sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — -om den eftersökte har frikänts eller blivit benådad av behörig domstol eller myndighet i det ansökande landet eller , eller har avtjänat det straff som föreskrivs i lagen i det ansökande landet eller , för det brott som utlämningen avser, eller för annat brott bestående i samma handlande som det brott som utlämningen avser. Politiskt brott i förhållande till ett land, definieras i the Act som ett brott mot det landets lag som är av politisk karaktär. I the Act an- ges att frågan om brottet är av politisk karaktär bl.a. är beroende av omständigheterna under vilka det begicks samt av huruvida det finns flera olika tävlande politiska partier i landet. Som politiskt brott ska dock enligt the Act inte räknas: -ett brott som består i ett sådant handlande som det hänvisas till i vissa angivna artiklar i tio särskilt angivna konventioner,14 -ett brott som enligt ett multilateralt utlämningsavtal i förhåll- ande till det ansökande landet eller till vilket land som helst, ska betraktas som ett brott för vilket en person ska kunna utlämnas, och som i en förordning tillkännagivits som ett brott som vid fråga om utlämning inte ska betraktas som politiskt i förhåll- ande till det ansökande landet eller till vilket land som helst, 14 , Montrealkonventionen, Finansieringskonventionen, Diplomatskydds- konventionen, FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord, Gisslankonventionen, , Romkonventionen, Rom- protokollet och Terroristbombningskonventionen. -vissa angivna typer av attentat mot statsöverhuvud eller mot medlem av ett statsöverhuvuds familj, eller -vissa typer av attentat mot en persons liv som begåtts under omständigheter som medfört att handlandet inneburit en direkt eller indirekt fara för andra människors liv, och som i en för- ordning tillkännagivits som ett brott som vid fråga om utläm- ning inte ska betraktas som politiskt i förhållande till det ansök- ande landet. Utlämning får vidare enligt the Act, endast beviljas om (justitie- ministern är övertygad om att) den eftersökte inte riskerar tortyr i det ansökande landet och om – när det brott för vilket utlämning begärts bestraffas med dödsstraff i det ansökande landet – detta land ställer en garanti om att den eftersökte antingen inte kommer att ställas till svars för detta brott eller inte kommer att dömas till döden, alternativt att ett dödsstraff som döms ut, inte kommer att verk- ställas. Utlämning får vidare endast beviljas om den ansökande staten har försäkrat att den kommer att respektera specialitetsprincipen i förhållande till den eftersökte. Förfarandet vid utlämning från har likheter med det svenska utlämningsförfarandet. En utlämningsframställning tas emot av det australiensiska justitie- departementet. Justitieministern (the Attorney-General) avgör på helt diskretionära grunder huruvida utlämningsprocessen bör tillåtas gå vidare. Om denne anser att så bör ske, ska en underrätt (a magistrate of a Territory eller a magistrate of a State15) meddelas att utlämningsframställningen mottagits. Sådant meddelande ska dock lämnas endast om ministern är av uppfattningen att något utläm- ningshinder inte föreligger, att den eftersökte har dömts eller häktats i den ansökande staten och att det aktuella brottet uppfyller kraven på dubbel straffbarhet och strafftröskel. Om den eftersökte inte redan är provisoriskt frihetsberövad, ska domaren, som huvudregel, utfärda en häktningsorder avseende den eftersökte. Domaren har därefter att ta ställning till om förutsättningar för utlämning före- ligger. Sådant ställningstagande görs efter förhandling. Förhandling ska hållas först efter att såväl den ansökande staten (företrädd av den australiensiske riksåklagaren, the Commonwealth Director of Public Prosections, CDPP) som den eftersökte haft skälig tid att 15 är en federal stat som består av sex delstater och två större fastlandsterritorier (territories). Det finns även mindre territorier som administreras direkt av den federala stats- makten. förbereda sig inför denna. Samtycker den eftersökte till utläm- ningen sker emellertid inte någon domstolsprövning av utläm- ningen, utan ärendet går tillbaka till justitieministern för prövning av frågan om utlämning ska beviljas. Såväl den ansökande staten som den eftersökte kan, från beslutet, överklaga rättens beslut hos nästa instans (the Federal Court eller the Supreme Court of the State or Territory). Även detta beslut kan sedan, från beslutet, överklagas hos nästa instans (the Full Court of the Federal Court). När slutligt domstolsbeslut föreligger i utlämningsfrågan (eller, som tidigare nämnts, om den eftersökte samtyckt till utlämningen), har justitieministern att fatta beslut i utlämningsfrågan. Utlämning kan endast beviljas om domstolsbeslutet innebär att förutsättningar för utlämning föreligger. Ministern har vid sin prövning uttryck- ligen att ta ställning till om något av de fem utlämningshindren föreligger. Ministern har även att säkerställa att den eftersökte inte riskerar tortyr eller dödsstraff och att det ansökande landet kommer att respektera specialitetsprincipen. Finns risk i något av dessa avseenden får utlämning inte beviljas. Ministerns slutliga beslut i frågan om utlämning ska beviljas, när denne väl kommit fram till att något lagligt hinder mot utlämning inte föreligger, vilar (liksom den enligt UtlämningsL) på helt diskretionära grunder. I sammanhanget måste dock erinras om många utlämningsavtal, enligt vilka landet i många fall är folkrättsligt för- pliktad att utlämna, om inte specifika skäl att avslå utlämnings- framställningen som godtas av avtalen föreligger. Det av justitieministern inledningsvis fattade beslutet att låta ut- lämningsframställningen gå vidare till prövning i domstol, samt dennes slutliga beslut i utlämningsfrågan, kan överklagas till dom- stol. Regeringen (justitieministern) företräds härvid av motsvarig- heten till den svenska justitiekanslern (the Australian Government Solicitor, AGS). Som framgått av redogörelsen över det australiensiska förfarandet, innebär detta att bl.a. de utlämningshinder som anges i the Act måste prövas av såväl domstolen (kanske i flera instanser) som av justitieministern. Det är bl.a. denna dubbelprövning som den på- gående översynen av the Act har till syfte att undvika. Översynen syftar också bl.a. till att begränsa de nuvarande mycket vida möj- ligheterna till överprövning av såväl domstols- som ministerbeslut.16 16 A new extradition system. A review of extradition law and practice, , Australian Government, Attorney-Generals Department, s. 20 ff. Utlämning från regleras i the Extradition Act, S.C. 1999, c. 18 (the Extradition Act). Enligt the Extradition Act kan utläm- ning ske från på grund av ett bilateralt utlämningsavtal eller ett multilateralt instrument som tillåter utlämning. har ingått 51 utlämningsavtal och har tillträtt en rad multi- laterala konventioner som innehåller bestämmelser i fråga om ut- lämning. Ett antal länder är vidare listade som extradition partners i en förteckning till the Extradition Act. Utlämning kan ske även till dessa länder, utan att det mellan dessa och finns något bakomliggande utlämningsavtal. The Extradition Act tillåter slut- ligen även att den kanadensiska utrikesministern (the Minister of Foreign Affairs), med justitieministerns (the Minister of ) god- kännande, i ett specifikt utlämningsfall ingår ett särskilt avtal med en annan stat för att möjliggöra en utlämning. Det faktum att den eftersökte är kanadensisk medborgare inne- bär inte något hinder mot utlämning enligt kanadensisk rätt. The Extradition Act uppställer vissa grundläggande krav för att utlämning ska få ske. Krav uppställs på dubbel straffbarhet. Vad avser strafftrösklar gäller enligt den kanadensiska lagen som huvud- regel att utlämning endast kan ske om det för brottet enligt såväl den ansökande statens som lag, är föreskrivet fängelse eller annan frihetsberövande påföljd . Gäller saken ut- lämning för straffverkställighet krävs att av en frihetsberövande påföljd återstår att avtjäna. Specialitetsprincipen är inte absolut tillämplig enligt kanadensisk rätt, men kan, då det anses lämpligt, uppställas som villkor för en utlämning. Specialitetsprincipen är emellertid upptagen i de flesta av utlämningsavtal; den andra staten har då att, i enlighet med avtalet, respektera principen. En utlämningsbegäran ska enligt the Extradition Act avslås: -om utlämningen, med hänsyn taget till alla relevanta omständig- heter, skulle vara orättfärdig eller grym, eller -om syftet med utlämningsframställningen är att åtala eller straffa den eftersökte på grund av dennes ras, religion, nationalitet, etniska ursprung, språk, hudfärg, politiska åsikt, kön, sexuella läggning, ålder, mentala eller fysiska funktionshinder eller status eller om den efter- söktes samhällsställning på grund av något av dessa angivna skäl skulle försämras efter en utlämning. En utlämningsbegäran får enligt the Extradition Act avslås om den handling som den eftersökte begärs utlämnad för straffas med döden i den ansökande staten. En utlämningsbegäran ska vidare enligt the Extradition Act avslås på följande grunder, om annat inte följer av ett bilateralt ut- lämningsavtal (som huvudregel har dessa avslagsgrunder således före- träde framför vad som kan följa av en multilateral överenskommelse): -om preskription inträtt enligt den ansökande statens lag, -om den gärning som det begärs utlämning för är ett militärt brott som inte också är ett brott enligt den allmänna strafflagen, eller -om den gärning som det begärs utlämning för är ett politiskt brott eller ett brott av politisk karaktär. Enligt the Extradition Act är emellertid en gärning som utgör ett brott som nämns i ett multilateralt utlämningsavtal som tillträtt, och som innebär att är förpliktat att utlämna den eftersökte eller att ställa denne inför rätta i , inte att anse som ett politiskt brott eller ett brott av politisk karaktär, i den mening som avses i the Extradition Act. Följande gärningar är inte heller enligt the Extradition Act att anse som ett politiskt brott eller ett brott av politisk karaktär: -mord eller dråp, -vållande av allvarlig kroppsskada, -sexuellt övergrepp, -kidnappning, bortförande, gisslantagande eller utpressning, -användandet av sprängmedel, brandbomber, anordningar eller ämnen under förhållanden som sannolikt sätter människoliv i fara eller sannolikt orsakar allvarlig kroppsskada eller betydande materiell skada, -försök, förberedelse, stämpling eller medhjälp till någon sådan gärning som räknats upp i de föregående fem punkterna. Även vad avser dessa negativa definitioner av vad som anses vara ett politiskt brott, kan emellertid annat följa av ett bilateralt avtal, i vilket fall det bilaterala avtalet har företräde. En utlämningsbegäran får vidare enligt the Extradition Act av- slås på följande grunder, om annat inte följer av ett bilateralt utläm- ningsavtal: -om den eftersökte, i fall denne ställdes inför rätta i , en- ligt kanadensisk rätt inte skulle kunna dömas på grund av en tidigare frikännande eller fällande dom, -om den eftersökte dömts i sin utevaro och inte, efter en utläm- ning, har rätt att få sin sak prövad på nytt, -om den eftersökte vid tiden för brottet var yngre än och den lag som gäller i den ansökande staten är oförenlig med de i den kanadensiska the Youth Criminal gällande grund- läggande principerna, -om den gärning som det begärs utlämning för är föremål för straffprocessuellt förfarande i mot den eftersökte, eller -om ingen av de gärningar som den ansökande staten baserar sin framställning på, begicks på denna stats territorium. Det kanadensiska utlämningsförfarandet inbegriper såväl domstol som justitieministern. Dessa har emellertid olika roller och prövar inte, som är fallet enligt många andra länders utlämningsrätt, samma villkor. En utlämningsframställning ges in till justitieministern. Denne har att kontrollera att det för det aktuella brottet är föreskrivet fängelse eller annan frihetsberövande påföljd i den ansökande staten och att, om saken gäller utlämning för straffverk- ställighet, av en frihetsberövande påföljd åter- står att avtjäna. Anser ministern att dessa förutsättningar är uppfyllda, får denne bemyndiga den kanadensiske riksåklagaren (the Attorney General of ) att hos domstol (den kanadensiska motsvarig- heten till tingsrätten, vilken har olika namn i olika provinser, i är det exempelvis the Superior Court), å den ansökande statens vägnar, begära den eftersökte häktad i avvaktan på utläm- ning. Ett sådant bemyndigande ska innehålla den eftersöktes namn eller signalement, uppgift om det ansökande landet samt uppgift om det eller de brott som enligt kanadensisk rätt motsvarar den gärning som den eftersökte påstås ha begått eller har dömts för. Ministern kan när som helst återta sitt bemyndigande, i vilket fall domstolen ska försätta den eftersökte på fri fot och undanröja varje beslut som inskränker den eftersöktes frihet. När domstolen emot- tagit riksåklagarens begäran enligt ovan, har denna att bestämma tid för förhandling i utlämningsfrågan. Efter utlämningsförhandlingen har domstolen att besluta om den eftersökte ska häktas i avvaktan på utlämning; i annat fall ska denne försättas på fri fot. Den eftersökte ska häktas om: -när saken gäller utlämning för lagföring, det föreligger bevis om handlande som, om detta hade begåtts i , skulle ha räckt för väckande av åtal för det kanadensiska brott som anges i justitieministerns bemyndigande, och domstolen är övertygad om att den aktuella personen är den person som eftersöks av det ansökande landet, och -när saken gäller utlämning för straffverkställighet, domstolen är övertygad om att den eftersökte fällts till ansvar för sådant hand- lande som motsvarar det kanadensiska brott som anges i justitie- ministerns bemyndigande, och domstolen är övertygad om att den aktuella personen är den person som fällts till ansvar i domen. (Om inte annat följer av ett utlämningsavtal mellan och den ansökande staten, ska, om den eftersökte dömts i sin ute- varo, domstolen emellertid i detta hänseende pröva saken som om utlämning begärs för lagföring.) Har domstolen beslutat att den eftersökte ska häktas i avvaktan på utlämning, ska ärendet överlämnas till justitieministern för beslut i utlämningsfrågan. Som huvudregel ska ministern fatta beslut efter att den eftersökte häktats i avvaktan på utlämning. Ministern får begära de garantier från den ansökande staten som denne finner lämpliga och får ställa upp de villkor för utlämningen som befinns lämpliga, häri inkluderande sådana villkor som är att hänföra till specialitetsprincipen. Ministern ska avslå utlämnings- ansökan om denne finner att någon av de grunder som tidigare redo- gjorts för som grunder som ska leda till avslag, föreligger. Ministern får vidare avslå utlämningsansökan om denne på samma sätt finner att någon av de grunder som redogjorts för som grunder som får leda till avslag, föreligger. Såväl domstolens beslut att låta häkta den eftersökte i avvaktan på utlämning, som justitieministerns beslut att utlämna denne, kan överklagas av den eftersökte (till the Court of Appeal i den provins där beslutet att häkta den eftersökte i avvaktan på utlämning fattades). The Court of Appeal kan både beordra justitieministern att vidta en åtgärd som ministern i strid med lagen underlåtit att vidta och förklara ministerbeslutet ogiltigt eller olagligt samt återförvisa ären- det till ministern för beslut i enlighet med domstolens instruk- I vissa fall, då ministerbeslutet överklagats, har the Court of Appeal, för att försäkra sig om att utlämningsbeslutet inte stridit mot mänskliga rättigheter, krävt att justitieministern sett till att den ansökande staten uppfyllt vissa villkor, innan utlämningen beviljades. Den ansökande staten har enbart möjlighet att till the Court of Appeal överklaga domstolens beslut att försätta den eftersökte på fri fot. Beslut av the Court of Appeal kan, av såväl den eftersökte som den ansökande staten, överklagas vidare till högsta dom- stol (the Supreme Court of ). För att denna domstol ska ta upp ärendet krävs emellertid prövningstillstånd. Den eftersökte kan, när som helst under utlämningsförfarandet, samtycka till utlämningen. Samtycket får bl.a. till följd att någon domstolsprövning inte behöver göras, och att vissa av de angivna avslagsgrunderna inte är tillämpliga. har ingått bilaterala utlämningsavtal med över hundra av världens länder och har även ingått ett antal multilaterala utläm- ningsöverenskommelser (däribland utlämningsavtalet med ). Det ansågs länge, inom , att utlämning från av konsti- tutionella skäl endast kunde beviljas under förutsättning att det förelåg ett avtal mellan och den ansökande staten. Domstols- uttalanden i flera rättsfall antydde emellertid att detta krav på avtal egentligen inte var ett krav som härrörde från den amerikanska konstitutionen, utan berodde på att den amerikanska kongressen underlåtit att stifta någon lag i frågan.17 Det finns en lag som under vissa förutsättningar möjliggör utlämning av utländska medborgare även till länder med vilka inte har något utläm- ningsavtal.18 tillkom även en lag som möjliggör utlämning till Jugoslavien- och Rwandatribunalerna. Till en början var emeller- tid inte alla amerikanska domstolar, vilka det åligger att avgöra om förutsättningar för utlämning föreligger, övertygade om att en ut- lämning utan bakomliggande utlämningsavtal kunde anses förenlig med konstitutionen.19 17Se CRS Report for Congress, Extradition To and From the : Overview of the and Recent Treaties, updated 17, 2010, s. 3 f. 1818 U.S.C 3181(b). 19I ett fall som gällde utlämning till Rwanda-tribunalen hävdade underrättsdomaren (the federal magistrate judge) att principen om den konstitutionella maktdelningen uteslöt utläm- Den nämnda lagen möjliggör utlämning till länder med vilka inte har något utlämningsavtal, av personer som inte är civilpersoner, amerikanska medborgare eller bofasta i , och som har begått våldsbrott mot amerikanska medborgare i främmande länder, om den amerikanska justitieministern (the Attorney General), skriftligen intygar att den främmande regeringen presenterat bevis som visar att om brotten hade begåtts i , skulle de ha utgjort viss typ av våldsbrott (ung. allmänfarlig ödeläggelse) och att brotten inte är av politisk natur. Förfarandet vid utlämning från , då det antingen föreligger ett utlämningsavtal mellan och den ansökande staten eller då lagen är tillämplig, regleras i lag (Code [U.S.C. ], Title 18, Sections 3181-3196). Vad avser själva villkoren för utlämning regleras dessa genom de olika utlämningsavtalen (det bortses här, och i det följande, från den speciella situation då lag är tillämplig). En redogörelse för den amerikanska utlämnings- rätten får således bygga på vilka bestämmelser utlämnings- avtal i regel innehåller.20 Utlämning enligt avtalen är vanligen begränsad till vissa speci- fika brott. Många av avtalen innehåller en lista på brott för vilka utlämning får beviljas. avtal ställer, i stället för att innehålla en lista på brott, upp krav på dubbel straffbarhet och anger vissa strafftrösklar för utlämning; i vissa – exempelvis i avtalet med – ställs krav på att brottet enligt båda staternas lag, är belagt med fri- hetsstraff , i vissa andra – exempelvis i det med , som i detta hänseende, trots bestämmelsen i , alltjämt ska tillämpas – ställs krav på att brottet enligt båda staternas lagar är belagt med frihetsstraff om . Utlämningsavtalen innehåller för det mesta en vägransgrund avseende militära och politiska brott, innebärande att utlämning för sådana brott antingen får eller ska vägras. Vad gäller definitionen av ning i avsaknad av ett avtal, eftersom konstitutionen kräver att den verkställande makten, när den ingår fördrag, måste göra detta med samtycke och råd från Senaten och varje utlämning från , fram till att Kongressen stiftade lag i frågan, hade skett i enlighet med bestäm- melser i ett giltigt utlämningsfördrag. Högre domstol (the Court of Appeals) fastslog senare att den verkställande makten visserligen behövde visst lagligt bemyndigande för att utlämna, men att konstitutionen inte krävde att sådant bemyndigande härrörde från ett utlämnings- avtal. Den amerikanska högsta domstolen (the Supreme Court) avslog sedermera en begäran att överpröva the Court of Appeals beslut. Se Surrender of Ntakirutimana, 988 F.Supp. 1038, 1042 (S.D. 1997), Surrender of Ntakirutimana, No. A. L-98-43, 1998 WL 655708 (S.D. Aug.6, 1998), Ntakirutimana v. , 184 F.3d 419, 426 (5th . 1999) och 528 U.S. 1135 (2000). 20 Redogörelsen härvidlag bygger på CRS Report for Congress, Extradition To and From the : Overview of the and Recentr Treaties, updated 17, 2010, s. 5 ff. politiskt brott kräver amerikanska domstolar vanligtvis, att en efter- sökt som på denna grund söker undkomma att bli utlämnad på- visar att de påstådda brotten begicks under och till följd av en våld- sam politisk orolighet så som ett krig, en revolution eller ett upp- ror.21 Till följd av den andra avtalsslutande statens krav innehåller en del av utlämningsavtal möjlighet att vägra utlämning när det finns risk för att dödsstraff kommer att utdömas; antingen i alla fall då dödsstraff riskeras eller endast i avsaknad av garantier om att ett dödsstraff som har dömts ut eller kommer att dömas ut inte verk- ställs. Utlämningsavtalen innehåller för det mesta hänvisning till spe- cialitetsprincipen. utlämningsavtal innehöll tidigare, utan undantag, bestäm- melser om att avtalet endast var tillämpligt på brott som begåtts på det ansökande landets eget territorium (territorialitetsprincipen). Som en konsekvens av i huvudsak terrorism och droghandel, gör emellertid själv anspråk på en vidare domsrätt än vad som följer av territorialitetsprincipen. har därför, med varierande resultat, försökt att eliminera avtalens utlämningshinder i detta avseende. En del av de nu existerande utlämningsavtalen innebär att utlämning ska beviljas oavsett var brottet begåtts, men många avtal innebär att utlämning får eller ska vägras, om den anmodade statens uppfattning är att den ansökande staten i det specifika fallet saknar jurisdiktion. har länge varit motståndare till ett utlämningshinder hän- förligt till att den eftersökte är medborgare i den anmodade staten. I utlämningsavtalen kan i huvudsak urskiljas tre olika ställningstag- anden i denna fråga: -avtalet medger utlämning av alla personer, oavsett nationalitet, -avtalet innebär att ingen av de avtalsslutande parterna förbinder sig att utlämna sina egna medborgare, -avtalet innebär att ingen av de avtalsslutande parterna förbinder sig att utlämna sina egna medborgare, men den verkställande 21 demonstrat[e] that the alleged crimes were committed in the course of and incidental to a violent political disturbance such as a war, revolution or rebellion. Se Kostotas v. , 931 F.2d 169, 171 (1st . 1991)(citing Eain v. Wilkes, 641 F.2d 504, 512 (7th . Ordinola v. , 478 F.3d 588, 596-97 (4th . 2007); Vo v. Benov, 447 F.3d 1235, 1241 (9th . 2006); Barapind v. Enomoto, 400 F.3d 744, 750 (9th . 2005); Escobedo v. , 623 F.2d 1098, 1104 (5th . 1980); Sindona v. , 619 F.2d 167, 173 (2d . 1980); v. , 783 F.2d 776, 807-9 (9th . 1986);Ornelas v. Ruiz, 161 U.S. 689, 692 (1896). myndigheten i var och en av parterna ska ha behörighet att utlämna även dessa, om denna anser det vara riktigt att i det specifika fallet göra det. Det vanligaste är att avtalen innebär att någon förpliktelse att ut- lämna egna medborgare inte föreligger. Ofta finns då en bestäm- melse som, i fall då utlämning av det angivna skälet vägrats, ålägger den anmodade staten att i möjligaste mån lagföra den eftersökte i hemlandet.