sou · H0B310d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Men nöjesläsarens sätt att prata om litteratur och förhålla sig till litteratur har inte ändrats och med nya forum. Det nöjesläsaren vill ha är fortfarande boktips. Hon vill veta vilka böcker som andra läsare tyckt om och hon vill oftast inte ha några långa analyser. Hon vill träffa likasinnade online och känna glädjen av att det finns en massa människor som tyckt om samma bok som hon. Jag nämnde att diskussionerna på internet oftast blev mycket torftiga, inte minst beroende på att läsning uppenbarligen uppfattades som en så privat handling att den knappt kunde diskuteras. Diskussionsforumen blev mest som religiösa väckelsemöten, där var och en gick upp på ett virtuellt podium och vittnade om sina frälsningsupplevelser. Auditoriet ropade visserligen inte halleluja!, men svaren liknade onekligen framför allt en hejarklack – eller kanske en stödgrupp för människor med olika typer av problem i livet. Jag hittade ändå en och annan regelrätt diskussion – även om det inte alltid var själva boken som då diskuterades. Detta gällde i hög grad en diskussion kring P.C. drottning, vars handling kortfattat kan summeras på följande sätt: Vid hemkomsten från en jorden runt-resa får , en ung man , veta inte bara att hans adoptivmor oväntat avlidit utan dessutom att hon egentligen var hans biologiska mor. börjar nysta i sin mors förflutna för att försöka få reda på varför hon ljugit om hans ursprung. Det visar sig att modern har ett förflutet såväl i ett revolutionärt kommunistiskt kollektiv, som eskortdam för att dölja högt uppsatta mäns homosexualitet och som lyxprostituerad med särskilt uppdrag att samla sperma från berömda och framstående män till en privat inseminationsklinik. Diskussionen började som ett osignerat inlägg på föräldraNätets BokSnack (numera Allt för föräldrars forum Böcker) – ett diskussionsforum jag studerade och som fortfarande finns kvar – med reflexioner kring Ljusets drottning. Skribenten menade att: Med livet som insats Den är en jättespännande historia, som den tar upp frågan om artificiell insemination. Ska kvinnor kunna välja att bli inseminerade med sperma från män som är speciellt begåvade på något område – intellektuellt, musikaliskt, idrottsligt..? Bör vi kanske till och med uppmuntra till detta, för att få bättre kvalitet på befolkningen i överlag? tar bland annat upp det mycket aktuella problemet med att det ofta är de intelligenta kvinnorna som väntar längst med att skaffa barn. De får därför endast ett barn eller inget alls. Medan de ointelligenta ofta börjar skaffa barn redan i tonåren/20-årsåldern bara för att de har misslyckats med allt annat eller inte klarar av att sköta p-medel. Och hinner [de] sprida sina dumma gener till både tre och fyra barn . Projektet med artificiell insemination med den bästa sperman på intelligenta och på annat sätt fördelaktiga kvinnor , skulle kunna motverka denna tendens. Enligt det inledande inlägget från den anonyme skulle plädera för att kvinnor bör insemineras med spermier från män med hög intelligenskvot, för att säkra en genetiskt högkvalitativ avkomma. De idéer som Anonym refererar till framförs i boken av en äldre man med starkt rasistiska åsikter om rasförädling. Det referat av romanen som Anonym gör innebär en grov förenkling av dess idéinnehåll, inte minst eftersom romanens huvudperson ställer sig skeptisk till dessa tankegångar. Det inledande inlägget med påföljande diskussion – eller snarare gräl – om Ljusets drottning engagerade 20 signaturer och omfattade totalt 67 inlägg i tre diskussionsträd. Det första svaret kom ifrån en person som höll med om att romanen är intressant och spännande men resten av ditt resonemang köper jag inte. Efter detta inlägg var inte längre roman i fokus. Istället rörde sig diskussionen huvudsakligen dels kring intelligensnivån hos kvinnor som väljer att föda barn tidigt, dels kring frågan om mammans ålder inverkar på barnens intelligens. Den anonyme person som skrivit första inlägget stod i stort sett som ensam försvarare av sina åsikter mot resten av diskussionsdeltagarna. Personangrepp ersatte sakliga analyser av romanen. Några litteraturanalyser var det inte fråga om. Diskussionen kom nästan att handla om diskussionsdeltagarnas egna liv och erfarenheter, istället för om roman. Eftersom diskussionsdeltagarna i stor utsträckning relaterade till litteratur utifrån relevans för den egna verkligheten, är det inte svårt att förstå att Med livet som insats diskussionen om roman urartade till ett gräl om intelligensnivån hos mödrar och barn. Ett bärande problem med diskussionen var dessutom att knappast någon räknade med att romanen är en satir. Den som inte förmår uppfatta en satir tolkar då verket som en plädering för något som författaren (och dennes införstådda läsare) i själva verket ser som absurt eller löjligt. Den läsare som alltid tolkar litterära verk bokstavligt är oemottaglig för såväl satir som ironi i litterär form (jfr Weisgerber 1973). Men man måste inte ha läst litteraturvetenskap för att kunna föra mer fruktbara diskussioner om litteratur. I ett annat diskussionsforum jag studerade, Bokkanalens Fritt forum (som inte är aktivt), hittade jag några diskussioner där människor bemötte varandras inlägg med invändningar och där diskussionen i och med detta också fördjupades. Ett exempel på en längre diskussion initierades av på just Bokkanalens Fritt forum. Den hade rubriken – utom jag . undrade om hon verkligen kunde vara ensam om att anse att romaner är överskattade. Själv hade blivit uttråkad av två romaner av och tyckte de var som att läsa Starlet, en svensk serietidning med romantiska berättelser som fanns . Hon fick medhåll av flera diskussionsdeltagare, t.ex. EvaP som betecknade romaner som en variant av tantsnuskböcker. ogillade att de kvinnliga huvudpersonerna i romaner, enligt hennes uppfattning, framställs som offer som inte påverkar händelseförloppet. ivrigaste försvarare i diskussionen var , som menade att romaner har ett djup som inte uppfattats av de personer på Fritt forum som ogillade hennes romaner. Detta ämne blev föremål för en regelrätt diskussion med meningsutbyten därför att diskussionsdeltagarna förmådde gå utanför sig själva och diskutera litteraturen efter hur den var skriven och vilka idéer eller vilken ideologi som framfördes, inte utifrån huruvida de som läsare kunde identifiera sig med innehållet eller inte. Det var handlingen och hur den framställdes och det eventuella budskap som författaren kunde ha som var i fokus. Minst en man deltog också i diskussionen och en intressant iakttagelse jag gjorde var att när män deltog i diskussionerna blev dessa oftare mindre privata och mer allmängiltiga. Med livet som insats Det allmängiltiga behovet av berättelser Jag gjorde alltså en distinktion mellan nöjesläsare och yrkesläsare. Och yrkesläsarna tycks ju inte vara lika noga med att det ska finnas en början, en mitt och ett slut på en roman. Behöver de alltså inga sammanhängande berättelser för att skapa sig en identitet och få struktur i tillvaron? Är den som lovordar romaner där det fragmenterade jaget manifesteras och där det varken finns en ordentlig början eller något riktigt slut eller ens någon sammanhängande mitt, ställd över nöjesläsarens behov av struktur och ordning i tillvaron? Klarar sig yrkesläsare utan det traditionella berättandet? Nej, så är det inte, men yrkesläsaren har lärt sig att dölja sitt behov av sammanhängande berättelser – eller kanske få utlopp för det någon annanstans. Men jag hittade detta behov även hos yrkesläsarna, genom att studera hur de resonerat kring s.k. digitala hyperverk, en typ av litterära verk som utmanar gängse konventioner för läsning. Kortfattat är sådana verk konstruerade så att läsaren själv väljer läsvägar, genom att följa olika länkar och således nå olika nivåer och vägar i berättelsen. Sådana verk läser man på en datorskärm eller läsplatta och de kallas multisekventiella, eftersom berättelsen utvecklas på olika sätt beroendes på läsarens val, till skillnad från en traditionell roman, som är monosekventiell (2001). I resonemangen om digitala hyperverk opponerade sig yrkesläsarna plötsligt genom att meddela att de föredrog berättelser med början, mitt och slut. De ville ledas av en författare och inte bestämma själva och de ville slukas upp av en berättelse som drev läsningen framåt i en riktning (istället för flera riktningar). Plötsligt uppträdde yrkesläsaren som vilken nöjesläsare som helst. Yrkesläsaren hade avklätts sin rustning av litteraturvetenskapliga teorier, analytisk hållning och förmåga att distansera den egna personen och det egna livet från det lästa och erkänt att också de gärna vill ha en berättelse med början, mitt och slut. Och inte bara berättelsen skulle ha en början, en mitt och ett slut. Boken som fysiskt objekt skulle också ha det. Nöjesläsaren erkänner detta oförblommerat. Hon vill ha en snygg bok att ställa in i bokhyllan, hon tycker om att hålla i boken, känna dess doft, bläddra i den, tjuvläsa på sista sidan och stryka under bra och roliga formuleringar och visdomsord. Och allt är inte heller text för yrkesläsaren, när det kommer till kritan, för yrkesläsaren ville inte, åtminstone inte när det gällde digitala hyperverk, läsa ett litterärt Med livet som insats verk på en skärm. Denne menade att skärmen hindrar läsaren från att försjunka i fiktionen, den irriterar och det går inte att tänka bort omgivningen och träda in i den virtuella värld som en roman är. När vi läser i en codex, dvs. en bok med limmade papper mellan pärmar, glömmer vi hur boksidorna ser ut för de är så välkända, istället träder romanens värld fram för läsarens ögon – eller inne i läsarens huvud (jfr 2001, s. 91 f.). En kritiker på beklagade sig över att han inte kunde läsa ett digitalt hyperverk i badkaret. När såg vi sist den invändningen i en recension av en roman i en tung och omfångsrik tryckt bok? Att ett litterärt verk vanligen når oss i en viss materiell form, dvs. som en bok i codexformat, är så självklart att vi inte ens ifrågasätter eller reflekterar över detta – förrän codexformatet är ersatt med exempelvis en datorskärm eller en läsplatta. Då blir plötsligt det materiella utförandet något att kommentera och förhålla sig till, inte sällan något som ses som ett hinder för en fullt njutbar litterär upplevelse. har väl förekomsten av vad (1991, s. 77 f.) benämnt den bibliografiska koden illustrerats så tydligt. Den bibliografiska koden är en bokhistorisk term som gör gällande att den materiella formen i vilket ett verk uppträder har betydelse för upplevelsen av verket – och när detta bevisas, så som i exemplet med det digitala hyperverket, så inser vi att ett litterärt verk är mer än text och diskurs. Hur experimentell en roman än är så finns det uppenbarligen gränser även för yrkesläsaren. Och detta bevisar väl ändå att boken som fysiskt objekt spelar roll för upplevelsen av ett litterärt verk även för den mest förhärdade yrkesläsare. Texten kan inte läsas som om den svävar fritt omkring. Den sitter fast någonstans, ofta innanför pärmarna på en bok och på ett papper. Ryktet om bokens död är betydligt överdrivet. Jag älskar böcker var en fras som återkom i internetforumen. Vad är det då dessa läsare älskar? Är det innehållet eller den materiella behållaren för innehållet? Av allt att döma båda delarna. Jag älskar böcker betyder jag älskar att läsa för berättelser gör att jag förstår mig själv, andra och livet litet bättre. Läsning gör också att jag kan koppla av och träda in i andra världar och möta nya människor. Jag älskar böcker som fysiska objekt för vad innehållet betyder för mig och för vad de symboliserar. De är som vänner som jag alltid har med mig. Så skrev en av nöjesläsarna på internet. Med livet som insats Jag ska låta en annan nöjesläsare berätta hur böcker och läsning har påverkat henne. Det är en kvinna som skickade brev till arkiv i , ett brev som har arkiverats bland hundratals andra brev från svenska läsare i alla åldrar, där de berättat om sin läsning. Kvinnan är född och skriver så här: Det går nästan inte att förklara hur böcker har påverkat mig. Det var så mycket och så totalt, så integrerat med allting annat i min miljö. [] Jag är säker på att min personlighet, min identitet, min världsbild, mina föreställningar om t ex familjeliv och vad som är roligt att göra och mitt sätt att se till stor del har formats genom [litterära upplevelser]. Men hur har böcker då påverkat yrkesläsare? Erkännandet från även den mest förhärdade litteraturkritiker att hon eller han egentligen gärna vill ha en traditionell berättelse med början, mitt och slut – när det kommer till kritan – satt ju långt inne, men kom fram i de recensioner av digitala hyperverk jag refererade till. Nej, jag har ännu inget svar från någon yrkesläsare, istället blir frågan hängande i luften – liksom svaret på frågan: Varför sysslar människor annars med litteratur yrkesmässigt om det inte är för att de åtminstone haft ett nära och intensivt förhållande till litteratur och böcker? För att litteraturen hjälpt dem att bli dem de är? Varför sysslar yrkesläsare med litteratur? Den frågan skulle jag vilja ha svar på! Med livet som insats , (1990). , (2002). Making stories: , Literature, Life. : Farrar, and Giroux. Girardi, , & (1965). Buch und in : des DIVO-INSTITUTS. Schriften zur Buchmarkt- Forschung 4. am : Gütersloh. , (2001). Forming the Text, Performing the Work:Aspects of Media, Navigation, and Linking. Human IT, 2001:2–3. –01/ ag.htm [tillgänglig ]. , (1988). Inte utan en bok: Om läsning av populärfiktion. Studies in Arts and Science 30. , Hans (1988). Nogen fortæller en historie for nogen: Et essay om det episke behov og fortællekunstens forvandlingar, i , (red. ), Litteraturens vägar: Litteratursociologiska studier tillägnade . Kerby, (1991). Narrative and the . Bloomington & : . (1991). The Textual Condition. Noreng, (1974). Lesing og kommunikasjon: Kort rapport om Den norske lesersosiologiske undersøkelse. : Den norske bokklubben. , (1971). Bokläsaren: En översikt över nordisk forskning efter 1945, med annoterad bibliografi. , (2001). Den sista boken. , (2004). Läsarnas nätverk: Om bokläsare och Internet. Skrifter utgivna av Avd. för litteratursociologi vid i Nr. Weisgerber, (1973). Satire and Irony as Means of Communication. Comparative Literature Studies 10 1973. Det går fortfarande att hitta flera av webbsidorna i Bokringen, även om själva webbringen är aktiv, på . se/~hassuss/alla.html. På (forum: Böcker) finns ett av de två diskussionsforum om böcker och läsning som ingick i min undersökning Läsarnas nätverk. Två andra forum som ingick i undersökningen var dels en news group (swnet.kultur. litteratur), dels en e-postlista (Boklistan). Det förra forumet hittas tidstypiskt nog numera via . Den senare är nedlagd som e-postlista för diskussioner. I undersökningen ingick även en sajt, Cint (), där privatpersoner kan lämna konsumentupplysningar om och sätta betyg på bland annat skönlitteratur, uppdelad i 12 olika kategorier under fliken Nöje & fritid. Med livet som insats Inga bloggar ingick i undersökningen, men via bloggportalen kan man, i skrivande stund, surfa vidare till över 400 bloggar, som på ett eller annat sätt behandlar böcker och läsning. Litteraturkritiken – här uppfattad som en institutionaliserad bedömning av nyutgivna böcker med tonvikt på skönlitteratur – har en historia som sträcker sig . Den har inte bara tillvunnit sig inflytande på egen hand utan också påverkat och påverkats av andra former. Dess historiska betydelse är det lättast att bli överens om. Men därmed får man också perspektiv på det mer svårfångade . Målet är att ge ett bokslut över bokens bedömning. Det finns också en framtid som hägrar. Kritiken av litteraturen hade betydelse för framväxten av den svenska yttrandefriheten. är det viktigaste skedet, inte minst därför att det efterblivna landet i norr så snabbt kom i kapp vad som redan vuxit fram ute i . 1766 är ett centralt årtal, knutet som det är till världens första grundlag till skydd för tryckfriheten. Ändå blev den ohämmade tryckfriheten i första omgången en kortlivad historia. Redan med statsvälvning 1772 började inskränkningarna. En lysande litterär kraftutveckling fick därmed komma till stånd utan full frihet. I den periodiska litteraturen, alltid föremål för intensivare bevakning än andra former av litteratur, kan man bäst följa vad som trots repressionen kom till stånd. Och aldrig har den svenska pressen varit så litterär som i denna brydsamma tid. Det kryllar av dikter i och . Den allmänna lärdomen är att dikt antingen är ofarligare än andra texter eller att dikten har lättare att inrymma ett budskap under textens yta. Litteraturkritiken blev vuxen under just . och är mästare som det fortfarande finns anledning att skola kritiska gesäller hos. De hade hastigt hunnit i fatt övriga . I blev villkoren genom litterär blomning under restriktion speciella och upplysande. Litteraturkritiken tog del i utvecklandet av den diskursiva diskursen. Den avlösande romantiske kritikern sysslade, har det sagts, mest med att rättfärdiga sin egen dikt. Men i de till synes renodlade litterära fejderna, hos oss framför allt i form av en strid mellan den gamla och den nya skolan, finns en ytterligare utprövning av en kritik som förberedde en vidgad yttrandefrihet. Också i fortsättningen ingick ställningstagandena till litteraturen i en allmännare debatt. Några av exemplen kan överraska. organ Post- och tänktes inte ta ställning till politik, moral och religion, men gjorde just det i sin litterära opinionsbildning. Det gynnade inte litteraturen på annat sätt än att göra tydligt vad den hade att utmana för att förnya sig. På det sättet kom även denne bakåtsträvare att medverka i utvecklandet av det moderna sättet att slåss i ord. Också de fortsatta litterära striderna vitaliserade debatten i vidare sfärer. Strindbergsfejden blev av särskild betydelse, eftersom den drog nytta av att tidningarna blivit så många. har fortsatt att spela en roll, även för sina motståndare, främst . visade på kontinuiteten genom att ställa till med nästa stora strid, Pahlenfejden, vid 1930- talets mitt. , rekryterad för en Lidforss-roll på 1942, fortsatte sedan sin bana i sepia på Vecko-Journalen. Han misströstade om sina elakheters överlevnad. Men frågan är om inte hans sätt att låta tanken följa de oemotståndliga formuleringarnas snitsel ändå lever kvar i de elakheter som ryms i bloggarnas värld. Far till alla barnen Kritikens betydelse styrks också av genrens . Det går fortfarande att läsa och . Deras bedömningar kan ha blivit inaktuella av diverse skäl, men det sätt de argumenterar på har ändrat sig betydligt mindre än den litteratur som de uttalar sig om och det samhälle de uppträder i. Oföränderligheten är på gott och ont. Kritikens historiska betydelse blir uppenbar eftersom den är samtida med sitt objekt och därmed på ett klargörande sätt visar att nästan all litteratur måste läsas historiskt. Tidlös litteratur hör tyvärr mest hemma i våra drömmar. Många av dem som inte specifikt sysslar med kritik använder med påfallande välbehag kritiken som ett bevis för samtidens dum- Och visst finns det goda exempel på denna uselhet. Men man kan alltför lätt slå sig till riddare genom att uppträda på en senare generations ståndpunkt. Litteraturkritikens betydelse styrks även av att den är far till alla barnen. Kritikens subgenrer är så många. Den grundläggande likheten ger underlag för meningsfulla jämförelser som i sin tur låter oss urskilja de speciella särdragen. Teatern fick också tidiga bedömare. Teaterkritiken är nog den vanskligaste av subgenrerna, liksom den känsligaste. Objektet är flyktigt som en hägring och de som ska bedömas andas samma luft som bedömarna. Det är ingen tillfällighet att man ställt till med scener just i scenens närhet. kritik är ihågkommen för att den ledde till att han fick på käften av . Bildkonstens hantering i kritiken visar sina olikheter redan i språket. Den är i underläge jämfört med litteraturkritiken genom att inte kunna citera i ord. Musiken är den konstart som gynnats mest av den moderna tekniken. Det har inneburit att de musikaliska konstverken förflyttats på ett också principiellt viktigt sätt på spelplanen, från att ha varit det mest engångiga till att bli det mest repriserade av verk. Under denna avgörande utveckling har kritiken både kommit och gått. Den som laddar ner frågar inte heller kritikern om lov. Filmen hade från början de mest konsumentinriktade av kritiker. Kvinnorna eller de yngsta på redaktionen fick ta hand om den, långt innan auteurerna var påtänkta och biograferna riskerade nedläggning. När betygsättningen blev ifrågasatt i skolan levde den ohotad vidare i filmbedömningen. Men filmkritikerna löpte knappast någon annan risk än att bli lästa i högre grad än sina finare kolleger på litteraturens område. Hur ofta som kritiken än dödförklarats har det visat sig att den tagits till för bedömning av ständigt nya former, ända fram till dataspel och appar. Kritiken fyller alltså ett grundläggande mänskligt behov. Så snart vi iakttar har vi ett behov av att värdera. Inte ens vädret beskriver vi i faktiska termer – helmulet, vind från nordost – utan med humöret i svängning: vilket hopplöst väder! Texter kan placeras i endera av tre traditioner. Den första vill tala om hur det är och samlar realister, fotografer och andra mimetiker. Den andra yttrar sig om det som inte är och öppnar sig för sagoberättare, utopiker, dystopiker och andra fantaster. Men den tredje envisas med hur det borde vara och ger utrymme åt världsförbättrare, ideologer och kritiker. De borde själva bli bättre . Att värderingarna har sin plats behöver man inte misströsta om. Frågan är i vilka former de fortsättningsvis ska finnas. Då är vi framme i vår egen tid och frestas spana mot framtiden. Även den som inte varit med som jag kan vittna om en fantastisk utveckling. Bokmarknaden har genomgått en dramatisk utveckling i vår egen tid. har den knappast lett till någon misstro mot boken som sådan. Men den allt bättre spridda boken har blivit en annan och är inte alltid papper med tryck på. Boken är en vara, men inte vilken vara som helst. Trots att man talat om den sista boken, blir böckerna i själva verket allt flera. Det borde då också vara så att behovet av hjälpmedel för att hantera böckerna blir allt större. Kritikern borde snarare ha en större plats än förut. Det får han och hon inte. De har att motivera sin existens i skilda världar. De måste på en gång skaffa sig plats och utrymme i tidningarna som de är inne i böckernas värld. Litteraturen och den periodiska delen av denna litteratur måste samspela på ett sådant sätt att det finns utrymme för dem. hade tidningarna kommit därhän att de kunde täcka åtminstone den svenska utgivningen. Det ligger en bra bit bort. är urvalet av de böcker som ska bli föremål för recension underkastat tillfälligheter eller policy – men sällan prövning. Det sker ett första avgörande steg i selektionen som inte görs till föremål för argument i form av recension. antydde det positiva urvalet när man härom året annonserade: Den man älskar recenserar man. Dagspressen var länge en nästan osannolik framgångshistoria där nästan alla faktorer var i tillväxt. Litteraturkritiken kunde länge må ganska väl av förnyelsen trots att den var en exponent för det gamla med sin dragning åt långa utredande artiklar. Dagspressen tog över en funktion som tidskrifterna möjligen hade kunnat svara för. Kulturell opinionsbildning kom därmed att hamna sida vid sida med den politiska – det kunde rentav ses som en fullföljning av de kritiska pionjärernas insats i åsiktsskapandet. I tidningen hade recensionerna liksom ledarna många icke-läsare. Det blev en utmaning att locka också lokalnyheternas, nöjenas och andra mer hemsökta sidors läsare. Det blev en lockelse för tidningsekonomer att spara på litteraturutrymmet.