sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Uttrycket den som är skyldig att utse utgivare innebär att ansvaret söks hos massmedieföretaget eller den som har ansökt om och fått utgivningsbeviset. I fråga om massmedieföretag avses enligt 5 kap. 1 § företaget som sådant. När det gäller massmedier med utgivningsbevis åligger skyldigheten att utse utgivare ägaren eller den som annars står för utgivningen av massmediet (jfr 4 kap. 2 §). Skyldigheten att utse utgivare lär i många fall åvila samman- slutningar som är juridiska personer. Det kan t.ex. avse ett större tidningsföretag som driver en dagstidning eller ett politiskt parti som har en blogg med utgivningsbevis. måste det straff- rättsliga ansvaret bäras av en eller flera fysiska personer. Utgångs- punkten är att ansvaret bör drabba dem som sitter i ledningen för den juridiska personen, normalt dess styrelse. Hänsyn bör dock kunna tas till den faktiska arbetsfördelningen i styrelsen. Om ord- föranden och någon av de andra ledamöterna i första hand har berett och i övrigt hanterat utgivarfrågorna, är det tänkbart att dessa två får bära ansvaret. I andra fall kan det framstå som rimligare att endast en person i ledningen ansvarar. Förutsättningarna för ansvarsövergång anges i tre punkter. Första punkten gäller fallet då massmediet saknade behörig utgivare när brottet begicks. Behörighetskraven för utgivare anges i 5 kap. 2 § och innebär att denne ska ha hemvist i . De inne- bär vidare att utgivaren inte får vara underårig, försatt i konkurs eller ha förvaltare. Kravet på hemvist i betyder som huvud- regel att utgivaren ska vara folkbokförd här (se 10 kap. 1 § rätte- gångsbalken). Vid tillämpning av denna bestämmelse är det inte tillräckligt att utgivaren kan påträffas i landet. Ansvaret går likväl över på t.ex. massmedieföretaget om kravet på hemvist inte är upp- fyllt. Den som är skyldig att utse utgivare har således ett tydligt motiv att förvissa sig om att hemvistkravet är uppfyllt eftersom denne annars kan få bära det straffrättsliga ansvaret. Ansvarsövergång enligt andra punkten tar sikte på konstruk- tioner där utgivaren framstår som bulvan för den som egentligen bestämmer över den publicistiska verksamheten. I dessa fall är det således brister i utgivarens befogenhet i relation till den som har utsett honom eller henne som medför att ansvaret går över. Har utgivaren utsetts för skens skull stannar ansvaret hos den som har utsett utgivaren (se ovan). Detsamma gäller om utgivaren uppenbarligen inte har kunnat utöva den bestämmanderätt över det redaktionella arbetet som han eller hon har enligt 5 kap. 3 §. Det kan t.ex. avse fall då en representant från massmedieföretagets ledning genom instruktioner eller mer aktivt agerande i realiteten bestämmer över det dagliga arbetet Vidare omfattas enligt tredje punkten situationen då utgivaren visserligen har hemvist i (se p. 1) men det inte kan utrönas var i landet han eller hon befinner sig. Övergång av ansvar enligt den här punkten torde i första hand aktualiseras i samband med förundersökningar om yttrandefrihetsbrott. Kan JK med hjälp av inte fastställa var utgivaren bor eller annars befinner sig, blir det aktuellt att gå vidare enligt ansvarskedjan och rikta ett eventuellt åtal mot den som är skyldig att utse utgivare. 8 kap. 4 § 4 § Kan det inte visas vem som är skyldig att utse utgivare eller saknar denne känt hemvist i riket och kan det inte utrönas var han eller hon befinner sig här, svarar spridaren av massmediet. Detsamma gäller om det föreligger någon omständighet som enligt lag utesluter straffbarhet för den som är skyldig att utse utgivare. Spridaren svarar dock endast om han eller hon har känt till eller borde ha känt till att ett förhållande som enligt 3 § utesluter utgivarens ansvar förelegat Den som på elektronisk väg enbart överför eller lagrar information åt annan ska inte anses vara spridare enligt första stycket. Den sista länken i ansvarskedjan för massmedier som ges ut av mass- medieföretag eller för vilka utgivningsbevis gäller avser spridaren. I bestämmelsen anges förutsättningarna för att ansvaret ska drabba spridaren. Vidare undantas vissa aktörer från ansvar som spridare. Regleringen skiljer sig från de andra ansvarsbestämmelserna genom att vissa subjektiva förutsättningar måste vara uppfyllda för att övergången ska äga rum. I fråga om själva yttrandet tillämpas dock även här det objektiva synsätt som kommer till uttryck i den s.k. uppsåtspresumtionen i 9 §. När ansvaret väl har gått över på sprid- aren anses denne ha haft kännedom om innehållet i framställningen och medgett dess offentliggörande. Bestämmelsen innehåller inte någon definition av vem som är Begreppet sprida får i sammanhanget anses innefatta en mängd olika åtgärder som syftar till att distribuera ett framställt massmedium till allmänheten. Vägledning bör kunna hämtas från bl.a. 6 kap. 1 § TF i vilken det talas om att till salu hålla, försända eller annorledes sprida tryckta skrifter. Utgångspunkten är att ansvaret för spridning kan aktualiseras för alla som tar befattning med massmedier i det här avseendet. Enskilda anställda hos t.ex. en tidningsdistributör eller bokhandel är dock normalt inte att betrakta som spridare. Det är i stället det bolag eller liknande i vilket distri- butionen m.m. bedrivs och som följaktligen är arbetsgivare åt den enskilde (se ovan under 3 § angående fördelning av straffrättsligt ansvar inom en juridisk person). I princip kan spridaransvaret drabba flera aktörer som har varit inblandade i distributionen. Kan en huvudansvarig pekas ut bör dock det straffrättsliga ansvaret i första hand bäras av denne. En distributör av en tidskrift ska således normalt ansvara för sprid- ningen snarare än de kiosker och affärer där tidskriften säljs. – som ett ytterligare exempel – inte självklart att innehavaren av ett bokbord vid en politiskt inriktad konsert ska bära spridaransvaret om det framgår att material som säljs kommer från en grossist på internet. Är försäljningen av begränsad betydelse för spridningen av massmediet, bör ansvaret i första hand få bäras av grossisten. Detsamma bör gälla om bokbordsförsäljningen bedrivs av personer som inte agerar självständigt utan har anlitats av företaget eller organisationen bakom grossistverksamheten. I andra sammanhang kan det vara svårt att identifiera någon huvudansvarig för spridningen. Då kan flera personer få ansvara. Det kan t.ex. bli fallet om samma affisch sätts upp av olika personer runt om i landet eller vid utdelning av ett identiskt flyg- blad i samband med olika demonstrationer. I bestämmelsen talas om spridaren av massmediet. Utgångs- punkten är att spridaransvaret omfattar alla typer av massmedier och inte enbart dem som finns i fysisk form (främst tryckta skrifter och tekniska upptagningar). Regleringen är teknikneutral. Den tillämpas även på massmedier som överförs till allmänheten i elektronisk form. Härmed införs en viktig förändring jämfört med dagens reglering av spridaransvaret, vilken enbart tar sikte på skrifter och tekniska upptagningar. Av tredje stycket följer dock en inskränk- ning av spridaransvaret när det gäller främst s.k. mellanhänder på internet, se nedan. Spridaransvaret i fråga om elektroniska överföringar aktualiseras för bl.a. tv-operatörer som distribuerar tv-kanaler till allmänheten. Denna distribution utgör spridning av massmedier i den mening som avses i bestämmelsen. I sammanhanget spelar det i princip ingen roll om distributionen sker med hjälp av kabel, satellit, mark- nät eller ip-tv. När tv-operatören tillhandahåller egna program- tjänster bör denne emellertid inte betraktas som spridare. Operatören ska i det läget snarare anses utgöra ett massmedieföretag som ger ut ett massmedium enligt 1 kap. 5 § 1. Detta bör även gälla om tv- operatören erbjuder s.k. beställ-tv, dvs. när mottagaren själv väljer när och vad han eller hon vill se ur en tablå med program som pro- gramföretaget bestämmer. Enligt första meningen i första stycket ska spridaren av mass- mediet ansvara om det inte kan visas vem som är skyldig att utse utgivare. Här avses bl.a. fallet då en förundersökning om yttrande- frihetsbrott inte kan klarlägga vilka personer som står bakom ett massmedieföretag. En annan, kanske mer sannolik, situation är när utgivningsbevis föreligger och det inte går att få besked om vem som är ägaren eller den som annars står för utgivningen av mass- mediet, se 4 kap. 2 § första stycket. Så kan t.ex. bli fallet om utgiv- ningsbevis har beviljats på felaktiga grunder och det visar sig att ägaren, liksom utgivaren, är helt okänd. Ytterligare en situation som kan utlösa ansvarsövergång är om verksamheten har bedrivits av en löst sammansatt politisk gruppering där ansvarsförhållandena är så oklara att det inte går att fastställa vem eller vilka som var skyldiga att utse utgivare. Enligt första meningen kan spridarens ansvar även bli aktuellt om det visserligen är möjligt att identifiera vem som är skyldig att utse utgivare men denne saknar känt hemvist i och det inte kan utrönas var han eller hon befinner sig här. Enligt andra meningen i första stycket kan ansvarsövergång äga rum om det föreligger en omständighet som enligt lag utesluter straffbarhet för den som är skyldig att utse utgivare. Bestämmelsen, som finns i dagens ordning (8 kap. 10 § andra stycket TF), tar sikte på situationen då den annars ansvarige var underårig (under ) när massmediet gavs ut. Av andra stycket följer en betydelsefull inskränkning av spridarens ansvar. Denne kan nämligen svara endast om han eller hon har känt till eller borde ha känt till att ett förhållande som enligt 3 § utesluter utgivarens ansvar har förelegat. Det ska således ha funnits ett visst mått av risktagande från spridarens sida för att denne ska bli ansvarig. Ett liknande synsätt förekommer till viss del i den nuvar- ande regleringen. Det har bedömts rimligt att spridaren riskerar att få ansvara om denne – något förenklat – väljer att sprida mass- mediet trots att han eller hon har förstått eller, med tanke på omständigheterna, borde ha känt till att det fanns problem med utgivarens behörighet eller befogenhet enligt 3 §. Konsekvensen av det valet kan således bli att ansvaret går över på spridaren om det inte går att lagföra den som är skyldig att utse utgivare. I fråga om mer etablerade medier är det ovanligt att det straff- rättsliga ansvaret hamnar på spridarnivå. Det är främst i samman- hang utanför den traditionella medievärlden som spridaransvar aktualiseras och därmed även en tillämpning av andra stycket i bestäm- melsen. För ett massmedium med utgivningsbevis är det t.ex. tänkbart att samma krets av personer är inblandade i såväl framställning som spridning. Det subjektiva spridarkravet skulle då kunna vara upp- fyllt hos en person som – utan att ansvara som utgivare eller den som är skyldig att utse utgivare – sköter bl.a. affischering eller flygbladsutdelning. Det gäller om personen är insatt i förhållandena kring framställningen av massmediet. Är det allmänt känt, genom nyhetsförmedling eller på annat sätt, att en utgivare är bulvan eller har gått i konkurs, måste kravet på spridarens kännedom m.m. normalt anses uppfyllt. Tredje stycket innebär att vissa aktörer utesluts från spridar- ansvar. Där anges att den som på elektronisk väg enbart överför eller lagrar information åt annan inte ska anses vara spridare enligt första stycket. Undantaget tar sikte på internet och innebär att tjänste- leverantörer som endast vidaresänder eller lagrar material som har lämnats av någon annan inte ska hållas straff- eller skadestånds- rättsligt ansvariga för innehållet. En internetleverantör ska enligt det här synsättet t.ex. inte vara ansvarig som spridare för yttrande- frihetsbrott som begås med användande av internetkapacitet som leverantören har tillhandahållit. Bestämmelsen i tredje stycket har kopplingar till innehållet i EU:s s.k. E-handelsdirektiv. I direktivet stadgas om ansvarsfrihet för mellanhänder på internet som – under vissa närmare angivna förutsättningar – ägnar sig åt överföring eller lagring av informa- tion. De som omfattas är aktörer som ägnar sig åt enbart vidare- befordran (s.k. mere conduit) samt åt viss typ av mellanlagring av information (s.k. cachning) och s.k. värdtjänster (t.ex. webbhotell och chattjänster). I ingressen (p. 42) till direktivet görs följande generella uttalande om hur principen om ansvarsfrihet ska upp- fattas. (42) De undantag från ansvar som fastställs enligt detta direktiv omfattar endast fall när tjänsteleverantörens verksamhet är begränsad till den tekniska processen att driva och erbjuda tillgång till ett kom- munikationsnät där information som görs tillgänglig av tredje part vidare- befordras eller tillfälligt lagras, i uteslutande syfte att göra överföringen effektivare. Verksamheten är av rent teknisk, automatisk och passiv natur, vilket innebär att tjänsteleverantören varken har kännedom om eller kontroll över vidarebefordrad eller lagrad information. Principen har fått genomslag i svensk rätt genom införandet av lagen om elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster (2002:562). Genom tredje stycket blir nu den uttryckligen tillämplig även på det grundlagsskyddade området. De berörda aktörerna omfattas inte heller enligt dagens grund- lagsordning av spridaransvar eftersom detta enbart gäller för tryckta skrifter och tekniska upptagningar. 8 kap. 5 och 6 §§ (nya) Ansvar för massmedier med ansvarsuppgifter 5 § Ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett massmedium med ansvars- uppgifter ligger på den som enligt 1 kap. 5 § första stycket 3 har angetts som ansvarig för innehållet. I bestämmelsen regleras ansvaret för yttrandefrihetsbrott i mass- medier som har grundlagsskydd genom angivande av s.k. ansvars- uppgifter. Dessa massmedier har ingen utgivare. Det straffrättsliga ansvaret bärs i stället av den som har angetts som ansvarig enligt denna grundlag, se 1 kap. 5 § första stycket 3. Av 6 § framgår att en ansvarskedja gäller även för de här mass- medierna. 6 § Har den som angetts som ansvarig enligt 5 § –utsetts för skens skull, eller –är denne underårig eller i konkurs, eller –går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 1.ägaren eller den som annars står för utgivningen av massmediet. 2.den som sprider massmediet. Spridaren svarar dock endast om han eller hon har känt till eller borde ha känt till ett förhållande som enligt första stycket utesluter ansvar för den som har angetts enligt 5 §. Bestämmelsen rör ansvarskedjan för massmedier som har grund- lagsskydd efter angivande av ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 5 § första stycket 3. Här behandlas förutsättningarna för att ansvaret ska gå över från den som har angetts som ansvarig samt vilka som ska bära detta subsidiära ansvar. Enligt första stycket kan ansvarsövergång aktualiseras i tre huvudfall. Det första fallet är att den angivet ansvarige har utsetts för skens skull. I dessa situationer är grundlagen som huvudregel tillämplig, se kommentaren till 1 kap. 5 §. Tanken är dock att kon- struktioner som innebär bulvanskap ska förhindras. Vid sådana brister i den ansvariges befogenhet ska det straff- och skade- ståndsrättsliga ansvaret för massmediet inte bäras av denne. Vidare behandlas fallet då den ansvarige är underårig eller för- satt i konkurs. Ansvaret för innehållet i massmediet ska inte ligga hos personer som är straffomyndiga eller som i realiteten inte kan bära ett skadeståndsrättsligt ansvar. Det bör noteras att dessa brister inte utesluter att grundlagen blir tillämplig på massmediet. Däremot får förhållandena i stället beaktas i ansvarshänseende. Ansvaret går dessutom vidare enligt ansvarskedjan om det inte går att utröna var den som har angetts som ansvarig befinner sig. Går det efter sedvanliga utredningsåtgärder inte att få kontakt med den ansvarige ska således förundersökningen inriktas på den eller dem som svarar efter denne. Enligt första stycket ska det subsidiära ansvaret utkrävas enligt en i paragrafen angiven ansvarskedja. Här bestäms ansvarsfrågan så att den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. Om det inte gå att klarlägga identiteten hos den som står först i kedjan eller var denne befinner sig, går ansvaret vidare. Det- samma ska gälla om den subsidiärt ansvarige är underårig och där- med inte straffbar. I andra stycket bestäms vilka som ingår i ansvarskedjan. Enligt punkt 1 ska ansvaret i första hand sökas hos den som äger eller på annat sätt står bakom utgivningen av massmediet. Här avses samma typ av aktör som förekommer vid massmedier med utgivnings- bevis, se 3 § och 4 kap. 2 § första stycket. Det antas således att det finns en person som bestämmer över och driver verksamheten samt i vars uppgift det ingår att förordna en ansvarig för innehållet i massmediet. Mycket talar för att den nu aktuella formen för grundlagsskydd som regel förekommer vid mer småskalig massmedieverksamhet, där få personer är inblandade. Den som har satts ut som ansvarig på massmediet torde inte sällan vara samma person som ansvarar enligt den här punkten. I dessa fall kan ansvaret därför behöva ledas vidare ytterligare ett steg i ansvarskedjan, dvs. till spridaren (se nedan). Spridarens ansvar behandlas i punkt 2. Dennes roll i ansvars- kedjan har kommenterats under 4 §. I tredje stycket inskränks spridarens ansvar till fall då denne har känt till eller borde ha känt till förhållanden som gör att den utpekat ansvarige inte ansvarar enligt första stycket. Motivet är detsamma som för de begräns- ningar i spridarens ansvar som gäller enligt 4 §. Spridaransvaret får således inte vara så långtgående att det hämmar sedvanlig spridning av massmedier. 8 kap. 7 § Om vissa direktsändningar (6 kap. 1 § första stycket YGL) 7 § I fråga om andra direktsändningar än de som anges i 1 kap. 12 § får i lag föreskrivas att den som framträder själv ska ansvara för sina yttranden. Bestämmelsen tar sikte på andra direktsändningar än av s.k. dags- händelser (se 1 kap. 12 §). Det kan bl.a. avse en debatt som anordnas och sänds av ett programföretag. För sådana direktsändningar finns det möjlighet att i lag föreskriva att principen om ensamansvar inte ska tillämpas. I stället ansvarar den som framträder i direktsänd- ningen för sina egna yttranden. En förutsättning är att detta har klargjorts i förväg för deltagarna. 8 kap. 8 § Bestridande av ansvar (8 kap. 11 § TF, 6 kap. 3 § YGL) 8 § Om åtal väcks för ett yttrandefrihetsbrott och den tilltalade anser sig inte vara ansvarig, ska han eller hon åberopa detta före huvudför- handlingen. Om så inte sker, ska den tilltalade betraktas som ansvarig. Paragrafen innebär att en invändning om att någon inte ansvarar enligt detta kapitel måste framföras före huvudförhandlingen. Annars ska invändningen inte beaktas. Bestämmelsen ger uttryck för tanken att frågan om vem som är ansvarig i yttrandefrihetsmål ska klarläggas i ett tidigt skede av förfarandet. Någon motsvarande bestämmelse finns inte inom den allmänna straffprocessrätten. I 8 kap. tillämp- ningslagen finns närmare bestämmelser om hur rätten ska hand- lägga invändningar i ansvarsfrågan. 8 kap. 9 § Ansvarets omfattning (8 kap. 12 § TF, 6 kap. 4 § YGL) 9 § Den som ansvarar enligt detta kapitel för ett yttrandefrihetsbrott ska anses ha haft full kännedom om innehållet i framställningen och ska anses ha medgett offentliggörandet. Det gäller dock inte om någon annan har obehörigen offentliggjort massmediet. Denna bestämmelse brukar ibland kallas för uppsåts- presumtionen. Paragrafen innebär att den ansvarige inte kan freda sig med att han eller hon inte har tagit del av innehållet i ett mass- medium. Här antas i stället enligt första meningen att den ansvarige har gjort detta och att han eller hon har godtagit att massmediet offentliggörs. En konsekvens av bestämmelsen är att den ansvarige inte kan undgå ansvar genom att låta bli att ta del av innehållet. Av andra meningen följer att uppsåtspresumtionen saknar verkan om innehållet i t.ex. en skrift eller teknisk upptagning har kommit ut på ett obehörigt sätt. Det kan gälla om exemplar har stulits eller på annat sätt läckt ut innan de har lämnats ut för sprid- ning på det sätt som var avsett (se bestämmelserna om spridning i nuvarande 1 kap. 6 § TF och 1 kap. 10 § YGL). 9 kap. Om skadestånd 9 kap. 1 § Samband med brott (11 kap. 1 § första stycket TF, 8 kap. 1 § YGL) 1 § Skadestånd får inte dömas ut på grund av innehållet i ett mass- medium i andra fall än när framställningen innefattar ett yttrande- frihetsbrott. Om skadestånd på grund av brott som avses i 7 kap. 3–5 §§ gäller vad som är föreskrivet i lag. Skadestånd till följd av innehållet i ett massmedium förutsätter enligt första stycket att det har begåtts ett yttrandefrihetsbrott enligt 7 kap. 1 eller 2 §. En talan om skadestånd kan föras i anslutning till ett åtal eller som ett särskilt tvistemål. Mål av det här slaget behandlas som yttrandefrihetsmål enligt 11 kap. Skadeståndslagens bestämmelser har betydelse för den materiella bedömningen av skade- ståndsfrågan. Det betyder bl.a. att ersättning för såväl ekonomisk som ideell skada kan utgå. Andra stycket innebär att frågor om skadestånd med anledning av vissa s.k. annonsmeddelanden samt avseende meddelar- och anskaffar- brott prövas enligt vanlig lag (främst enligt skadeståndslagen). Reglerna i paragrafen motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. 9 kap. 2 § Vem som ansvarar för skadestånd (11 kap. 1 och 2 §§ TF, 8 kap. 2 § YGL) 2 § Den som enligt 8 kap. bär det straffrättsliga ansvaret för innehållet i ett massmedium ansvarar även för skadestånd. Skadeståndet kan krävas ut också av massmedieföretaget eller av den som ger ut ett mass- medium för vilket utgivningsbevis gäller eller ett massmedium med ansvarsuppgifter. I fråga om direktsändningar som avses i 1 kap. 12 § ansvarar gär- ningsmannen för skadestånd på grund av brott som han eller hon begår i sändningen. Skadeståndet kan krävas ut även av den som bedriver sänd- ningsverksamheten. Bestämmelsen ger uttryck för huvudprincipen att samma person ska ansvara för alla följder av ett yttrandefrihetsbrott. enligt första stycket en talan om skadestånd riktas mot den straff- rättsligt ansvarige enligt 8 kap., dvs. i första hand mot utgivaren eller den som har angetts som ansvarig (vid ansvarsuppgifter). Av andra meningen framgår att anspråket emellertid kan riktas även mot massmedieföretaget eller den som ger ut ett massmedium för vilket utgivningsbevis gäller. Denna utvidgade möjlighet att fram- ställa skadeståndstalan omfattar även den som ger ut ett mass- medium med ansvarsuppgifter. I andra stycket behandlas frågan om skadestånd som begås i direkt- sändningar av s.k. dagshändelser eller offentliga tillställningar. I dessa fall gäller inte NYGL:s ansvarssystem enligt 8 kap., utan de del- tagande svarar själva för innehållet i sina respektive yttranden. Bestäm- melsen innebär att den som ansvarar straffrättsligt (gärnings- mannen) även bär ansvaret för skadestånd på grund av det brottsliga yttrandet. Krav på skadestånd kan även riktas mot den som bedriver sändningsverksamheten. Regleringen motsvarar i sina huvuddrag den som finns i TF och YGL, där dock vissa skillnader görs beroende på vilken medieform som är aktuell. 9 kap. 3 § Skadeståndsansvar uppåt i ansvarskedjan (11 kap. 1 § första stycket TF, 8 kap. 3 § YGL) 3 § Om ansvaret går över från den som skulle bära det straffrättsliga ansvaret till någon annan enligt 8 kap. 3, 4 eller 6 §, får skadestånd ändå krävas ut även av den förre i den mån det medges i lag. Bestämmelsen blir aktuell vid skadeståndskrav i situationer då man har hoppat över någon i den straffrättsliga ansvarskedjan. Förut- sättningarna för sådan ansvarsövergång anges i 8 kap. 3–4 och 6 §§. I dessa fall ska skadeståndstalan kunna riktas även mot den som står före i kedjan.