sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — 1 § Denna lag innehåller straffrättsliga bestämmelser om penningtvätt. I lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism finns bestämmelser om åtgärder som den som bedriver finansiell verksamhet och annan näringsverksamhet är skyldig att vidta för att för- hindra att verksamheten utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Av första stycket framgår lagens innehåll, nämligen i huvudsak be- stämmelser om straff för penningtvätt. Därutöver ges bestämmel- ser om vissa typer av förverkande vid brott enligt lagen samt om förvarstagande i vissa fall. I andra stycket anges att administrativa bestämmelser om åtgär- der för att förebygga penningtvätt och terrorismfinansiering finns i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen). Den förevarande lagen om penning- tvättsbrott är en av två lagar med straffbestämmelser som anknyter till penningtvättslagen. Den andra lagen innehåller bestämmelser om straff för finansiering av terrorism, lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall (finansi- eringslagen). 2 § Med brott i 3–5 §§ avses 1.gärning som utgör brott enligt svensk lag, eller 2.gärning som utgör brott enligt utländsk lag och som motsvarar brott enligt svensk lag. Genom denna bestämmelse klargörs att också en gärning som inte utgör, men väl motsvarar, svenskt brott duger som förbrott vid tillämpning av lagen. Bestämmelsen har utformats med bland annat 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott och 2 kap. 2 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål som före- bilder. I linje med vad som gäller enligt annan lagstiftning bör uttrycket motsvarar brott i detta sammanhang förstås på så sätt att en gärning motsvarar brott om den visserligen inte utgör svenskt brott, men skulle ha gjort det om gärningen hade vidtagits i , av ett svenskt subjekt, mot ett svenskt objekt etc. Man kan alltså säga att uttrycket tillåter en viss omställning av sakförhållandena framför allt såtillvida att man kan bortse från att gärningen på grund av nationella begränsningar kopplade till den svenska straffbestäm- melsen (t.ex. att gärningen måste förövas i för att utgöra brott, att gärningen måste förövas mot någon eller något med anknytning till eller av någon med anknytning till ) inte utgör svenskt brott. Exempel på när en gärning inte utgör, men motsvarar, svenskt brott kan vara ett olaga vapeninnehav förövat i utlandet (som skulle utgöra svenskt brott om det förövades i ) eller ett utländskt skattebrott (som skulle utgöra svenskt skatte- brott, om gärningen avsett svensk skatt och uppgift till svensk myndighet). Se vidare bland annat s. 74 f., s. 86 ff. och Påle s. 142 ff. samt NJA 1993 s. 137. Bestämmelsen gäller även brottslig verksamhet som har bedri- vits utomlands. Vi har behandlat frågan i avsnitt 5.10. Under denna rubrik samlas de bestämmelser i lagen som gäller straffansvar. Paragraferna 3–6 gäller ansvar för penningtvättsbrott, medan 7 § innehåller brottsbeskrivningen för grovt penningtvätts- brott och 8 § avser ansvar för penningtvättsförseelse. Bestämmel- serna om ansvar för penningtvättsbrott är uppdelade på fyra olika paragrafer. I 3 § finns huvudbestämmelsen om penningtvättsbrott. Den avser åtgärder med egendom som kan kopplas till brott eller brottslig verksamhet. I 4 § finns en bestämmelse som träffar gär- ningar som utan att omfattas av 3 § innebär ett otillbörligt främjan- de av möjligheterna för någon att tillgodogöra sig medel som härrör En bestämmelse som tar sikte på fall där egendomen inte härrör från brott, men där brottet inneburit ett berikande finns i 5 §. Därefter följer i 6 § en bestämmelse som tar sikte på penning- tvättsbrott i näringsverksamhet utan styrkt förbrott. Sammanfatt- ningsvis kan regleringen således beskrivas enligt följande: 3 § Huvudregleringen: åtgärder som vidtas i syfte att dölja att egendomens ursprung eller att främja möjligheterna att till- godogöra sig densamma. 4 § Kompletterande reglering: åtgärder som inte vidtas i sådant syfte men som innebär ett otillbörligt främjande av möjlig- heterna att omsätta egendomen. 5 § Reglering som utvidgar 3 § till att gälla berikande. 6 § Penningtvättsbrott utan styrkt förbrott. 3 § Den som 1.överlåter, förvärvar, omsätter, överför eller vidtar annan sådan åtgärd med pengar eller annan egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet, eller 2.tillhandahåller, förvärvar eller upprättar handling som kan ge en sken- bar förklaring till innehavet av pengar eller annan egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet, deltar i transaktioner som utförs för skens skull, uppträder som bulvan eller vidtar annan sådan åtgärd, döms, om åtgärden syftar till att dölja att egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet eller till att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde, för penningtvättsbrott till fängel- se i högst . Paragrafen innehåller huvudbestämmelsen om penningtvättsbrott och avser åtgärder med egendom som kan kopplas till brott eller brottslig verksamhet. Den motsvarar närmast de tidigare bestäm- melserna om straff för penninghäleri i 9 kap. 6 a § första stycket 1 och 2 . En skillnad mot bestämmelserna om penning- häleri är att straffansvaret för penningtvättsbrott omfattar också den som själv har begått det förbrott som har genererat det brotts- utbyte som är föremål för penningtvätt. Se vidare nedan under rub- riken Straffskala och konkurrens samt avsnitt 5.12.4. De normerande uppräkningarna av åtgärder Paragrafen upptar två punkter som beskriver två olika huvudtyper av handlanden som är straffbara under den förutsättning som anges i den sista delen av bestämmelsen. I de båda punkterna används normerande uppräkningar för att beskriva det straffbara området. Det fordras alltså att gärningen är av sådan typ som uttryckligen nämns i punkterna eller utgör en därmed jämförbar gärning. I linje med vad som har uttryckts bör ordet sådan anses uppställa ett strängare analogikrav än t.ex. orden dylik (se bland annat SOU 1996:185 del I s. 273) eller liknande. I första punkten beskrivs det straffbara handlandet som att över- låta, förvärva, omsätta, överföra eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Uppräk- ningen av olika straffbara förfaranden är, som redan framhållits, inte uttömmande. Den är i stället avsedd att ge normerande exempel på handlingssätt som omfattas av bestämmelsen. Exemplen är avsedda att indikera att åtgärden i sig ska vara av viss kvalitet, såtillvida att den har eller typiskt sett har betydelse för möjligheterna att dölja egendomens ursprung eller att tillgodogöra sig egendomen eller dess värde. Ett exempel på vad som kan utgöra annan sådan åtgärd är bistånd med förvaring på ett sätt som innebär att riskerna minskar för att egendomens ursprung avslöjas. Även åtgärder som att för- flytta egendom rent fysiskt (t.ex. bortföra den) eller att förflytta tillgångar genom att överföra dem mellan exempelvis olika konton eller värdepappersdepåer, på sätt som gör att riskerna minskar för att egendomens ursprung avslöjas, utgör exempel på åtgärder som kan vara att anse som annan sådan åtgärd. Hit hör också att pant- sätta egendomen. Varje åtgärd med sådan egendom som anges är emellertid inte att bestraffa som penningtvättsbrott. Bestämmelsen tar sikte på så- dana åtgärder som antingen innebär att någon medverkar i en trans- aktion, att egendomen bortförs eller att någon på annat sätt bidrar till att den döljs eller att gärningsmannen kan tillgodogöra sig den- samma. Att enbart ta emot egendomen utan att sedan göra något mer – och utan att detta i sig innebär att egendomen görs säkrare – bör sålunda inte utgöra ett fullbordat penningtvättsbrott. En annan sak är att en sådan gärning under vissa förutsättningar kan uppfylla rekvisiten för häleri, liksom för försök till penningtvättsbrott. Vi återkommer till frågan om straff för försök i kommentaren till 9 §. Omsättning, överlåtelse och förvärv nämns uttryckligen som exempel på åtgärder som omfattas. Ett förvärv av egendom bör anses fullbordat redan när ett avtal om köp har ingåtts. Det är således inte nödvändigt att egendomen har överlämnats och kommit i köparens besittning (jfr Jareborg och s. 218). Motsvarande bör gälla vid andra transaktioner där avtal och fullgörelse är åtskilda. De åtgärder som avses i bestämmelsen avser alla något slags befattning med den egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Fråga kan naturligtvis vara om åtgärder som innebär fysisk befattning med egendomen i fråga, t.ex. att man tar emot egendomen i syfte att säkerställa att den förvaras på en plats där den inte kan upptäckas. Även sådana åtgärder som innebär att någon vidtar dispositioner med, eller råder över, egendomen utan att rent fysiskt befatta sig med den omfattas emellertid av bestämmelsen. Att göra en elektronisk överföring av en summa pengar, att tillåta insättning på ett bankkonto eller att tillåta förvaring i ett säkert bankfack och andra liknande handlingar kan således vara sådant handlande som träffas av denna bestämmelse. Huruvida den som iscensätter ett penningtvättsförfarande, men inte själv är ansvarig för det faktiska utförandet av åt- gärden ändå kan anses vara gärningsman direkt enligt bestämmel- sen är en fråga som får bedömas enligt vanliga kriterier för med- gärningsmannaskap och (medelbart) gärningsmannaskap. Bestäm- melsens utformning kan inte anses lägga hinder i vägen för att en person som utför en penningtvättsåtgärd med hjälp av en annan person bedöms som gärningsman om den senare närmast kan ses som ett verktyg i den förstnämndes händer. Härutöver ska erinras om den möjlighet som finns enligt 23 kap. 4 § att som gärningsman rubricera den som, vid en bedömning enligt den ifrågavarande straffbestämmelsen, endast är anstiftare. I lokutionen vidta annan sådan åtgärd får som huvudregel anses ligga ett krav på någon form av aktivt handlande från gär- ningsmannens sida. Fråga kan emellertid vara om så enkla åtgärder som att ställa ett bankkonto till förfogande genom att meddela kontonummer eller annars att tillåta annan att använda ett visst säkert utrymme. Särskilt i fråga om sådan förvaring som minskar riskerna för upptäckt av egendomen, bör emellertid gälla att också under- låtenhet att avbryta ett innehav – åtminstone under vissa förutsätt- ningar – bör kunna anses innefatta en sådan förvaringsåtgärd som omfattas av bestämmelsen (genom att förvaring tillåts eller godtas). Man kan uttrycka det så att underlåtenheten att befatta sig med egendomen kan övergå i ett godtagande av förvaring (jfr NJA 2003 s. 254). För tillämpning av bestämmelsen i första punkten fordras som sagts att åtgärden har en anknytning till den egendom som har förvärvats eller på annat sätt åtkommits genom brott eller brotts- lig verksamhet. I de fall åtgärden består i befattning med egendom som utgör konkret utbyte av ett brott som innefattat ett från- händande, kan även ansvar för s.k. sakhäleri aktualiseras. När brotts- utbytet utgörs av pengar bör dock i första hand dömas till ansvar för penningtvättsbrott. Penningtvättsbrott kan, vad gäller det över- lappande området, ses som en kvalificerad form av häleri – ansvar förutsätter att gärningen utförs i visst syfte (se strax nedan). Enligt andra punkten ska dömas för penningtvättsbrott även när någon tillhandahåller, förvärvar eller upprättar handlingar som kan ge en skenbar förklaring till innehavet av sådan egendom, deltar i transaktioner som utförs för skens skull, uppträder som bulvan eller vidtar annan sådan åtgärd. I dessa fall handlar det således inte om handlande som innebär att dispositioner genomförs med egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Här avses i stället förfaranden som syftar till att skapa en rimlig, men falsk, förklaring till en förmögenhetsökning som uppkommit genom brott eller brottslig verksamhet. Också i detta fall är uppräkningen avsedd att vara normerande. För att det ska vara fråga om en annan sådan åtgärd får sålunda fordras att det rör sig om åtgärder som typiskt sett innebär att egendomens ursprung eller ägandeförhållanden blir svårare att klarlägga. Ett exempel på vad som kan vara en sådan åtgärd är att upprätta eller medverka till att upprätta ett falskt skuldebrev som utvisar att någon har tagit ett lån som kan förklara en inkomstökning. Att köpa eller sälja en vinstbong, check eller motsvarande som kan ge en legitim förklaring till en förmögenhetsökning är ett annat exempel. Andra exempel är att intyga eller vidimera en uppgift eller handling. Vidare innefattas att ställa sig till förfogande som bulvan i syfte att exempelvis dölja verkliga ägarförhållanden. Ett förfarande som innebär att man medverkar till att registreras hos Transport- styrelsen som ägare till en bil som i själva verket ägs av någon annan, kan således omfattas av bestämmelsen. Andra exempel är att låna ut sina id-handlingar i samband med t.ex. ett köp (jfr prop. 1998/99:19 s. 71), att agera målvakt eller att upprätta fakturor som ska ge sken av att inkomster i en näringsverksamhet har ett lagligt ursprung. Det är inte endast åtgärder med fysiska handlingar eller doku- ment som omfattas av bestämmelsen. Även användande av elektro- niska handlingar kan utgöra en sådan åtgärd som avses i bestäm- melsen. Den är således teknikneutral i detta avseende. Rådgivning om hur egendomen bör hanteras för att tvättas kan också vara en sådan åtgärd som kan falla under denna bestämmelse under förutsättning att den kan anses innefatta en sådan åtgärd som avses i 3 § 2 (t.ex. innefattar tillhandahållande av dokument som ska förklara innehavet av viss egendom). Om förutsättningarna för ansvar i gärningsmannaskap inte kan anses uppfyllda kan dock ansvar med stöd av de allmänna bestämmelserna om medverkan i 23 kap. 4 § aktualiseras. Kravet på att gärningen vidtas i visst syfte Utöver kravet på att handlandet ska innebära att en viss slags åtgärd vidtas, begränsas straffansvaret av att gärningen ska syfta till ett döljande eller främjande, dvs. det ska ha funnits en viss avsikt med gärningen. För straffansvar krävs alltså att gärningen syftat till att antingen dölja att egendomen härrör från brott eller brottslig verksamhet eller främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen eller värdet av den. Ett syfte att dölja och där- igenom säkra egendomen (t.ex. genom placering på ett konto där upptäcktsrisken är begränsad) behöver inte alltid innefatta ett syfte att dölja egendomens ursprung. I sådana fall bör emellertid anses föreligga ett syfte att främja möjligheterna för någon att tillgodo- göra sig egendomen; att egendomen döljs och säkras utgör i dessa fall ett genomgångsled i den process som ytterst syftar till att någon ska kunna tillgodogöra sig egendomen. I bestämmelsen knyts syftet till gärningen och inte till gärnings- mannen. Detta innebär att gärningsmannen själv inte behöver ha det angivna syftet med sitt handlande, utan att det är tillräckligt att någon annan medverkande har ett sådant syfte (och att gärnings- mannen har uppsåt i relation till detta). Om den som har tjänat pengar på en olaglig verksamhet ber någon annan att ta emot pengarna på sitt bankkonto för och sedan överföra dem till ett eller flera andra bankkonton i syfte att dölja pengarnas ursprung, gör den som tar emot pengarna på sitt konto och senare överför dem vidare, sig skyldig till penningtvättsbrott, även om han eller hon inte själv har till syfte att dölja pengarnas ursprung. Däremot måste han eller hon för att kunna dömas till ansvar ha uppsåt till att uppdragsgivaren har ett sådant syfte med gärningen. Hans eller hennes eget syfte kan emellertid vara ett annat, t.ex. att få ersätt- ning för sitt arbete. Detta betyder att bestämmelsen omfattar såväl dem som vidtar en åtgärd med avsiktsuppsåt (direkt uppsåt) att den ska dölja ursprung respektive främja tillgodogörande, som dem som i och för sig inte har avsiktsuppsåt till ett sådant döljande eller främjande, men som är medvetna om eller i vart fall har likgiltig- hetsuppsåt i förhållande till det faktum att en åtgärd har detta syfte. I kravet på att gärningen ska syfta till att dölja egendomens ursprung eller att främja ett tillgodogörande måste vidare anses ligga ett krav på att gärningen antingen utgör den gärning som ska leda till döljandet eller främjandet, eller utgör ett väsentligt led i en rad av åtgärder som ska leda till detta resultat. Egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet Den egendom som det straffbara handlandet avser ska som sagt härröra från brott eller brottslig verksamhet. Det innebär att det handlande som genererat en förmögenhetsökning måste uppfylla rekvisiten i en brottsbeskrivning samt uppfylla det allmänna kravet på uppsåt eller oaktsamhet. Några tillämpliga ansvarsfrihetsgrunder får inte heller föreligga. Det måste således vara fråga om en hand- ling som utgjort ett brott i det enskilda fallet. Däremot har det inte någon betydelse att brottet är preskriberat eller om andra förutsätt- ningar för att gärningen faktiskt ska kunna straffas är uppfyllda (se angående distinktionen mellan vad som är förutsättningar för brott och förutsättningar för straffbarhet bland annat Jareborg & Zila s. 17 ff. och , Ulväng & Jareborg s. 43 f.). Rekvisitet brottslig verksamhet är uppfyllt även om det inte kan visas att några konkreta gärningar har ägt rum. Däremot bör åklagaren kunna peka på några konkreta omständigheter som tyder på en brottslig verksamhet av en viss typ, t.ex. ekonomisk brotts- lighet eller narkotikabrottslighet. Det är dock inte nödvändigt att känna till närmare detaljer eller uppgifter om verksamhetens om- fattning eller inriktning. Beviskravet för den ifrågavarande egen- domens koppling till en brottslig verksamhet är detsamma som gäller i brottmål i allmänhet, dvs. att det ska vara styrkt att egendomen härrör från brottslig verksamhet. Vi har behandlat begreppet brottslig verksamhet utförligt i allmänmotiveringen, avsnitt 5.9.7. Som huvudregel gäller att förbrottet måste utgöra brott mot svensk lag, dvs. att det inte föreligger några relevanta nationella be- gränsningar avseende brottsbeskrivningens tillämpning. Av 2 § fram- går dock (se avsnitt 5.10 för allmänmotiveringen) att också ett brott som inte utgör brott mot svensk lag kan duga som förbrott under förutsättning att det motsvarar brott enligt svensk lag. I praktiken innebär bestämmelsen i första hand stöd för att tullbrott och skatte- brott som riktar sig mot utländska intressen och därför inte utgör brott mot svensk lag kan utgöra förbrott till penningtvättsbrott. Kravet på att egendomen ska härröra från brott eller brottslig verksamhet innebär att inte endast det konkreta brottsutbytet kan vara föremål för penningtvättsbrott. Således avses även egendom som trätt i stället för detta (substitut). Egendomen måste dock kunna härledas till ett brott. Den kan, åtminstone teoretiskt sett, ha omsatts eller omvandlats i flera led. I praktiken torde det dock efter ett antal led eller transaktioner uppstå problem med att såväl härleda egendomen tillbaka till ett brott eller en brottslig verk- samhet som att visa att gärningen har företagits i syfte att dölja egendomens ursprung eller att främja ett tillgodogörande. Det kan vidare tänkas uppkomma problem när den brottsligt åtkomna egen- domen har blandats samman med lagligt förvärvad egendom. Både när det gäller egendom som omsatts i flera led och när det gäller egendom som sammanblandats med annan egendom gäller också att det i praktiken ofta torde bli svårt att visa att det allmänna uppsåts- kravet är uppfyllt. I detta avseende innebär den nya bestämmelsen inte någon ändring i förhållande till vad som gällt vid penninghäleri. När det gäller avsikten att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egendomen, anges särskilt att avsikten kan avse även att tillgodogöra sig värdet av egendomen. Det är således inte nödvändigt att det är just den egendom som kan härledas till för- brottsligheten som någon ska kunna tillgodogöra sig. Med någon avses vem som helst, således även gärningsmannen själv. Det betyder att det inte finns något hinder mot att döma en person för penningtvättsbrott, trots att det är oklart om denne också har begått förbrottet. Även om det står klart att personen i fråga har begått förbrottet och således genom penningtvättsbrottet har tvättat utbyte av sitt eget brott (självtvätt) kan han eller hon i princip dömas för penningtvättsbrott. Allmänna regler om brotts- konkurrens ska dock tillämpas, se vidare nästa avsnitt. Straffet för penningtvättsbrott är fängelse i högst . I de fall brottet är att bedöma som ringa ska i stället dömas för penning- tvättsförseelse enligt 8 §, varvid en lindrigare straffskala blir tillämp- lig. För brott som är att anse som grova finns en särskild straffskala i 7 §. Om det beträffande en och samma gärning föreligger förutsätt- ningar för att döma för såväl penningtvättsbrott som häleri, bör domstolen, som redan nämnts, döma för penningtvättsbrott. Sak samma bör gälla om en gärning som utgör penningtvättsbrott upp- fyller rekvisiten för skyddande av brottsling eller urkunds- förfalskning, dvs. domstolen bör som huvudregel döma endast för penningtvättsbrott. Skälet till detta är att penningtvättsbrott enligt den nu aktuella bestämmelsen kan ses som en kvalificerad form av dessa brottstyper. Det sagda betyder att man vid tillämpning av denna lag normalt inte behöver bry sig om bestämmelserna om häleri respektive skyddande av brottsling, annat än om man skulle finna att en viss gärning inte omfattas av bestämmelserna om penningtvättsbrott. Det finns emellertid situationer då det finns anledning att döma för såväl penningtvättsbrott som häleri i konkurrens. Ett exempel på detta är när en gärning uppfyller såväl rekvisiten för penning- tvättsbrott som för vinningshäleri. För ansvar för vinningshäleri krävs att någon gör sig otillbörlig av annans brottsliga förvärv. Om även detta rekvisit är uppfyllt bör därför dömas även för vinningshäleri. Som exempel på en sådan situation kan nämnas att någon gör sig skyldig till penningtvättsbrott avseende en mindre del av utbytet från ett rån som en närstående har begått och gör sig skyldig till vinningshäleri genom att leva gott på de övriga pengar som har förvärvats vid rånet. Eftersom straffbestämmelsen också omfattar den som utför åt- gärder för att tvätta utbyte av ett brott som han eller hon själv har begått (självtvätt), kan konkurrenssituationer även uppkomma i förhållande till förbrottet. Enligt allmänna straffrättsliga principer anses visst efterföljande handlande ingå som en så naturlig del i förbrottet att det ska betraktas som straffritt. domstolen döma till ansvar enbart för förbrottet medan penning- tvättsbrottet anses konsumerat av förbrottet. I vissa fall finns emellertid anledning att döma för förbrottet och penningtvätts- brottet i konkurrens. Det gäller huvudsakligen situationer i vilka en och samma person har ett begränsat ansvar i relation till förbrottet, men det kan också aktualiseras i vissa situationer då penningtvätts- åtgärderna klart går utöver vad som får anses utgöra sedvanlig hantering av brottsutbyte. Vi har behandlat den frågan i allmän- motiveringen, avsnitt 5.12.4. 4 § För penningtvättsbrott döms också den som, utan att åtgärden har ett sådant syfte som anges i 3 §, otillbörligen främjar möjligheterna för någon att omsätta egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. I denna paragraf föreskrivs straffansvar för den som, på annat sätt än som avses i 3 §, otillbörligen främjar möjligheterna för någon att omsätta egendom som härrör från brott eller brottslig verksamhet. Vi har behandlat bestämmelsen i avsnitt 5.11.6. Det finns här inte något krav på att gärningen ska ha vidtagits i ett sådant syfte att dölja eller främja som förutsätts enligt 3 §.