sou · GZB369 · 2012-01-01 00:00:00 — ansåg att ansöknings- och tillsynsavgifter som erlagts enligt alkohollagen hade tagits ut i strid med unionsrätten. Beträffande en eventuell återbetalnings- skyldighet redogjorde för EU-dom- stolens praxis i frågan. konstaterade därefter att det mot bakgrund av denna förelåg en på gemenskaps- rätten grundad förpliktelse att med tillämpning av nationell rätt återbetala rättsstridigt uppburna avgifter. Högsta förvaltningsdom- stolen anförde därefter att de bestämmelser i svensk rätt som det i första hand kunde komma i fråga att tillämpa var alkoholförord- ningens föreskrifter om återbetalning av erlagda avgifter. Enligt tog dessa föreskrifter emellertid sikte på andra situationer än den uppkomna. Dessa innebar att återbetal- ning skulle ske om avgift kommit att betalas med för högt belopp eller om det fanns särskilda skäl. Bestämmelsen om särskilda skäl 23Se exempelvis , s. 1219, : Ett effektivt rättsskydd för unionsrättsliga anspråk. Hur går det för teorin i praktiken?, i Europarättslig tidskrift 2010 nr 2, s. 294, : Cutting your Losses in the Enforcement Deficit: A Commu- nity to the Recovery of Unlawfully Levied Charges, i Yearbook of Euro- pean Legal Studies 1998, s. 236–237, och s. 520. 24Paul och : EU . Text, cases and materials, 4 uppl. 2008, s. 308. kunde enligt normalt inte tillämpas på ett återkrav som grundade sig på allmängiltiga skäl och således inte anknöt till det särskilda fallet. Bestämmelserna fick enligt Högsta förvaltningsdomstolens uppfattning likväl, i en situation som den förevarande, anses ge utrymme för att en återbetalning i enlighet med den gemenskapsrättsliga förpliktelsen skulle kunna komma till stånd. Återbetalning borde därför ske med tillämpning av dessa reg- ler. ansåg alltså att det förelåg en på gemenskapsrätten grundad förpliktelse att med tillämpning av natio- nell rätt återbetala rättsstridigt uppburna avgifter. En fråga som uppkommer är varför försökte hitta några svenska bestämmelser om återbetalning av erlagda avgifter och en svensk föreskrift om att återbetalning skulle ske, när den väl konstaterat att det förelåg en på gemenskapsrätten grundad för- pliktelse att betala tillbaka avgifterna. En möjlig förklaring är att ville hitta en ingång till ett regelverk där även andra frågor kring återbetalningen reglerades, t.ex. rätt till ränta. Mot bakgrund av domstolens uttalande att skatter och avgifter som tagits ut i strid med unionsrätten i princip ska återbetalas, av den slutsats som vi drar av m.fl., av majoritetsupp- fattningen inom rättsvetenskapen och av Högsta förvaltningsdom- stolens uttalanden i RÅ 2002 ref. 108 anser vi sammanfattningsvis att rätten till återbetalning av skatter och avgifter som tagits ut i strid med unionsrätten är direkt grundad på denna rätt. Denna uni- onsrättsliga regel om återbetalningsskyldighet är direkt tillämplig i medlemsstaterna och ska alltså tillämpas av nationella domstolar och myndigheter. 3.2.4EU-rättsliga krav på förfarandet vid nationella domstolar När det gäller det nationella förfarandet när enskilda vill göra gäll- ande sina rättigheter enligt så har EU-domstolen25 slagit fast att det åligger medlemsstaterna att säkerställa ett effektivt dom- stolsskydd för enskildas rättigheter enligt unionsrätten. Den har förklarat att det i avsaknad av unionsrättsliga föreskrifter på om- rådet ankommer på varje medlemsstats interna rättsordning att an- 25 Se exempelvis Unibet, punkterna 37–43. ge vilka domstolar som är behöriga och att fastställa de processuella regler som gäller för talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten. Genom fördraget skapas inte några andra former av rättsliga förfaranden vid de nationella domstolarna, i syfte att upprätthålla unionsrätten, än dem som redan föreskrivs i den nationella rätten. Det förhåller sig på annat sätt endast om det av den nationella rättsordningens systematik fram- går att det inte finns någon form av rättsligt förfarande som ger möj- lighet att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unions- rätten. Även om det i princip ankommer på den nationella rätten att reglera enskildas talerätt och intresse av att få sin sak prövad, krävs emellertid enligt unionsrätten att den nationella lagstiftningen inte åsidosätter rätten till ett effektivt domstolsskydd. Det ankommer på medlemsstaterna att inrätta ett system med rättsliga förfaranden som gör det möjligt att säkerställa denna rättighet. De processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten får varken vara mindre förmånliga än dem som avser en liknande talan som grundas på natio- nell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen). Vid sidan om dessa allmänna krav på det rättsliga förfarandet ställs i unionsrätten också ett mer specifikt krav på den nationella rätten, nämligen möjlighet till interimistiskt skydd, vilket redan be- handlats ovan. Det måste vara möjligt för en nationell domstol, vid vilken är anhängigt ett mål som gäller rättigheter på grundval av unionsrätten, att besluta om interimistiska åtgärder för att säker- ställa den fulla verkan av det senare domstolsavgörandet.26 Även i detta sammanhang gäller att, i avsaknad av unionsrätts- liga föreskrifter på området, det ankommer på varje medlemsstats interna rättsordning att reglera förutsättningarna för beviljande av interimistiska åtgärder som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt unionsrätten. Det är följaktligen de kri- terier som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är tillämplig i målen vid den behöriga domstolen som ska tillämpas vid prövningen av ett yrkande om interimistiska åtgärder.27 26Factortame m.fl., punkt 21. 27Unibet, punkterna 77–80. 3.3EUF-fördragets bestämmelser om statligt stöd EUF-fördragets bestämmelser om statligt stöd finns i artiklarna 107–109. Artikel 107.1 innehåller ett generellt förbud mot statligt stöd. Av artikel 107.2 och 107.3 framgår emellertid att statligt stöd i vissa fall är eller kan vara förenligt med den inre marknaden och i så fall tillåtet. Statsstödsreglerna bygger på ett system med förhandsgransk- ning. Enligt artikel 108.3 ska medlemsstaterna anmäla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder till kommissionen. De får inte genom- föra åtgärderna förrän kommissionen genomfört föreskrivet gransk- ningsförfarande. Vårt uppdrag i den del som avser statligt stöd gäller främst frågan om det svenska regelverket uppfyller krav när statligt stöd är på väg att lämnas eller har lämnats i strid med genomförande- förbudet i artikel 108.3 i EUF-fördraget. Vilka krav som ställs på de nationella rättsordningarna i det sammanhanget kommer vi att be- handla i avsnitt 3.5. Innan vi kommer in på den frågan redovisar vi översiktligt vad som menas med statligt stöd (avsnitt 3.3.2), och vilka undantag från förbudet mot statligt stöd som finns (avsnitt 3.3.3). Därefter redogör vi för kommissionens förfarande för granskning av statligt stöd (avsnitt 3.4). 3.3.2När anses en åtgärd som statligt stöd? Den centrala bestämmelsen om statligt stöd finns i artikel 107.1 i EUF-fördraget, som har följande lydelse. Om inte annat föreskrivs i fördragen, är stöd som ges av en med- lemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den inre marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. För att det ska vara fråga om statligt stöd i den mening som avses i denna bestämmelse krävs alltså att stödet 1.ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, 2.snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, 3.gynnar vissa företag eller viss produktion, samt 4.påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Vi ska nu kort behandla dessa fyra förutsättningar. Stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel För att en åtgärd ska utgöra statligt stöd krävs inledningsvis att stö- det ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel. Med medlemsstat avses inte enbart staten på central nivå utan även regiona- la och lokala offentliga organ. Stödet behöver inte lämnas direkt av en medlemsstat utan kan även ges genom privata eller offentliga organ som utsetts av staten. Även medel från offentligt ägda bolag kan vara statliga medel. I mot kommissionen28 prövade om lån, garantier och kapitaltillskott från två banker skulle anses härröra ur statliga medel. Bankerna ingick i en koncern. Den franska staten ägde av aktierna och hade av rösterna i moderbolaget. Ordföranden och två tredjedelar av styrelsemed- lemmarna utnämndes av staten. konstaterade att moderbolaget kontrollerades av staten och att detta bolag och dess dotterbolag således var offentliga företag. Lånen, garantierna och kapitaltillskotten från de nämnda bankerna ansågs härröra från statliga medel, eftersom staten genom sitt dominerande inflytande över bankerna kunde bestämma över användningen av deras medel. För att kriteriet att stödet ska ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel ska vara uppfyllt krävs att det innebär en överföring av statliga medel. Detta framgår av bland annat . I den domen slog fast att en lagbestämmelse – som innebar att företag med högst fem anställda inte omfattades av en nationell lagstiftning om skydd för arbets- tagare mot ogrundad uppsägning och därmed inte riskerade att få betala skadestånd och ersättning för rättegångskostnader vid upp- sägning utan giltig grund – visserligen innebar en förmånligare situa- tion för de företag som inte omfattades av systemet än för dem som omfattades men att det inte var fråga om överföring av statliga medel. 28EU-domstolens dom i mål C-482/99, mot kommissionen, 2002, s. I-4397. 29EU-domstolens dom i mål C-189/91, , 1993, s. I-6185. Med överföring avses inte enbart direkta överföringar av offent- liga medel utan även exempelvis avståenden från krav. Exempel på åtgärder som ansetts som stöd är direkta bidrag, räntesubventioner, försäljning eller köp till särskilt förmånliga villkor, kapitaltillskott, avstående från fordringar och skattelättnader. Gynnande av vissa företag eller viss produktion För att en åtgärd ska innebära statligt stöd krävs även att den gynnar vissa företag eller viss produktion. I detta krav ligger dels att åt- gärden ska innebära en ekonomisk fördel för mottagaren, dels att åtgärden ska vara selektiv. När det gäller frågan om en åtgärd innebär en ekonomisk fördel har slagit fast att det, för att det ska kunna bedömas om en statlig åtgärd utgör stöd, måste avgöras om det mottagande företaget får ekonomiska fördelar som det inte skulle ha erhållit under normala marknadsvillkor.30 Beträffande åtgärder som en medlemsstat såsom ägare till offent- liga företag vidtar i förhållande till sina företag görs bedömningen av om åtgärden innebär en ekonomisk fördel utifrån principen om den marknadsekonomiske investeraren. Denna princip innebär att en åtgärd av nämnt slag innebär en ekonomisk fördel om en privat investerare inte skulle ha utfört åtgärden i fråga på samma villkor31. På motsvarande sätt talar man i andra sammanhang om principen om en marknadsekonomisk kreditgivare, fordringsägare m.m. Som nämnts ovan gäller vidare att en åtgärd innebär stöd endast om den är selektiv. har tolkat detta krav i ett flertal domar. I Pipeline och Wietersdorfer & Peggauer Zement- werke 32slog fast att en statlig åtgärd som utan åt- skillnad gynnar alla företag som är etablerade i landet inte kan ut- göra statligt stöd eftersom åtgärden i så fall inte är selektiv. Åtgärder som är begränsade branschvis eller geografiskt eller är förbehållna en viss kategori av företag är emellertid selektiva33. 30EU-domstolens dom i mål C-39/94, SFEI m.fl., 1996, s. I-3547, och i mål C-399/08 P, kommissionen mot , REU 2010, s. I- 0000, punkt 40. 31Se exempelvis tribunalens dom i mål T-16/96, Cityflyer mot kommis- sionen, 1998, s. II-757, punkt 51. 32EU-domstolens dom i mål C-143/99, Pipeline och Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, 2001, s. I-8365, punkt 35. 33EU-domstolens dom i mål C-241/94, mot kommissionen, 1996, s. I-4551, punkt 22. När det gäller företagsbegreppet så har i flera domar avseende statligt stöd hänvisat till innebörden av begreppet när det förekommer i EUF-fördragets övriga konkurrensregler.34 Enligt domstolens praxis avseende begreppet i det sammanhanget omfattar det varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet, oav- sett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras.35 Eko- nomisk verksamhet utgörs i sin tur av all verksamhet som består i att erbjuda varor eller tjänster på en viss marknad.36 Det saknar betydelse att verksamheten bedrivs utan vinstsyfte.37 har emellertid i AceaElectrabel Produzione SpA mot kommissionen38 förklarat att begreppet ekonomisk enhet på området för statligt stöd – vilket begrepp är relevant för företagsbegreppet – kan ha en annan innebörd än det begrepp som är tillämpligt på andra om- råden inom konkurrensrätten. Statsstödsreglernas företagsbegrepp behöver alltså inte med nödvändighet vara detsamma som det begrepp som är tillämpligt på andra områden inom konkurrensrätten. Snedvridning eller hot om snedvridning av konkurrensen samt påverkan på handeln mellan medlemsstaterna För att en åtgärd ska utgöra otillåtet statligt stöd i den mening som avses i artikel 107 krävs slutligen att åtgärden dels snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen, dels påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Även om det finns en teoretisk skillnad mellan påverkan på konkurrensen respektive på handeln mellan medlems- staterna, görs vid den praktiska tillämpningen ingen större skillnad mellan dessa två begrepp. har exempelvis i uttalat att om ett statligt finansiellt stöd förstärker ett företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln inom gemenskapen så ska denna handel anses påverkas av stödet. 34EU-domstolens dom i mål C-222/04, Cassa di Risparmio di m.fl., 2006, s. I-289, punkt 107. 35Se exempelvis dom av i mål C-41/90, Höfner och , 1991, s. I-1979, punkt 21. 36EU-domstolens dom i de förenade målen C-180/98–C-184/98, m.fl., 2000, s. I-6451, punkt 75. 37EU-domstolens dom i mål C-67/96, , 1999, s. I-5751, punkt 85. 38EU-domstolens dom i mål C-480/09 P, AceaElectrabel Produzione mot kommissionen, REU 2010, s. I-0000, punkt 66. 39EU-domstolens dom i mål 730/79, mot kommissionen, 1980, s. 2671. har vidare i mot kommissionen40 slagit fast att [n]är en medlemsstat beviljar stöd till ett företag, kan nämligen in- hemsk produktion komma att upprätthållas eller ökas, med följden att [] möjligheterna för företag som är etablerade i andra medlemsstater att exportera sina produkter till marknaden i denna stat minskas. Ett sådant stöd kan således påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida konkurrensen. Det är således inte nödvändigt att det företag som tar emot stöd bedriver handel med andra medlemsstater. Avslutningsvis vill vi peka på att det inte krävs att en medlemsstat har en önskan att stödja ett företag genom en viss åtgärd för att det ska kunna vara fråga om stöd enligt artikel 107.1. har nämligen i mot kommissionen41 förklarat att [s]yftet med artikel [107] är att förhindra att handeln mellan medlems- staterna påverkas av förmåner som beviljats av de offentliga myndig- heterna och som i olika former snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion. Artikel [107] tar sålunda ingen hänsyn till orsaken eller syftena med de aktuella åtgärderna, som en medlemsstat vidtar, utan definierar dem i förhållande till deras verkningar. 3.3.3Undantag från förbudet mot statligt stöd Åtgärder som är att anse som statligt stöd enligt artikel 107.1 är som utgångspunkt otillåtna. Det finns emellertid undantag från denna huvudregel. I artikel 107.2 föreskrivs att visst stöd är förenligt med den inre marknaden: Förenligt med den inre marknaden är a)stöd av social karaktär som ges till enskilda konsumenter, under förutsättning att stödet ges utan diskriminering med avseende på varornas ursprung, b)stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser, 40EU-domstolens dom i mål 102/87, mot kommissionen, 1988, s. 4067, punkt 19. 41EU-domstolens dom i mål 173/73, mot kommissionen, 1974, s. 709. c) stöd som ges till näringslivet i vissa av de områden i Förbunds- republiken som påverkats genom delning i den utsträckning stödet är nödvändigt för att uppväga de ekonomiska nack- delar som uppkommit genom denna delning. efter ikraftträdan- det av Lissabonfördraget får rådet på förslag av kommissionen anta ett beslut om upphävande av denna punkt. Vidare föreskrivs i artikel 107.3 att visst stöd kan vara förenligt med den inre marknaden: Som förenligt med den inre marknaden kan anses a)stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning och i de regioner som avses i artikel 349, med hänsyn till deras strukturella, ekonomiska och sociala situation, b)stöd för att främja genomförandet av viktiga projekt av gemen- samt europeiskt intresse eller för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi, c)stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset, d)stöd för att främja kultur och bevara kulturarvet, om sådant stöd inte påverkar handelsvillkoren och konkurrensen inom unionen i en om- fattning som strider mot det gemensamma intresset, e)stöd av annat slag i enlighet med vad rådet på förslag från kom- missionen kan komma att bestämma genom beslut. Undantagen i artikel 107.2 är absoluta, vilket innebär att kommis- sionen inte kan vägra undantag om de angivna kriterierna är upp- fyllda. Beträffande undantagen enligt artikel 107.3 har kommissionen däremot ett omfattande utrymme för skönsmässig bedömning av om undantag kan medges. När det gäller de senare undantagen så har kommissionen antagit vissa förordningar om undantag från anmäl- ningsplikten samt utfärdat en rad meddelanden och riktlinjer om vad den fäster vikt vid bedömningen av om ett stöd är förenligt med den inre marknaden. Av artikel 106.2 i EUF-fördraget jämförd med fördragets stats- stödsbestämmelser följer att undantag kan medges också för stöd till företag som tillhandahåller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, om vissa kriterier är uppfyllda. 3.4Förfaranden för granskning av stöd I artikel 108.3 i EUF-fördraget föreskrivs att medlemsstater som vill lämna stöd i fördragets mening måste anmäla planerna på så- dant stöd i förväg till kommissionen så att kommissionen kan ta ställning till om stödet är förenligt med den inre marknaden eller inte. Medlemsstaten får inte genomföra stödåtgärden förrän kom- missionen har uttalat sig om stödets förenlighet med den inre mark- naden (genomförandeförbudet). Enligt artikel 108.1 ska kommissionen fortlöpande granska be- fintliga stödprogram som förekommer i medlemsstaterna. Om kom- missionen har uppgifter om att stöd har lämnats i strid med genom- förandeförbudet ska den även granska en sådan åtgärd. Om kommis- sionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, finner att stöd som lämnas av en stat eller med statliga medel inte är för- enligt med den inre marknaden, eller att sådant stöd missbrukas, ska kommissionen enligt artikel 108.2 besluta att staten i fråga ska upp- häva eller ändra dessa stödåtgärder inom den tidsfrist som kommis- sionen fastställer. Detta gäller beträffande såväl befintligt stöd som nytt stöd som lämnats i strid med genomförandeförbudet.42 I rådets förordning (EG) nr 659/1999 av om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget43 (procedur- förordningen) (artikel 93 i EG-fördraget är artikel 108 i EUF-fördraget) finns närmare föreskrifter om kommissionens gransk- ning av stöd och stödordningar. I förordningen regleras bland annat kommissionens förfarande när medlemsstaterna anmäler stöd och stödordningar som de vill införa. Vidare finns i förordningen regler om kommissionens förfarande vid olagligt stöd, dvs. stöd som in- förts i strid med genomförandeförbudet i artikel 108.3 i EUF-för- draget. Det finns också bestämmelser om kommissionens gransk- ning av befintliga stödordningar och stöd. Med detta avses främst stödordningar och stöd som kommissionen har godkänt och stöd- ordningar som fanns i en medlemsstat när den anslöt sig till EU. 42EU-domstolens dom i mål 310/85, Deufil mot kommissionen, 1987, s. 901, punkt 24. 43EGT L 83, 27.3.1999, s. 1. 3.4.2Förfaranden beträffande nytt stöd Nya stödordningar och nytt individuellt stöd ska alltså anmälas till kommissionen. När nytt stöd anmälts ska kommissionen göra en preliminär granskning enligt artikel 4 i procedurförordningen. Denna granskning utmynnar i ett av tre möjliga beslut: ett beslut i vilket fastställs att åtgärden inte utgör stöd, ett beslut att åtgärden är förenlig med den inre marknaden eller, om kommissionen efter den preliminära granskningen anser att det är tveksamt om den anmälda åtgärden är förenlig med den inre marknaden, ett beslut om att inleda ett förfarande enligt artikel 108.2 i EUF-fördraget, ett så kallat formellt granskningsförfarande. Det formella granskningsförfarandet ska utmynna i att kommis- sionen fattar ett beslut avseende den anmälda åtgärden. Detta be- slut kan vara att det fastställs att åtgärden inte utgör stöd, att det fastställs att det är fråga om stöd som är förenligt med den inre marknaden, med eller utan villkor, eller att det fastställs att åtgär- den utgör stöd som inte får införas eftersom det inte är förenligt med den inre marknaden (artikel 7.1–7.5). Kommissionen ska fatta beslut så snart det inte finns några tveksamheter kring stödet. Den ska sträva efter att anta ett beslut efter det att förfarandet inleddes. När denna tidsfrist löpt ut ska kommissionen, om medlemsstaten begär det, fatta beslut på grund- val av de upplysningar som den har tillgång till (artikel 7.6–7.7). 3.4.3Förfarandet vid olagligt stöd Om kommissionen har upplysningar om olagligt stöd, dvs. stöd som införts i strid med genomförandeförbudet i EUF-fördragets artikel 108.3, ska den undersöka dessa upplysningar (artikel 10.1). Om det är nödvändigt ska kommissionen begära upplysningar från den berörda medlemsstaten. Kommissionen får, efter att ha berett den berörda medlemsstaten tillfälle att lämna sina synpunkter, fatta ett beslut om att medlemsstaten ska avbryta utbetalningen av varje form av olagligt stöd till dess att kommissionen har fattat ett beslut om stödets förenlighet med den inre marknaden (artikel 11.2). Kommissionen får också fatta ett beslut om att medlemsstaten till- fälligt ska återkräva varje form av olagligt stöd till dess att kom- missionen har fattat ett beslut om stödets förenlighet med den inre marknaden. För detta krävs att det enligt fastlagd praxis inte råder några tvivel om den berörda åtgärdens stödkaraktär, att brådskande insatser krävs och att det finns en allvarlig risk för att en konkur- rent ska tillfogas en avsevärd och irreparabel skada. Precis som vid anmälningar om nytt stöd ska kommissionen göra en preliminär granskning som leder till ett beslut att åtgärden inte utgör stöd, ett beslut att åtgärden är stöd som är förenligt med den inre marknaden eller ett beslut att inleda ett formellt gransk- ningsförfarande (artikel 13.1). När ett formellt granskningsförfarande inleds avslutas detta med ett beslut om att den anmälda åtgärden inte utgör stöd, om att det är fråga om stöd som är förenligt med den inre marknaden eller om att åtgärden utgör stöd som inte är förenligt med den inre marknaden.