sou · H0B314 · 2012-03-14 00:00:00 — Statsbolagen delas vidare upp i bolag som verkar på mark- nadsvillkor respektive bolag som har specialuppgifter, t.ex. mono- polföretag. Målet för det statliga ägandet formuleras olika för bolag med marknadsvillkor och för bolag med specialuppgifter. För bolag som verkar på marknadsvillkor är målet att i varje enskilt fall uppnå det bästa ekonomiska helhetsresultatet utifrån en bedömning av lång- siktig utveckling av lönsamhet och ägarvärde. För bolag med spe- cialuppgifter är målsättningen också att verksamheten ska vara lön- sam men här grundar sig statens ägarpolitiska mål på ett så gott samhälleligt och ekonomiskt totalresultat som möjligt. Detta bedöms i första hand utgående från hur och med vilka kostnader bolaget sköter sin samhälleliga serviceuppgift. I finns en särskild lag, Statsbolagslagen, som reglerar besluts- fattandet som rör statens bolag och ägarstyrningen. Statsbolags- lagen reglerar vilka frågor som kräver ställningstagande och vilken behörighet som regeringen, ministeriet och ett even- tuellt ämbetsverk eller annat organ under regeringen har. För vissa bolag finns också speciallagstiftning. Regeringen fastställer mål och riktlinjer för statens ägarpolitik. Det finns också ett särskilt finanspolitiskt ministerutskott som kan utfärda riktlinjer för ägarstyrningen i olika frågor. I regeringen finns en minister med särskilt ansvar för ägarstyrningen av de stats- bolag som verkar på marknadsvillkor samt för den allmänna bered- ningen och samordningen av ägarpolitiken. Ägarstyrningen av bo- lag med specialuppgifter är fördelad på sju olika fackministerier. Förhållandet med en särskild minister med ansvar för ägarfrågor har varit ett led i att renodla ägarfrågorna från andra regerings- ärenden och för att stärka samordningen i regeringen. Som stöd för arbetet finns en särskild avdelning för ägarstyrning placerad i Stats- rådets kansli. Avdelningen förvaltar de statsbolag som verkar på marknadsmässiga villkor men ansvarar också för samordningen av ägarpolitiken. Avdelningen leds av en avdelningschef (överdirektör) och består av cirka 18 medarbetare. Utöver den förvaltning som sker inom och fack- ministerierna förvaltas vissa bolag i särskilda holdingbolag: ett hol- dingbolag för fastighetsbolagen, , och ett holdingbolag för börsnoterade bolag av icke-strategiskt intresse (de s.k. intresse- bolagen), . Solidium bildades och har som uppgift att förvalta den aktier i börsnoterade bolag av icke-strategiskt intresse. Bildandet av Solidium var en del i en professionalisering av förvalt- ningen, men anses också ha bidragit till en tydligare skiljelinje mellan politiken och den operativa förvaltningen. Solidium förvaltade 2011 statens innehav i sammanlagt 11 bolag med ett samlat värde om . Bland bolagsinnehaven finns TeliaSonera, , Outokumpu och m.fl. Solidium har särskilda riktlinjer för sin verksamhet, bl.a. för sina placeringar, som beslutats av det finanspolitiska ministerutskottet. Uppgiften är att stärka och stabilisera det inhemska ägandet i natio- nellt viktiga företag och långsiktigt utöka det ekonomiska värdet av sina innehav. Solidium ska vara en aktiv ägare och främja bolagens utveckling och tillväxt och värdeskapande. Bolaget ska därför äga en så stor del av aktierna i ett bolag så att man kan bidra till att påverka bolagets utveckling. Utöver en aktiv förvaltning av de in- gående bolagen ska Solidium också ha möjlighet att förvärva aktier i nya bolag. Solidium får inte fritt disponera utdelningar för investeringar utan dessa ska betalas in till statskassan. har dock utdelningarna efter särskilt beslut fått behållas. Solidium har härutöver möjligheter att låna upp pengar på marknaden. Solidium leds av en styrelse med hög kompetens och bred kun- skapsbas. Ledamöterna har en bakgrund i finskt näringsliv och sam- hälle. Bolagets organisation består av totalt elva personer. Höga krav på kvalifikationer och erfarenhet har ställts vid rekryteringen och flera har bakgrund från investmentbolag. Den äger och förvaltar totalt 52 bolag med ett sam- manlagt värde om ca . Härutöver äger staten aktier via , Statens pensionsfond m.fl. De stat- ligt ägda bolagen är hel- majoritets- eller delägda och finns inom en rad olika sektorer och ca hälften av dem agerar på marknadsvillkor medan resten har statliga specialuppgifter. Värdet av de noterade innehaven (8 bolag) är , vilket mot- svarar en tredjedel av Oslobörsen och domineras av Statoil. I likhet med finns ett tydligt nationellt synsätt på staten som ägare av bolag, Ett omfattande statligt ägande ses som be- tydelsefullt för landets näringsliv och ekonomi samt för att säkra samhällsviktiga funktioner. Det statliga ägande är viktigt också för att säkra utnyttjandet av naturresurser inom olja, gas m.m. De statliga bolagen har delats in i fyra kategorier med utgångs- punkt i målen för bolagen: 1.Bolag med affärsmässiga mål: bl.a. SAS, Flytoget, 2.Bolag med affärsmässiga mål och nationell förankring: bl.a. Norsk Hydro, Statoil, , 3.Bolag med affärsmässiga mål och andra specifikt definierade mål: bl.a. Posten, Statskraft, Eksportfinans, 4.Bolag med sektorsspecifika mål: bl.a. NRK, Norsk Tipping, AS Vinmonopolet. Regeringens ägarpolitik har målet att vara aktiv, långsiktig och förutsägbar. Stor vikt har lagts vid att utveckla statens som ägare i linje med internationell praxis, t.ex. OECDs riktlinjer. Centralisering av ägarstyrningen, separation från reglering, bildandet av en sär- skild ägarenhet och ökad betoning på transparens, långsiktighet och förutsägbarhet. Förvaltningen av bolag med affärsmässig verksamhet har flyttats till en central ägarfunktion placerad i Närings- och handelsdeparte- mentet, bestående av cirka 17 personer. Denna ägarenhet förvaltar merparten av bolagen i grupp 1–3 i uppställningen ovan. Styrningen av dessa bolag utgår i hög grad från aktiebolagslagen med fokus på styrelsens ansvar. De bolag som har sektorspolitiska mål, grupp 4, förvaltas fortsatt i de relevanta departementen. beslutar i frågor som rör förändringar av statens ägande och kapitaltillskott till bolagen samt även i frågor som rör väsentliga förändringar av verksamheten i de bolag där staten är ensam ägare. fastställer också vissa mål och riktlinjer för det statliga ägandet. Regeringen beslutar om principiella riktlinjer för ägarstyrningen. Ansvarig minister – närings- och handelsministern respektive annan ansvarig minister – utser representant vid bolagsstämma och dennes instruktion. Regeringen lämnar regelbundet, dock inte , en redovisning till som beskriver omfattningen av det statliga ägandet, inriktningen av ägarpolitiken, det praktiska utövandet av ägarstyr- ningen, formerna för förvaltningen. Med utgångspunkt i den nämnda kategoriseringen i fyra huvudgrupper av bolag görs en redovisning av bolagens mål, verksamhet och resultat samt även en redovisning av motiven för det statliga ägandet.3 har ett har ett begränsat statligt ägande jämfört med de övriga nordiska länderna och har ingen tradition av att genom inne- hav i för landet strategiskt viktiga företag bidra till utvecklingen av landets näringsliv. har en industristruktur som till större St. 13 (2010–2011) Aktivt eierskap– norsk statlig eierskap i en global okonomi. regjeringen.no/eierskap. del än i övriga består av små och medelstora bolag. Vidare har inga stora naturresurser vars avkastning man vill ska tillfalla statens medborgare. Efter privatiseringar består bolagsportföljen av ett fåtal större bolag av nationellt strategiskt intresse medan majo- riteten av bolag är mindre med sektorspecifika specialuppgifter, totalt sett 20 bolag varav fyra är börsnoterade. Vissa verksamheter som i andra länder bolagiserats drivs i i affärsverkslik- nande former, t.ex. DSB. Någon officiell indelning av bolagen finns inte. Den överordnade målsättningen är att de statligt ägda bolagen ska bedrivas på ett sätt så att det skall vara möjligt att ta in en privat medägare, även om privatisering inte är syftet. De sektorpolitiska målsättningarna skall i möjligaste mån inkapslas i lagstiftning, vilket innebär att den statliga förvaltningen kan fokusera på värdeskapande. Övergripande principer finns fastlagda för som grund för ägarstyr- ningen och förvaltningen av bolagen. Förvaltningen av de bolag som opererar på kommersiella grunder är flyttad till en särskild avdelning i Finansmini- steriet, för att tidigare ha varit utspridda på de ministerier som har det sektorpolitiska ansvaret. Denna ägarstyrningsfunktion är rela- tivt liten, ca 3,5 personer, varför externa rådgivare står för den största kostnaden. Förvaltningen av bolag med specialuppgifter sker under respektive ministerium. har ett begränsat statligt ägande av bolag, vilket är en följd av att många statligt ägda bolag såldes (telekom, energi, vatten, gas, flygplatser och flygbolag, osv.). Det enda bolaget med ett större värde som den brittiska staten fortfarande äger är . De övriga bolagen är framförallt små eller medelstora bolag som utför en specialuppgift. Av de stat- liga bolagen är 20 helägda och sju minoritetsägda. Staten äger dess- utom, helt eller delvis, genom aktiebolaget ments (UKFI), fyra banker. Staten tog över ägarskapet under finanskrisen . Detta ägande ses dock som tillfälligt och skall avvecklas på ett sätt som maximerar värdet från försäljningen. Det finns ingen komplett lista över statens samtliga bolag och heller ingen uppskattning av bolagens samlade värde. Bolagens om- sättning var /2010. I syfte att förbättra styrningen av de statliga bolagen bildades en central funktion, Shareholder Executive, för frågor gäll- ande bolagsstyrning. Denna ägarfunktion fungerar som rådgivare mot andra departement med ansvar för bolag. För vissa större och mer komplexa bolag hanteras dock ägarstyrningen fullt ut av den cen- trala ägarfunktionen. Styrningen av dessa bolag är aktiv och inne- fattar utformning av direktiv till ordförande, bolagens strategi och ekonomi m.m. Enheten består av cirka 30 personer, varav omkring hälften är tjänstemän och hälften personer med bakgrund i banker och riskkapitalbolag. har en stark tradition av statligt ägande. Franska staten har , då vissa sektorer (energi, flyg, bank och försäkring) och stora bolag () nationaliserades, haft ett omfattande ägande. Förändringar i detta ägande har sedan skett i form av att vissa bolag helt eller delvis har sålts av eller att det har öppnats upp för fri konkurrens. Jämfört med andra länder har franska staten inte i samma utsträckning bolagiserat delar av den offentliga sek- torn. Den franska staten äger totalt 57 bolag i vilka den är majori- tetsägare i 51 bolag och är minoritetsägare i nio bolag. Elva bolag är noterade på börsen. Staten har även betydande ägande genom Caisse des Dépôts (CDC), som framförallt sysslar med sociala bostadsprojekt. Målet för det statliga ägandet är att skapa långsiktigt värde men också att bidra aktivt till regeringens näringspolitiska mål och för utveckling av arbetstillfredsställelse för de anställda i bolagen. Styr- ning och uppföljning ska vara aktiv för att säkerställa att bolagen uppfyller målen. Förvaltningen av de statliga bolagen är samlad i en särskild myn- dighet under finansministeriet, kallad Agence des participations de l'État (APE).4 APE bildades i syfte att få en klarare skiljelinje mellan statens olika roller i näringslivet och samhället, dvs. som reglerare av marknader, som ägare och som kund. just rollen som ägare och förvaltare skilts ut från den övriga departe- mentsorganisationen. APE ska fungera som ett gränssnitt mellan regeringen och bo- lagen, och har till uppgift att följa och rapportera om bolagens utveckling, hålla möten med bolagens ledning (avstämning, läges- rapportering och strategiska frågor), medverka i styrelsearbetet och att fungera som ett stöd för bolagens verkställande ledningar. Myndighetens fyra principiella uppdrag är följande: utöva statens ägarfunktion, utföra de uppgifter som ligger i rollen som förvaltningsorgan (analyser, bereda frågor till ministeriet, m.m.), bidra till transparens, Organisationen består av 57 personer och har en årlig kostnad på . Organisationen är indelad i dels linjefunktioner med tre avdelningar för olika branscher eller bolagsgrupper (transport m.m./energi/telekom, flyg, försvar), dels i stabsfunktioner för finans och juridik. APE leds av en hög tjänsteman utsedd av landets presi- dent. APE disponerar inte bolagens utdelningar, utan dessa levereras till statsbudgeten. 6.4Förvaltningsmodeller hos större privata ägare Av direktiven framgår att utredaren ska kartlägga och redovisa vilka modeller för ägarförvaltning som tillämpas av stora privata före- tagsägare. För att inhämta detta har utredaren låtit genomföra intervjuer med ledande befattningshavare (se bilaga 4) från några av de större ägarsfärerna i landet. Det finns några olika aktiebolagsformer som är helt anpassade till att förvalta och utveckla bolag. riskkapitalbolag eller Private Equity-bolag. Juridiskt och ansvarsmässigt skiljer sig dessa inte åt, däremot finns vissa skattemässiga skillnader. Ägande och förvaltning är den enda verksamheten som denna typ av bolag ägnar sig åt. På så sätt skiljer de sig från moderbolaget i en koncern som leder och förvaltar dotter- bolag eller ett koncernbolag med verksamheter som är besläktade med varandra i den operativa verksamheten. Investmentbolagens affärsidé är att äga och förvalta aktier i andra bolag men också att förvärva och sälja bolag för att för att erhålla hög avkastning och skapa värde. är koncentrerad till ett antal bolag utifrån en uttalad strategi som bygger på ett aktivt och långsiktigt ägare. Bolagen är ofta delägda men med stora aktieposter (kontrollposter) för att skapa möjlighet till nödvändigt inflytande. Därmed fyller de också en funktion som ett kontroll- instrument. Investmentbolagen har således en egen organisation och besitter egen kompetens utöver den som finns i innehaven. Det finns flera noterade investmentbolag på Stockholmsbörsen, som t.ex. Investor, , , Industrivärden och Lundberg- gruppen. Dessa kan delas upp i tre olika grupper, nämligen invest- mentbolag som bara äger aktier i andra börsbolag (t.ex. Industrivärden) äger aktier i en blandning av noterade och icke-noterade bolag (t.ex. Investor) endast äger onoterade bolag (t.ex. ). Investmentbolagen har en speciell bolagsstatus och omfattas av särskilda skatteregler. Bolagen betalar ingen skatt på realisations- vinster, men får heller inte dra av förluster. Syftet med skattereg- lerna är att staten vill gynna en långsiktig utveckling av svenska företag. Ett investmentbolag ska förvalta aktier, inte handla och spekulera i dessa. Ett investmentbolag kan därför förlora sin skatte- status om det genomför många aktieaffärer, och därmed intar en alltför spekulativ hållning. Investmentbolag ska uppfylla följande tre kriterier 1.bolagets verksamhet ska uteslutande, eller så gott som uteslutande, avse att förvalta värdepapper, 2.bolaget ska erbjuda delägarna ett välfördelat andelsinnehav med riskspridning, vilket innebär att ett innehav som består av ett eller några få bolag inte är tillräckligt, 3.bolaget måste ha ett stort antal fysiska personer som delägare. Förvaltningsbolagens verksamhet består i att äga och förvalta aktier och annan fast eller lös egendom. Förvaltningsbolag har inget krav på ett breddat ägande, som är fallet för investmentbolag. Till skillnad från ett investmentbolag har ett förvaltningsbolag ofta mindre aktieposter och ett inte lika diversifierat ägande. Av detta skäl omfattas de inte av samma gynnsamma skatteregler som investmentbolag. Ett holdingbolag äger vanligtvis av aktierna i sina bolagsinnehav och är därmed majoritetsägare. fungerar ett holdingbolag som ett moderbolag till dotterbolag som bedriver verksamhet i branscher som påminner om varandra. Dotterbolagen betraktas dock oftast som självständiga enheter. Syftet är att samla ägande och förvaltning i en särskild organisation. Till skillnad från investmentbolag kan holdingbolag även driva egen verksamhet parallellt. En annan skillnad är att investmentbolagen är mer aktiva när det gäller investeringar i andra bolag, dvs. frekvensen när det gäller köp och försäljningar är högre. Holdingbolaget agerar mer som ett moderbolag, och organisationen ses som mer permanent och långsiktig, mer likt en koncern. Även holdingbolagen bygger vanligen upp en central organisation för förvaltningen av dotter- bolagen. I holdingbolagsformen är det möjligt att samla vinster och föra medel mellan bolagen och till investeringar både inom bolagsbild- ningen och utanför. Holdingbolag används ofta för att förvalta långsiktiga investeringar. Holdingbolag har inget riskspridningskrav och kan ägas av en enda fysisk person. Riskkapitalbolag eller Private Equity-bolag Riskkapital är ett samlande begrepp för investeringar i ett bolags egna kapital, dvs. det kapital som aktieägarna riskerar, och omfattar både noterade och onoterade bolag. Under har det vuxit fram en stor grupp företagsägare som internationellt benämns Private Equity-bolag.5 Private Equtity-bolag (eller riskkapitalbolag) har som affärsidé att samla externa investerares kapital i fleråriga (ofta 10-åriga) fonder och att investera detta kapital och ett begränsat eget kapital i bolag, s.k. portföljbolag, utveckla bolagen och sedan sälja dem (s.k. Exit). Bolagskonstruktionen består av fonder som förvaltas av en s.k. , vilken är det egentliga riskkapitalbolaget. Detta får sina inkomster dels genom avgifter för förvaltning, s.k. Manage- ment Fee, dels på delad vinst med övriga investerare. Både fonderna och Managementbolaget är oftast registrerade utomlands i länder som inte dubbelbeskattar investerarna. Management Fee uppgår ofta till 1,5–2,av investerat kapital. Man brukar skilja mellan två huvudsegment inom Venture Capital, avser investeringar i företag som befinner sig i en tidig utvecklingsfas Buy Out, avser investeringar i mer mogna företag Utvecklingen i branschen är att söka sig mot bolag i senare utveck- lingsfaser, eftersom avkastningen i detta segment varit betydligt bättre än i bolag i tidigare faser. Riskkapitalbolagen skapar värde för sina investerare genom att effektivisera bolag, utveckla bolag till nya affärsmodeller och struk- turer samt genom en betydande belåning av sina investeringar. Private Equity-bolagen besitter ofta en betydande branschkunskap, vilken förenas med ledningens och delägarnas egna erfarenheter av att effektivisera och utveckla företag samt finansiell kompetens. Riskkapitalbolagen har både i och internationellt visat högre avkastning än börsindex och lockar de flesta institutionella investerare, som t.ex. AP-fonderna. De har dock blivit flitigt omdebatterade, bl.a. på grund av lokaliseringen till s.k. skatteparadis, en hög belåning som drabbar de förvärvade företagen, mycket stora lågt beskattade vinster för partners i manage- 5 står för onoterat ägarkapital. I har dessa bolag (något oegentligt) kommit att kallas riskkapitalbolag. mentbolaget samt uppmärksammade internränteupplägg gentemot portföljbolagen. De stora privata ägare som har valts ut för intervjuer har i likhet med staten en stor ägarandel i bolagen, dvs. helägda eller delägda med få andra ägare (med något undantag) och bedriver aktiv ägar- förvaltning. Det finns skillnader mellan de olika ägarna när det gäller tidshorisonten för deras innehav i bolag. För vissa innehav, s.k. kärninnehav, finns ofta ingen bortre tidsgräns uttalad. För andra innehav, s.k. placeringsinnehav, är däremot innehavet ofta tydligt tidsbegränsat till 5–. Målet för de förra är ofta att ge en så hög och stabil årlig avkastning som möjligt vid en given risknivå. För de senare handlar det om att skapa så mycket värde som möjligt i bolaget för att sedan avyttra det och erhålla en så stor vinst som möjligt. Affärsidén är alltså att genom aktiv ägarförvaltning se till att bolagen utvecklas så bra som möjligt givet tidshorisonten för innehavet. Måttet på framgången är tydligt, nämligen hur bolagens aktiekurser eller värde utvecklas. Även om förutsättningarna skiljer sig åt i flera avseenden mellan de stora privata ägarbolagen och staten, kan det vara av intresse att se vilka ekonomiska mål som de noterade ägarbolagen6 har fastställt för sin verksamhet. Uppgiften för de privata ägarbolagen är således att öka det samlade värdet av portföljbolagen. Utöver aktivt ägar- inflytande över varje enskilt portföljbolag kan ägarbolaget konsolidera och allokera tillgångar över hela portföljen. Fokus ligger på total- avkastningen (aktiekursutveckling inkl. återlagd utdelning) i förhåll- ande till olika jämförelsenormer. Dessa kan vara att överträffa genom- snittet på Stockholmsbörsen eller att överstiga marknadens avkast- ningskrav över en konjunkturcykel. En hög tillväxt eller ökning av substansvärdet anges vara ett medel för att nå detta. Vidare betonas utdelningarnas betydelse. Utdelningspolitiken ska vara offensiv, innebärande att en hög andel ska delas ut och man säger att det ska finnas tillväxt i årlig utdelning. Något förenklat kan sägas att de ekonomiska mål som gäller för statens ägarförvaltning, är av likartat slag som de privata, dvs. att fokus ligger på värdetillväxt och utdelningar. 6 Industrivärden, Investor, och 6.4.3Ägarförvaltning av noterade och onoterade bolag Skillnader finns när det gäller ägarförvaltningen av noterade respek- tive onoterade bolag. I de onoterade bolagen kan en mer direkt styrning tillämpas jämfört med i de noterade, där även andra ägare kan ha ett avgörande inflytande, vilket kan begränsa styrmöjlig- heterna. Detta gör även att det blir lättare för ägarna till onoterade bolag att utkräva ansvar och att inhämta information från bolaget samt att kommunicera sina krav till styrelse och ledning. En majo- ritetsägares krav får direkt genomslag. En annan skillnad är att onoterade bolag kan verka mer ostört än noterade, eftersom dessa inte är exponerade för noterade bolags öppenhetskrav eller ett mer kortsiktigt kvartalsfokus. En viktig gemensam nämnare för ägarförvaltningen bland de stora privata ägarna är att skapa en tydlig rågång mellan ägare, styrelse och bolagsledning. Därmed skapas möjlighet för ett tydligt ansvars- utkrävande. I denna modell anger ägaren i en ägarstrategi mål/krav för avkastning, värdeutveckling, kapitalstruktur m.m. som samman- fattas i ett uppdrag till bolaget. tar därefter fram en affärsstrategi för hur ägarens mål/krav ska kunna uppfyllas. Det ankommer sedan på bolagets ledning att operationalisera styrelsens plan. Enligt denna hierarki sker även uppföljning och ansvars- utkrävande. Ägaren utarbetar planer med olika tidsperspektiv, vilka följs upp löpande beroende på situationen. En mer djuplodande uppföljning och utvärdering görs vanligen en till . Om utveck- lingen i bolaget avviker alltför mycket från planen och det inte finns goda skäl som förklarar detta blir konsekvensen ofta att ordför- anden, eller hela styrelsen, skiljs från uppdraget. består bl.a. i att föreslå styrelse- och valbered- ningsmedlemmar, delta i det övergripande strategiska arbetet, över- vaka och följa finansiell prestation samt analysera vilka ägarbeslut som behöver ske i företaget. Ägarna lägger ner betydande ansträngningar och resurser på analys som sedan ligger till grund för beslut och åtgärder. Analysen består i förståelse av viktiga trender, affärsrisker och möjligheter i den bransch som bolaget verkar. Andra viktiga inslag i analysen är marknadens utveckling samt bolagets positionering på marknaden. Viktiga hjälpmedel i analysen, åtminstone i de mer industriellt inriktade bolagen, är benchmarkingstudier och bedömningar av vad som kan anses utgöra best practice i branschen. Ett vanligt sätt att sköta ägarstyrningen av bolagen tycks vara att ha en huvudansvarig (ingår i vissa fall även i bolagets styrelse) utpekad per bolag. Denne har sedan stöd av andra experter som då har ett delansvar för bolaget. Några gemensamma saker som de olika ägarna betonat som framgångsfaktorer för den egna verksamheten är att man