sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — Har flera personer befunnits skadeståndsansvariga men ansvaret för en av dem har jämkats gäller den begränsningen även det solidariska ansvaret. Den andra tolkningen baseras på att reglerna i 10 kap. inte i grunden är skadeståndsrättsliga utan för- valtningsrättsliga. Reglerna syftar till att skydda det allmänna intresset av en god miljö och är utformade efter det särskilda för- hållandet som råder mellan myndigheterna och de enskilda. Myn- digheterna ska effektivt kunna åtgärda förorenade områden, inte bara i reparativ utan också i preventiv mening Det är inte tydligt klarlagt i varken förarbeten eller rättspraxis hur hänvisningen i 6 § till 4 § ska tolkas. För den skadeståndsrätts- liga tolkningen talar ett uttalande i förarbetena, där det anges att om ansvaret är begränsat för någon eller några av de ansvariga så ska inte det solidariska ansvaret få till följd att ansvar utöver begränsningen utkrävs (prop. 1997/98, del 2, s. 122). Kritiken mot denna tolkning baseras främst på att syftet med bestämmelsen är att den ska verka som en förenklingsregel till förmån för tillsyns- myndigheten. Krav ska kunna riktas mot flera ansvariga som får stå även för de övriga inblandades delar i avvaktan på att de ansvariga gör upp om det inbördes ansvaret. Det kan påpekas att betydelsen av de olika tolkningarna skulle få mindre relevans om man redan vid skälighetsbedömning enligt 4 § skulle kunna ta hänsyn till samtliga ansvariga. Det skulle då vara lättare att pröva det totala ansvarets omfattning och hur detta ska fördelas på var och en av de ansvariga. När prövningen av ansvaret inte sker samlat finns det alltid en risk för diskrepans mellan besluten riktade till olika verksamhetsutövare. Detta förhållande förelåg i rättsfallet MÖD 2010:19. Där behandlades frågan om en verksamhetsutövares ansvar för efterbehandlingsåtgärder enligt 10 kap. 4 § . hade förelagt två verksam- hetsutövare, och kommun, i skilda beslut att vidta samma åtgärder för efterbehandling. SJ överklagade sitt beslut medan kommuns beslut vann laga kraft. Vid prövningen av vilka efterbehandlingsåtgärder som var miljömässigt motiverade och ekonomiskt rimliga fann att det inte var skäligt att ålägga SJ att vidta åtgärder till den del som dessa avsåg att åstadkomma en förädling av området till nivån för känslig mar- kanvändning. Eftersom kommun redan vidtagit åtgärder till denna nivå var det inte möjligt att förelägga SJ att vidta åtgärder med en lägre ambitionsnivå. Det var i målet inte heller möjligt att begränsa SJ:s kostnadsansvar. upphävde därför föreläggandet. Det kan tyckas önskvärt att man alltid ska göra en samordnad prövning av samtliga verksamhetsutövare när tillsynsmyndigheten utfärdar ett föreläggande om åtgärder för efterbehandling. Det finns emellertid inget stöd för detta i , vilket även påpekade i rättsfallet ovan. Det framstår inte heller som möjligt i praktiken att alltid göra en samlad prövning av ansvaret när det kan finnas flera ansvariga. Det är även av stor vikt att tillsynsmyndigheten har möjlighet att vända sig till olika ansva- riga allteftersom efterbehandlingsarbetet fortskrider. Den skadeståndsrättsliga tolkningen medför att det solidariska ansvaret främst är av betydelse vid de tillfällen då det inte går att dela upp ansvaret på de olika verksamhetsutövarna som har orsakat föroreningen. I varje fall där ansvaret begränsas för någon verksam- hetsutövare så begränsas det solidariska ansvaret. I de situationer där det inte finns någon omständighet som aktualiserar jämkning av ansvaret enligt 4 § för någon av verksamhetsutövarna kan dock tillsynsmyndigheten rikta kravet mot samtliga verksamhetsutövare solidariskt och behöver inte göra någon uppdelning mellan dem. Den förvaltningsrättsliga tolkningen medför att var och en som bidragit till en förorening kan åläggas att stå för samtliga åtgärder som bedöms skäliga efter en inledande bedömning av det miljö- mässigt motiverade i åtgärderna om bidraget ensamt motiverar en efterbehandling. Bedömningen omfattar samtliga verksamhets- utövares ansvar. Denna tolkning ger inget utrymme för att beakta omständigheter som endast är hänförliga till en enskild verksam- hetsutövare. Verksamhetsutövare som initialt får stå för den före- lagda åtgärden kan sedan regressvis kräva ersättning av de övriga verksamhetsutövarna motsvarande deras del av ansvaret. Bestämmelsen i 6 § är att se som en förenklingsregel för till- synsmyndigheten, som kan rikta efterbehandlingskrav mot en eller flera verksamhetsutövare (, 5242, s. 35 ff.). Förenklingsregeln kan dock inte innebära att övriga regler i 10 kap. om ansvarsfördelning sätts ur spel eller begränsas. Enligt utredningens uppfattning innebär hänvisningen från 6 § till 4 § att en skälighetsbedömning alltid ska göras för var och en av verksamhetsutövarna. Hänvisningen till hela 4 § innebär vidare att det är en fullständig skälighetsbedömning som ska göras och att det inte endast är en bedömning utifrån vad som är miljö- mässigt motiverat. Det blir vidare diskrepans i ansvarsbedömning- arna om en fullständig skälighetsbedömning ska göras för det fall att det finns en verksamhetsutövare men för de fall att det finns flera, så skulle ingen eller endast en begränsad skälighetsbedömning göras. Det finns varken i lagtext eller i förarbeten något som tydligt visar att lagstiftaren haft för avsikt att avvika från den i andra sam- manhang vedertagna konstruktionen av solidariskt ansvar. Bristen på stöd för någon annan tolkning än den skadeståndsrättsliga talar även med styrka mot att det skulle vara möjligt att ålägga verksam- hetsutövare ett mer betungande ansvar än det som blivit resultatet efter en skälighetsbedömning enligt 4 §. Det har för utredningen klargjorts att det föreligger många och svåra praktiska frågor vid handläggningen av ärenden om ansvars- fördelning mellan flera verksamhetsutövare. Det ska även fastställas hur finansieringen ska ske för den del av avhjälpandekostnaderna som faller utanför verksamhetsutövarnas ansvar. Tillsynsmyndig- heterna är osäkra i fråga om vilken av ovanstående tolkningar som ska tillämpas och det är således oklart hur ansvaret ska fördelas. Viss hjälp med handläggningen kommer tillsynsmyndigheterna förhoppningsvis att få genom den vägledning om efterbehandlings- ansvar som håller på att tas fram av . Det är självfallet en brist att det endast finns mycket begränsad rättspraxis på området. Utredningen menar att det är tämligen klart utifrån gällande lagregler att den s.k. skadeståndsrättsliga tolk- ningen ska tillämpas. Eftersom det är problem för tillsynsmyndig- heterna att fastställa ansvar för var och en av de ansvariga verksam- hetsutövarna bör det övervägas om tillsynsmyndigheterna bör ges ökad möjlighet att rikta ansvaret mot vem som helst av de ansva- riga. Det skulle då överlämnas åt de ansvariga att göra upp om ansvarsfördelningen. Om en sådan ordning ska gälla måste dock regelverket förtydligas. Detta är mycket komplexa frågor som skulle kräva en ingående analys. Det är inte möjligt att under den korta tid som står utredningen till buds genomföra detta. Tills vidare får överlämnas till rättstillämpningen att avgöra hur befint- liga regler ska tolkas. Enligt utredningens uppfattning finns det fog för att utreda denna fråga vidare då frågan om delat ansvar är omtvistad och då frågan är av stor ekonomisk betydelse för både verksamhetsutövare och myndigheter. 7.5.2Förfaranderegel vid talan om obehörig vinst enligt 10 kap. 9 § I de fall fastighetsägaren inte kan göras ansvarig enligt 10 kap. 2 och 3 §§ kan denne åläggas kostnadsansvar när åtgär- der som utförs av annan medför värdeökning eller annan nytta. Enligt 10 kap. 9 § kan en fastighetsägare åläggas att täcka de kostnader som motsvarar den värdeökning – obehörig vinst – som området undergår genom efterbehandling. Det finns ingen bestämmelse i som reglerar förfarandet vid krav på ersättning gentemot fastighetsägaren. Inte heller finns det någon bestämmelse som anger vilken myndighet som ska företräda det allmänna. Den tillsynsmyndighet som har att bevaka att efter- behandling kommer till stånd bör dock också ha befogenhet att bevaka det allmännas intresse av att få del av fastighetens värdeök- ning enligt denna paragraf. När det gäller förfarandet bör talan kunna väckas genom ansökan om stämning vid den mark- och miljödomstol inom vars domkrets fastigheten är belägen. Motsva- rande bör gälla vid talan av enskild som svarat för kostnaden för efterbehandling och som vill få del av fastighetens värdeökning (m.fl., - En kommentar, suppl. 7, , s. 10:29). Utredningen anser att det i bör föras in bestämmelser som reglerar förfarandet vid tillämpningen av 9 §. Ett mål angående krav på ersättning gentemot fastighetsägaren är av den typen att det bör ses som ett stämningsmål enligt 21 kap. 2 § . Stämningsmålen kännetecknas av att talan i målet rik- tar sig mot en viss fysisk eller juridisk person och avgörandet har endast rättskraft mellan parterna. Den aktuella måltypen kommer att ha stora likheter med mål angående prövning av fördelning av solidariskt ansvar mellan flera enligt 10 kap. 6 och 7 §§ på talan av någon av de solidariskt ansvariga. Denna typ av mål prö- vas enligt 21 kap. 1 § första stycket 7 av mark- och miljödomstol som första instans. Utredningen föreslår att en ny punkt läggs till i 21 kap. 1 § som omfattar krav på ersättning gentemot fastighetsä- garen. I övrigt bör de förfaranderegler som aktualiseras vid en prövning av det solidariska ansvaret, enligt 21 kap. 1 § första stycket 7 , vara tillämpliga. För reglerna i 10 kap. gäller en övergångsbestämmelse. Reglerna ska, med undantag av bestämmelsen om fastighetsägarens ansvar enligt 10 kap. 3 § fjärde stycket, inte tillämpas på miljöska- dor som orsakats av utsläpp, händelser eller tillbud som ägt rum före . Samma gäller för miljöskador som ägt rum senare, men där verksamheten eller åtgärden som skadorna härrör från har avslutats före (SFS 2007:660). Denna tidsgräns - - orsakar gränsdragnings- och bevispro- blem eftersom det i vissa fall är svårt att avgöra när en skada har uppstått. Övergångsbestämmelsen infördes vid genomförandet av miljö- ansvarsdirektivet (2004/35/EG). Med de nya reglerna infördes strängare krav kopplade till allvarlig miljöskada. Ansvaret vid all- varlig miljöskada skulle gälla fullt ut, vilket var en skillnad mot för- oreningsskador där ansvaret endast gäller i skälig omfattning. Rege- ringen ansåg att det fanns klara nackdelar med att ge bestämmel- serna retroaktiv effekt och ville därför undvika att koppla de nya strängare kraven till gamla skador som kunde ha uppstått före ikraftträdandet. Från miljöskyddssynpunkt såg regeringen heller inte några vinster att hämta med en retroaktiv lagstiftning (prop. 2007/06:95, s. 119). Reglerna om fastighetsägarnas subsidiära ansvar i 10 kap. 3 § fjärde stycket undantogs. Övergångsbestämmelserna till 10 kap. har kritise- rats eftersom de gamla reglerna, dvs. i dess lydelse före ändringarna 2007, kommer att tillämpas parallellt med de nya reg- lerna . ska de bestämmelser som är nödvän- diga för att genomföra IED träda i kraft. Utredningen har föresla- git att 10 kap. 1 och 21 §§ kompletteras samt att en ny bestäm- melse, 4 a §, införs i 10 kap. Dessa regler kommer att träda i kraft . Detta innebär att det kommer att bli ännu fler tidpunkter att beakta i ett redan svårtillämpat kapitel. Det kan därför enligt utredningens uppfattning vara lämpligt att ändra övergångsbestämmelserna. När det gäller den del av övergångsbestämmelsen som avser all- varlig miljöskada så bör den finnas kvar. De stränga reglerna om allvarlig miljöskada bör inte gälla retroaktivt. Däremot bör det inte finnas någon övergångsbestämmelse för övriga regler, dvs. de regler som inte ändrades materiellt vid genomförandet av miljöansvars- Detta innebär att övergångsbestämmelsen (SFS 2007:660) endast bör gälla för reglerna angående allvarlig miljö- skada, dvs. 10 kap. 5, 12, 13, 14 §§ . En ny övergångsbestämmelse skulle kunna formuleras på föl- jande sätt. 5, 12, 13 och 14 §§ gäller i fråga om miljöskador som orsakats av utsläpp, händelser eller tillbud som har ägt rum efter . Härrör skadan från verksamhet eller åtgärd som avslutats för är bestämmelserna inte till- lämpliga. En sådan ändring av övergångsbestämmelsen skulle innebära att för föroreningsskador som har uppstått före kommer bestämmelserna i 10 kap. i deras lydelse efter , dvs. nuvarande lydelse, att gälla. När det gäller allvarlig miljöskada kommer följande att gälla. Reglerna i 5, 12, 13 och 14 §§ ska tillämpas enligt den nuvarande lydelsen av miljöbal- ken för miljöskador som har orsakats av utsläpp, händelser eller tillbud som ägt rum efter . För miljöskador som har uppstått före ska de strängare reglerna enligt nuvarande lydelse av inte tillämpas. Detta innebär att vid en gammal miljöskada, som definieras som en allvarlig miljö- skada enligt nuvarande regler, ska inte de nuvarande reglerna om allvarlig miljöskada tillämpas. En verksamhetsutövare blir således inte skyldig att vidta de krävande avhjälpandeåtgärder som anges i 5 §. I stället ska reglerna om föroreningsskada tillämpas. Skyldighet att underrätta tillsynsmyndigheten enligt 12 och 13 §§ gäller inte heller för allvarliga miljöskador som inträffat före . Detsamma gäller för skyldigheten för tillsynsmyndigheten enligt 14 § att pröva om de åtgärder som verksamhetsutövaren redogjort för enligt 12 eller 13 § är lämpliga. Utredningens skiss till övergångsbestämmelser bör övervägas ytterligare. Utredningen lämnar därför inget färdigt förslag i denna del. av IED i vissa andra länder Av kommittédirektivet (dir. 2010:113) framgår att utredningen i arbetet med omprövningsreglerna ska studera hur regelsystemet vid omprövning av miljöfarliga verksamheter ser ut i några andra EU-länder – vilka likheter och olikheter som finns mellan det svenska omprövningssystemet och systemet i andra länder och om lösningarna i andra länder har fördelar som kan användas som före- bild för att skapa ett effektivare system för omprövning i . Utredningen har varit i kontakt med ett antal andra länder för att diskutera de frågor som följer av utredningens uppdrag. Besök har gjorts vid myndigheter i , och och e- postkontakt har hållits med myndigheter i . I besökte utredningen i . I besöktes företrädare för , Food and Rural Affairs (DEFRA) och the () i . I besöktes , Miljø- styrelsen, i . I har utredningen haft e- postkontakt med en Milieu. Utredningen har funnit det svårt att göra en djupare analys avseende omprövningssystem i andra länder. Det har vid besöken framkommit att omprövningssystemen skiljer sig åt väsentligt mellan de olika länderna. Detta medför att det är svårt att dra gene- rella slutsatser och erfarenheter från andra länder blir av begränsat värde för svenska förhållanden. Således har utredningen inte erhållit några tydliga lösningar som skulle kunna användas som förebild för att ändra det svenska omprövningssystemet. Av visst värde för utredningen har varit de diskussioner som hållits vid besöken om frågor avseende genomförandet av IED. Det är underlagen från dessa diskussioner som ligger till grund för den följande genom- gången. På grund av olika lagstiftningsprocesser har de andra län- derna inte kommit lika långt som i sin utredningsprocess Kort om genomförande av IED i vissa andra länder för genomförandet av IED, varför underlaget är begränsat. De flesta länderna hanterar genomförandet av IED inom sina departe- ment. Det svenska förfarandet innebär att måste starta sin process relativt före genomförandet vilket inte är fallet i de andra länderna. Den följande genomgången avser främst genomförandet av IED och särskilt art. 21 (Den behöriga myndighetens omprövning och uppdatering av villkoren i tillstånd) och art. 22 (Nedläggning av verksamhet). Regionförvaltningsverken (RFV)1, är statliga tillståndsmyndigheter i enlighet med vattenlagen (/264) och miljöskyddslagen (/86). Det finns sex stycken regionförvaltningsverk, varav fyra fattar beslut om miljötillstånd. RFV handlägger de tillstånd enligt miljöskyddslagen som har omfattande miljökonsekvenser och alla tillstånd enligt vattenlagen. Övriga miljötillstånd handläggs av kommunernas miljövårdsmyndigheter. miljöcentral (SYKE) beslutar om tillstånd i vissa särskilda frågor, bl.a. i ärenden som berör internationell transport av avfall samt internationell handel med hotade växter och djur. När det gäller IED-anlägg- ningar är det endast RFV som kommer att vara behörig myndighet. Alla beslut av miljötillståndsmyndigheterna kan överklagas hos förvaltningsdomstol. Högsta besvärsinstans är Högsta för- valtningsdomstolen. Det krävs inte prövningstillstånd i någon instans. Tillsynsmyndigheter är Närings-, trafik och miljöcentralerna (ELY-centralerna) samt kommunernas miljövårdsmyndigheter. ELY-centralerna finns på 15 platser i landet och av dessa är det 13 stycken som arbetar med miljöfrågor. De finska tillstånden omfattas av rättskraft. Tillstånd meddelas eller tills vidare. I ett tillsvidaretillstånd föreskrivs vanli- gen när det senast ska ansökas om villkorsjustering. före- skrivs att tillstånden ska omprövas . Till- ståndsvillkoren ska i alla fall justeras regelbundet när det gäller IPPC-anläggningar. 1 Inledde verksamheten . Kort om genomförande av IED i vissa andra länder Ändring av ett tillstånd kan ske enligt ett antal olika kriterier. Av 4 kap. 28 § miljöskyddslagen framgår att ett nytt tillstånd krävs vid ändringar som ökar utsläppen eller deras konsekvenser och för andra väsentliga ändringar av verksamheten. Sådant tillstånd behövs emellertid inte om ändringen inte ökar miljöpåverkan eller riskerna och om tillståndet inte behöver justeras på grund av ändringen av verksamheten. Enligt 9 kap. 58 § miljöskyddslagen kan ändring av tillstånd ske bl.a. om den förorening eller risk för förorening som verksamheten medför väsentligen avviker från vad som bedömts på förhand, om utsläppen på grund av den bästa tillgängliga teknikens utveckling kan minskas väsentligt utan oskäliga kostnader eller om förhållandena efter att tillståndet beviljats har förändrats väsentligt. Tillståndsprocessen är densamma oavsett om det är hela eller delar av tillståndet som ska prövas. Ansökan avser alltid hela till- ståndet. Det är verksamhetsutövarna som står för kostnaderna vid en tillståndsprocess. Den genomsnittliga handläggningstiden för en tillståndspröv- ning avseende en större anläggning uppgår . Vid prövning i två instanser är handläggningstiden . Till skill- nad från det svenska systemet så handläggs miljökonsekvens- beskrivningen vid en separat prövning, som tar . Detta visar att det är vanskligt att jämföra handläggningstider eftersom ären- den kan delas upp på olika sätt. I anses det vara av stor vikt att allmänheten kan delta i tillståndsprövningen. Det kommer därför att inrättas ett elektro- niskt system för att underlätta för utomstående att ta del av information rörande IED. Miljöorganisationer har en generell besvärsrätt (14 kap. 97 § miljöskyddslagen), vilket enligt finska myndighetsföreträdare inte har föranlett några problem. 8.1.2Genomförande av art. 21 IED I finns det ca 770 IPPC-anläggningar. Denna siffra inkluderar inte de anläggningarna som tillkommer enligt IED. Uppdateringen av tillstånd kommer i första hand att ske genom individuella prövningar. Det kommer eventuellt att utfärdas all- männa generella föreskrifter för standardiserade typer av anlägg- ningar och där många anläggningar omfattas av ett BAT-referens- dokument, men troligen kommer det att bli alltför resurskrävande att ta fram föreskrifter. Eftersom nästan alla tillstånd omprövas måste bestämmelserna om prövningsfrekvens Kort om genomförande av IED i vissa andra länder ändras för att överensstämma med prövningsintervallet angivet i IED. När det gäller art. 21.3 IED delar man i utredningens uppfattning att det är tillståndet som ska vara uppdaterat och att verksamhetsutövaren i villkor kan medges tid för tek- niskt genomförande. 8.1.3Genomförande av art. 22 IED Bestämmelser angående nedläggning av verksamhet återfinns i 43 § första stycket 4 och 90 § miljöskyddslagen. Av bestämmelserna framgår att det i tillståndsvillkor ska regleras vilka åtgärder som ska vidtas vid nedläggning. Om tillståndet inte innehåller tillräckliga villkor om vilka åtgärder som krävs, så ska tillståndsmyndigheten meddela föreskrifter. I 12 kap. miljöskyddslagen finns bestämmel- ser om sanering av mark och grundvatten. Det är den som har bedrivit verksamheten som är ansvarig för att vidta de åtgärder som krävs vid nedläggning. Om verksamhetsutövaren inte längre existe- rar, så är det innehavaren av det område där verksamheten har bedrivits som är ansvarig. Det torde därför inte bli något problem avseende ansvarsfördelningen eftersom art. 22 IED i denna del överensstämmer med miljöskyddslagen. När det gäller implementeringen av art. 22 i övrigt så utreder alltjämt frågan om hur detta ska göras. En fråga som måste lösas är vilka anläggningar som ska omfattas av kravet på upprät- tande av statusrapport. Omfattningen av miljöskyddslagen är vidare än omfattningen av art. 22 IED. avvaktar EU- kommissionens riktlinjer innan man tar ställning i frågan. Kriteriet avseende teknisk genomförbarhet kommer troligen inte att anges i lagtexten utan kommer att beaktas i tillståndsvillkoren. Kort om genomförande av IED i vissa andra länder Det finns separat lagstiftning för och , , samt . Avseende och Wales2 finns den övergripande lagstiftningen för industriella verksamheter i The Pollution Prevention and Control Act (PPCA). Tillstånd till miljö- farlig verksamhet regleras särskilt i The Environmental Permitting Regulations (and ) 2010 No 675. Av lagstiftningen framgår bl.a. hur tillståndsprövning går till och vilka typer av verk- samheter som är tillståndspliktiga. Ansvarig myndighet för till- ståndsprövningen och tillsynsverksamheten är the (). Vissa lokala myndigheter är ansvariga för en begrän- sad andel av antalet tillståndsprövningar. Typ av verksamhet avgör vilken myndighet som är ansvarig. Tillstånden är inte tidsbegränsade. Verksamhetsutövaren kan ansöka om ändring av tillståndet. Ändring görs sedan i det befint- liga tillståndet. Mindre ändringar kräver endast visst administrativt arbete medan väsentliga ändringar kräver en prövning och even- tuellt en miljökonsekvensbeskrivning. En tillståndsprövning ska som huvudregel vara genomförd . Detta inkluderar inte förfarande med miljö- konsekvensbeskrivning. Det förekommer ca 50–100 tillstånds- prövningar i och . Enligt DEFRA är det av stor vikt att allmänheten är delaktig redan från början av processen. Detta underlättar sedan prövningen och minskar antalet överklaganden. Det förekommer ca 40 över- klaganden . Dessa avser framförallt prövningar avseende avfalls- anläggningar. 8.2.2Genomförande av art. 21 IED Det finns 4 500 IPPC-anläggningar i och som har tillstånd. Med IED kommer antalet att öka till ca 5 000 anläggningar. DEFRA ser inga större problem med implementeringen av IED. Detta beror på att man gör vad som kallas copy-out av direktivet. Detta innebär att direktivet blir i sin ordalydelse gällande rätt i 2 DEFRA är ansvarigt departement för och och därför begränsas redo- görelsen till dessa delar av . Kort om genomförande av IED i vissa andra länder EA kommer att utarbeta riktlinjer, guidance, för tillämpningen. Uppdatering av tillstånden kommer huvudsakligen att ske genom individuell prövning. Det kommer även att finnas generella föreskrifter, vilka ska publiceras på EA:s hemsida. Verksamhets- utövarna kommer dock att kunna välja om de vill ha en individuell prövning eller om de föredrar att de generella föreskrifterna tillämpas. Det är troligt att tillståndsvillkoren blir snävare, när de nya BAT-slutsatserna ska tillämpas, vilket kan leda till flera överklagan- den och ökad press på systemet.