sätt bör det finnas ett begränsat utrymme för domstolen att byta ut tilläggssanktionen. I de fall det redan har skett ett sådant byte för- anlett av att den dömde inte har medverkat till en sanktion som han eller hon kan antas ha haft förmåga att utföra, bör det endast undantagsvis komma i fråga för rätten att på nytt byta till en annan tilläggssanktion i stället för att besluta att fängelsestraffet ska verk- ställas i anstalt. Paragrafen reglerar förutsättningarna för att byta tilläggssanktion eller besluta att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt i anledning av att den dömde inte har betalat dagsböter som utgör tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff. Frågan behandlas i avsnitt 16.5.4. Verkställighet av dagsböter som tilläggssanktion till villkorligt fängelse regleras, på motsvarande sätt som verkställighet av andra böter, i bötesverkställighetslagen (1979:189) (BvL). Det innebär att obetalda böter i första hand ska verkställas genom uppbörd eller indrivning (1–14 §§ BvL). Enligt 15 § BvL ska böter som inte kunnat drivas in på talan av åklagare förvandlas till ovillkorligt fängelse, om den bötfällde av tredska har underlåtit att betala böterna eller om förvandling annars av särskilda skäl är påkallad från allmän syn- punkt. När det gäller böter som tilläggssanktion till villkorligt fängelse är emellertid inte regleringen i 15 § BvL tillämplig, utan i stället gäller bestämmelserna i denna paragraf. Enligt paragrafens första stycke ska rätten, om förutsättningarna för bötesförvandling enligt 15 § BvL är uppfyllda, på talan av åklag- are undanröja obetalda böter och förena det villkorliga fängelse- straffet med en annan tilläggssanktion. Det förhållandet att den dömde inte betalat dagsböterna får således endast leda till byte till en annan tilläggssanktion om den bötfällde av tredska har under- låtit att betala böterna eller om det annars av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. För en beskrivning av i vilka situa- tioner så ska anses vara fallet hänvisas till kommentaren till 15 § BvL. Om förutsättningarna för att byta ut böterna är uppfyllda, bör det så långt möjligt väljas en tilläggssanktion som motsvarar de obetalda böterna i ingripandegrad. Det innebär att obetalda böter i första hand bör bytas ut mot en vård- eller påverkanssanktion av förhållandevis begränsat slag. För det fall att en sådan sanktion inte kan väljas – t.ex. för att den dömde inte är i behov av eller kan motiveras att delta i vård eller behandling – kan böterna ersättas av en mer ingripande tilläggssanktion, som t.ex. samhällstjänst eller en övervaknings- och kontrollsanktion. Vid valet av ny tilläggssank- tion bör, på samma sätt som i andra situationer där tilläggssanktioner beslutas, hänsyn tas till den dömdes förutsättningar att genomföra sanktionen eller med andra ord om sanktionen i det enskilda fallet är lämplig. Inför ett beslut om byte av tilläggssanktion bör det därför inhämtas personutredning från Kriminalvården. I andra stycket regleras möjligheten att besluta att ett villkorligt fängelsestraff som förenats med dagsböter ska verkställas i krimi- nalvårdsanstalt. Beslut om verkställighet i anstalt får meddelas om det kan antas att den dömde inte heller kommer att fullgöra någon annan tilläggssanktion än böter. Samtliga tilläggssanktioner till vill- korligt fängelse förutsätter i någon mån att den dömde medverkar vid verkställigheten. I vart fall i situationer där den dömde av tredska har underlåtit att betala böterna, kan det därför ofta finnas anledning att göra bedömningen att någon annan sanktion än ett tvångsvis verkställbart fängelsestraff, dvs. fängelse i anstalt, inte är möjlig att verkställa. Vid beslut om verkställighet i anstalt ska, på motsvarande sätt som enligt 10 §, i skälig utsträckning hänsyn tas till vad den dömde undergått till följd av det villkorliga fängelsestraffet. Det innebär att domstolen vid beräkningen av den tid som ska verkställas i anstalt ska göra en avräkning för den del av prövotiden som har förflutit och den del av böterna som den dömde eventuellt har betalat. I enlighet med vad som föreskrivs i 31 kap. 4 § andra stycket kan dagsböter användas för att förstärka ingripandegraden i ett villkorligt fängelsestraff som förenas med en vård- eller påverkans- sanktion. Om det i en sådan situation beslutas att fängelsestraffet ska verkställas i anstalt på grund av att bötesbeloppet inte betalats, ska även beaktas om den dömde har fullgjort hela eller delar av vård- eller påverkanssanktionen. Om vård- eller påverkanssank- tionen har fullgjorts, ska därmed endast en mindre del av det vill- korliga fängelsestraffet verkställas i anstalt. Som framgår av regleringen i 1 kap. 6 § lagen (20xx:xxx) om villkorligt fängelse innebär ett beslut om verkställighet i anstalt att den dömde är skyldig att fullgöra återstående delar av den eller de tilläggssanktioner som det villkorliga fängelsestraffet förenats med. Verkställigheten i anstalt ersätter därmed återstående obetalda böter och eventuella delar av andra tilläggssanktioner som inte fullgjorts. Beslut om byte av tilläggssanktion och verkställighet i anstalt meddelas av domstol. Till skillnad från vad som gäller såvitt avser andra tilläggssanktioner än böter, där Kriminalvården antingen ini- tierar frågan vid övervakningsnämnden eller intar partsställning i domstolen, sker bytet av sanktion eller beslutet om verkställighet i anstalt på talan av åklagare. Som framgår av 17 § bötesverkställig- hetsförordningen (1979:197) ska , om indrivning av böter har avbrutits utan att böterna har blivit fullt betalda och det enligt bedömning finns anledning att anta att åtgärder enligt denna paragraf ska vidtas, skyndsamt sända en redogörelse för förhållandet till åklagare. Paragrafen reglerar den yttersta tidpunkten för åtgärder i anledning av bristande verkställighet av en tilläggssanktion till villkorligt fängelse. Av bestämmelsen framgår att beslut om varning, förlängning av prövotiden, byte av tilläggssanktion, ändring av kontraktsvårds- planen eller verkställighet i kriminalvårdsanstalt inte får meddelas efter det att prövotiden för det villkorliga fängelsestraffet har löpt ut. Det innebär att sådana åtgärder i de allra flesta fall inte får vidtas efter det att har förflutit från det att den dom i vilken det villkorliga fängelsestraffet dömdes ut vann laga kraft mot den dömde (se närmare om prövotidens längd i 27 kap. 1 § andra stycket och kommentaren till den bestämmelsen). Paragrafen reglerar förutsättningarna för att omhänderta den dömde i avvaktan på åtgärder i anledning av bristande verkställighet av en tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff. Frågan be- handlas närmare i avsnitt 12.8.5. Enligt första stycket får övervakningsnämnden eller den domstol vid vilken talan förs enligt 10 eller 11 § besluta att den dömde ska omhändertas i avvaktan på vidare förordnande. Bestämmelsen motsvarar den reglering om omhändertagande av den som dömts till skyddstillsyn som har funnits i 28 kap. 11 § första stycket. Avsikten är att den ska ges motsvarande tillämpningsområde. Det bör dock anmärkas att villkorligt fängelse inte är förenat med något allmänt krav på skötsamhet från den dömdes sida. Det förhållandet att den dömde till följd av alkohol- eller narkotikamissbruk har hamnat i en situation som han eller hon inte har förmåga att själv klara upp utgör därför inte skäl för ett omhändertagande. Enligt andra stycket får Kriminalvården besluta om omhändertagande av den dömde, om det uppkommer en fråga om verkställighet i anstalt av ett villkorligt fängelsestraff som förenats med kontraktsvård eller hemarrest. Denna möjlighet är motiverad av att kontraktsvård och hemarrest är avsedda att användas som tilläggssanktioner i sådana situationer där det annars inte hade kom- mit i fråga att besluta om villkorligt fängelse och att det därför av trovärdighetsskäl bör finnas möjlighet att snabbt frihetsberöva den dömde för det fall han eller hon inte fullföljer de åtaganden som sanktionen innebär. Ett omhändertagande innebär att den dömde frihets- berövas. Kriminalvårdens beslut ska därför alltid omprövas av övervakningsnämnd senast den första arbetsdagen efter det att be- slutet meddelades. Om omhändertagandet fastställs av övervak- ningsnämnden, åligger det Kriminalvården att väcka talan vid dom- stol om att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i anstalt. Om övervakningsnämnden inte fastställer Kriminalvårdens beslut om omhändertagande senast den första arbetsdagen efter det att beslutet meddelades, upphör beslutet att gälla. I tredje stycket föreskrivs att omhändertagande inte får pågå än . Om det finns synnerliga skäl kan dock omhändertagandet förlängas i högst . För det fall att beslut om verkställighet i anstalt inte har meddelats inom den tid som anges i bestämmelsen ska den dömde friges. reglering som har funnits i 28 kap. 11 § första stycket såvitt avser omhändertagande av den som dömts till skyddstillsyn. Enligt fjärde stycket får rätten besluta att den som är omhänder- tagen för ett beslut om verkställighet i anstalt ska vara fortsatt omhändertagen till dess att beslutet vinner laga kraft. Ett sådant beslut bör meddelas för det fall att det kan antas att den dömde annars kommer att undandra sig verkställigheten i anstalt eller om det annars, t.ex. på grund av risk för fortsatt brottslighet, bedöms som angeläget att den dömde inte försätts på fri fot före det att verkställigheten i anstalt påbörjas. Sammantaget innebär regleringen att bristande verkställighet av kontraktsvård eller hemarrest kan leda till ett omhänder- tagande av den dömde samt att denne är fortsatt frihetsberövad till dess att fängelsestraffet (efter beslut om verkställighet i anstalt) börjar avtjänas i kriminalvårdsanstalt. Paragrafen innehåller en hänvisning till lagen om villkorligt fängelse, som närmare reglerar verkställigheten av de tilläggssanktioner som villkorligt fängelse kan förenas med. Paragrafen innehåller en hänvisning till 34 kap., som reglerar vilka åtgärder som kan vidtas med anledning av att den dömde har åter- fallit i brott före utgången av prövotiden för ett villkorligt fängelse- straff. Paragrafen reglerar när ett villkorligt fängelsestraff ska anses helt verkställt. Det villkorliga fängelsestraffet anses helt verkställt när det är möjligt att besluta att straffet ska verkställas i kriminal- vårdsanstalt. Beslut om verkställighet i anstalt får, i enlighet med vad som föreskrivs i 12 § i detta kapitel samt i 34 kap. 7 §, inte meddelas efter det att prövotiden för det villkorliga fängelsestraffet har löpt ut. Det innebär att det villkorliga fängelsestraffet anses helt verkställt när prövotiden löpt ut. Dagsböter som döms ut som tilläggssanktion till villkorligt fängelse verkställs enligt bestämmelserna i bötesverkställighets- lagen. Det innebär att verkställigheten i första hand sker genom uppbörd och indrivning. Indrivning av böter kan fortgå till dess att böterna bortfaller – dvs. preskriberas – vilket enligt 35 kap. 7 § sker när har förflutit från det att domen vann laga kraft. Verk- ställigheten av villkorligt fängelse med dagsböter som tilläggssank- tion pågår därmed än prövotiden. Det kan dock inte beslutas att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i anstalt efter det att prövotiden har löpt ut. Paragrafen reglerar betydelsen av ett beslut om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i kriminalvårdsanstalt. I första stycket erinras om att ett beslut om verkställighet i anstalt innebär att bestämmelserna i 26 kap. gäller för den fortsatta verkställigheten av fängelsestraffet. Det innebär bl.a. att den dömde ska tas in i fortsatta verkställigheten av straffet och att bestämmelserna om villkorlig frigivning ska tillämpas. I andra stycket förtydligas att den del av straffet som ska verk- ställas i anstalt vid tillämpning av 26 kap. ska anses motsvara fängelse- straffets längd. En följd av detta är att beräkningen av den dömde ska friges villkorligt ska göras med utgångs- punkt i reststraffets längd. Paragrafen , som är ny, tar sikte på straffvärdebedömningen vid s.k. nyupptäckt brottslighet och ersätter den reglering som tidigare funnits i 34 kap. 3 § andra stycket. Ändringarna motiveras i avsnitt 10.7.2.2 och 19.6. Om den tilltalade har dömts för brott och den nu aktuella brottsligheten har inträffat i tiden före den tidigare domen är det inte fråga om återfall i brott utan om s.k. nyupptäckt brotts- lighet. För att en gärningsman inte ska komma i ett sämre läge på grund av att flera brott handläggs i olika rättegångar trots att de hade kunnat prövas i ett sammanhang, ska domstolen, om den dömer till en särskild påföljd för den nyupptäckta brottsligheten, vid straff- mätningen beakta även brotten i den första domen. därvid se till att straffen tillsammans inte överstiger vad som skulle ha dömts ut om den samlade brottsligheten hade prövats i en och samma rättegång. Straffvärdebedömningen ska alltså även i en sådan situation avse den samlade brottsligheten och ske enligt de prin- ciper som gäller vid flerfaldig brottslighet. I enlighet med vad som tidigare angetts i 34 kap. 3 § andra stycket innehåller bestämmelsen en möjlighet för domstolen att underskrida minimum i straffskalan för det nyupptäckta brottet. Regleringen i hittillsvarande 34 kap. 3 § andra stycket har inne- burit att brottsligheten i den tidigare domen ska beaktas vid straff- mätningen i den senare domen, om den brottslighet som är föremål för prövning i den senare domen har begåtts innan den tidigare domen börjat verkställas. Regleringen i denna paragraf, där alltså sådant beaktande ska ske om den brottslighet som prövas i den senare domen är begången före den tidigare domen, innebär således en förskjutning av den tidpunkt intill vilken beaktande får ske. Av 30 kap. 5 § framgår att bestämmelsen, liksom övriga bestäm- melser i 29 kap., ska tillämpas även om den tilltalade har begått brottet innan han eller hon fyllt . Paragrafen är ändrad. Ändringarna behandlas i avsnitt 10.5. Första stycket ersätter första meningen i paragrafen i dess tidi- gare lydelse. Regleringen är ändrad på så sätt att den tilltalades tidigare brottslighet inte ska beaktas vid straffmätningen av ett vill- korligt fängelsestraff. Rätten ska således först bestämma fängelse- straffets längd eller bötesstraffets storlek med beaktande av bestäm- melserna om straffvärde i 29 kap. 1–3 §§, eventuella billighetsskäl enligt 29 kap. 5 § och eventuell ungdomsreduktion enligt 29 kap. 7 §. Om tillämpningen av dessa bestämmelser leder till att ett fängelsestraff ska dömas ut ska rätten, i enlighet med de bestäm- melser som finns i 31 kap., ta ställning till om det finns förutsätt- ningar att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Vid den bedömningen ska bl.a. den tilltalades tidigare brottslighet beaktas. Om det finns förutsättningar för villkorligt fängelse tillämpas inte regleringen i denna paragraf. brottslighet ska alltså påverka straffmätningen i skärpande riktning endast om böter eller ett ovill- korligt fängelsestraff döms ut. Om tillämpningen av 29 kap. 1–3, 5 och 7 §§ leder till ett bötes- straff, ska tidigare brottslighet kunna påverka straffmätningen på samma sätt som tidigare (jfr prop. 1987/88:120 s. 88). det att den dömde återfallit i brott kan, om övriga förutsättningar i paragrafen är uppfyllda, motivera att det döms ut ett fängelsestraff trots att brottslighetens straffvärde motsvarar ett bötesstraff. I sådana fall har rätten därefter, med beaktande av bestämmelserna i 31 kap., att avgöra om det kan beslutas att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Om regleringen i 29 kap. 1–3, 5 och 7 §§ leder till att påföljden ska bestämmas till fängelse och det inte finns förutsättningar att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt, ska rätten gå vidare och pröva om regleringen i denna paragraf är tillämplig.