sou · GZB38 · 2012-01-01 00:00:00 — Som framgått krävs också bland annat en strävan och vilja till samverkan från skolledare, personal och elever. Här kan, med bakgrund mot den forskning som nationellt och internationellt bedrivits när det gäller sociala relationer mellan funktionshindrade och icke-funktionshindrade, några betydelsefulla faktorer lyftas fram. Att utveckla sociala relationer mellan människor kräver tid. Ska det etableras mer än ytlig bekantskap måste individer mötas, lära känna varandra och uppleva och göra saker tillsammans. På det sättet kan ett närmre och mer personligt förhållande växa fram, något som i sin tur kan resultera i vänskap. Skolan har här ett ansvar för att personer med och utan funktionshinder har arenor att mötas på och även ansvar för att arrangera lärandesituationer och andra aktiviteter som skapar gemensamma erfarenheter och minnen hos de inblandade. Därutöver visar forskningen på att personer utan funktionshinder behöver en grundläggande kunskap om funktionsnedsättningar. Ökad kunskap om vad exempelvis intellektuella funktionshinder kan innebära medför oftast en mer accepterande attityd till personer som man tidigare uppfattat som avvikande och förstärker viljan till möten. Genom arenor att mötas på, tid att göra saker tillsammans, en mer tillåtande attityd och ökad kunskap, skapas förutsättningar för det som är avgörande och nödvändigt för personliga relationer: personligt engagemang. Sociala relationer mellan elever med och utan funktionshinder är således inte något som kommer av sig själv enbart genom fysisk närhet utan kräver målmedvetet och långsiktigt arbete. I föräldraintervjuerna, liksom i elevintervjuerna, framkommer en oro över fördomar och risken för kränkande behandling som kan kopplas till att eleverna i de olika skolformerna inte känner varandra. En undervisning präglad av mer gemensamma aktiviteter för elever från gymnasiesär- skolan och gymnasieskolan har som syfte att både utveckla de sociala relationerna och den kunskapsmässiga progressionen. Ansvaret för arbetet med utvecklande av förutsättningar för social inkludering måste ligga på både gymnasiesärskolan och gymnasieskolan. Sättet att organisera och val av lokalisering av gymnasiesärskolan påverkar elevernas möjligheter till sociala relationer med andra elever men påverkar också deras självbilder/identiteter. Av inter- vjuerna framgår exempelvis det som av någon skolledare beskrivs som intern inkluderingsproblematik, det vill säga svårigheterna att få elever som tillhör olika program inom gymnasiesärskolan att umgås med varandra. De med lindrigare svårigheter gör motstånd mot att ha relationer med dem som har mer omfattande problematik. Detta kan kopplas till hur andra, utan funktionshinder, ser på dem som av samhället kategoriserats som funktionshindrade. Synen på nedsatt intellektuell förmåga och vad den typen av funktionshinder innebär, är ofta förknippad med medkänsla men också med låg status. Strävan hos elever med intellektuella funktionsnedsättningar efter att vanliggöra sig är dokumenterad (se Szönyi 2005). Detta medför inte att förneka de svårigheter funktionsnedsättningen innebär utan att försöka hantera de ofta enkelspåriga förväntningar som andra människor har på barn och unga som studerar i särskolan. Forskningen pekar på att intellektuellt funktionshindrade, liksom andra, har flera olika identiteter och en sammansatt personlig mix av förmågor, intressen etcetera. Att bli betraktad och bemött som just en sammansatt och nyansrik person försvåras av de fördomar och förväntningar som samhällets kategorisering ofta för med sig. Självbilden och identiteterna för gymnasiesärskolans elever konstrueras till en betydande del av de förutsättningar och konsekvenser som samhällets bemötande och val av organisering av stöd medför. Det innebär i sin tur att de relationer och det sociala samspel som uppstår präglas av en obalans. I linje med (2004) kan man här tala om vertikala relationer i stället för horisontella jämbördiga kamratrelationer. Det sker alltså ett slags över- och underordning där frånvaron av jämlikhet i relationen dominerar. Genom särskoletillhörigheten förstärks det särskilda och avvikande i icke-funktionshindrades ögon och de funktions- hindrade socialiseras in i roller som mottagare av andras stöd. I elevintervjuerna framkommer att gymnasiesärskolans elever är de som står för uppföljning av ordningsfrågor på skolan. Citat visar att eleverna är upprörda över gymnasieelevernas uppförande. Detta, att följa skolans regler, kan tolkas som något positivt men också som en stark disciplinering där gymnasiesärskolans elever inte uppmuntras till den i tonåren vanliga frigörelsen och självständigheten. Detta kan i sin tur ställas i relation till vårdnadshavarnas synpunkter på att deras insyn i skolan minskar i takt med barnets ökande ålder, något som gäller för alla föräldrar. Ett sätt att se på detta är att såväl skola som föräldrar har, eller vill ha, starkt inflytande över eleverna. Detta kan leda till intressekonflikter vilket aktualiserar skolans ansvar för att efterhand överlåta mer ansvar på eleverna själva genom att göra dem delaktiga i beslut som rör deras skolsituation och genom en ökad delaktighet i den egna lärandeprocessen. I intervjuerna framhålls individualisering som en nyckelfaktor för att skapa goda lärandesituationer för elever på gymnasiesärskolans individuella program. Bland annat understryker skolledarna de individuella utvecklingsplanernas (IUP) betydelse för individuali- seringen medan eleverna inte nämner IUP över huvudtaget och vårdnadshavarna ställer sig kritiska till dem eftersom målen inte tillräckligt konkretiseras. Även om IUP inte för alla inblandade har samma betydelse är individualisering en återkommande nyckelfaktor i synpunkterna på undervisningen. Detta äger troligen sin riktighet i många avseenden men som framgår i delstudierna tolkas och konkretiseras individualisering på olika sätt. Man kan här tala om individualisering som pedagogisk idé respektive som organisering. Som pedagogisk idé innebär individualisering att skolan strävar efter att inom ramen för den gemensamma undervisningen individanpassa uppgifter, arbetssätt etcetera. Att ingå i gruppens/gruppers gemenskap och möta heterogeniteten, andra elever med andra förut- sättningar och förmågor, ses som en viktig stimulans men ställer stora krav på pedagogisk kompetens. Som organisering blir indi- vidualisering ofta ett sätt att homogenisera, det vill säga samla elever med likartade förmågor i särskilda grupper. Denna typ av nivågruppering av elever bygger enligt forskning inte sällan på önskemål från lärare som menar att det underlättar undervisningen. Bland lärarna är uppfattningarna i intervjuerna delade, ur elevperspektiv ses nivågruppering som en slags statusmarkör och i föräldrainter- vjuerna ser man risk för att eleverna begränsas i den grupp som ska hållas samman. Den specialpedagogiska forskningen pekar på att homogena grupperingar endast kortsiktigt har kunskapsfördelar för eleverna och att den kan försvåra sociala relationer mellan elever med olika förutsättningar. Inkluderande gemensam undervisning stimulerar både sociala relationer och kunskapsutvecklingen hos flertalet elever när den förmår att kombinera gruppens heterogena dynamik med individuell stimulans. De intellektuella förutsättningarna hos det individuella programmets elever representerar en stor varia- tion och det är tveklöst en betydande utmaning att sträva efter fler inslag av gemensam undervisning inom det individuella programmet liksom med såväl gymnasiesärskolans nationella program som gym- nasieskolans olika program. Men både ur kunskaps- och ur socialt perspektiv är det önskvärt. Här kan, återigen, organisatoriska, lokal- mässiga och kompetensmässiga hinder identifieras som härrör från uppdelningen i olika inriktningar och skolformer. En fråga som får såväl individuella, pedagogiska, sociala som ekonomiska konsekvenser är uppdelningen av elever i olika inriktningar inom det individuella programmet. Intervjuerna visar på svårigheter med gränsdragningar och speglar den problematik som denna typ av inriktnings- eller placeringsfrågor med automatik medför. Frågan om placering av elever i yrkes- eller verksamhets- träning verkar hanteras olika i kommunerna och kravet på att elever ska placeras i endera inriktningen uppfattas som begränsande. Risk föreligger för att det, liksom när det gäller frågan om bedömning av tillhörighet till skolformen särskola generellt, riktas stort intresse mot att försöka förfina utrednings- och bedömningsprocessen i stället för att försöka anpassa verksamheten efter elevers varierande behov. Erfarenheten visar dock att det inte på avgörande sätt går att lösa den problematiken eftersom det bland annat inte finns, eller kan finnas, helt objektiva och säkra test- eller utrednings- instrument och inte heller elever som i alla avseenden motsvarar de kategorier denna form av kategorisering förutsätter. I stället för försök att tydliggöra inklusions- och exklusionskriterier för yrkes- respektive verksamhetsträning kan ansträngningarna kanaliseras mot att bättre belysa och förverkliga de behov av flexibla under- visningssituationer som elever har. Denna vilja till och strävan efter flexibilitet i organiserande och i undervisningen uttrycks tydligt i delstudierna men kräver förändringar i regelverken. Särskilt i lärar- studien lyfts frågan om progression för eleverna som ett problem, vilket anknyter till de återkommande synpunkterna på att indi- viduella programmet generellt har för stort fokus på trygghet. Det vällovliga syftet att erbjuda trygghet och omvårdnad hindrar delvis kunskapsmässiga och sociala utmaningar. Det riskerar också att medföra att de förväntningar och krav som personalen har på eleverna blir låga. Forskningen pekar i åtskilliga studier på för- väntningars betydelse för prestationer och risken för att låga för- väntningar riskerar bli en självuppfyllande profetia. Några behov av förändringar I delstudierna lyfts, som framgått ovan, flera behov av förändringar. Ett anknyter till gränsdragningsproblematiken och handlar om att samtliga intervjupersoner uppfattar yrkes- och verksamhetsträning som förlegade och otydliga beteckningar. Om dessa inriktningar ska kvarstå bör de ersättas av mer rättvisande och informativa beteckningar. Särskilt elever och vårdnadshavare pekar i detta sam- manhang också på att strukturerna skapar gränser som begränsar valmöjligheterna. De gränsdragningsproblem som existerar medför svårigheter för elever och föräldrar att välja inriktning och för skol- ledare och lärare att placera elever. I intervjuerna framkommer även att elever ibland tvingas välja individuella programmet eftersom det i kommunen inte finns nationella eller specialutformade pro- gram som motsvarar deras intressen. Det innebär att kraven växer på individuella programmet att möta en större variation av elever med olika behov, intressen och förutsättningar. Därutöver finns problem med tydlighet när det gäller beskrivningarna av de kurser elever kan söka och läsa. Samverkan mellan gymnasiesärskolan och gymnasieskolan uppfattas som bristfällig och måste utvecklas på alla nivåer. Flera skolledare och lärare menar även att ökad sam- verkan mellan gymnasiesärskolan och exempelvis arbetsförmedlingen måste till för att möjligheterna till arbete och fortsatta studier efter avslutad gymnasieutbildning för individuella programmets elever ska bli verklighet. Skolledare och lärare är i stort överens om att betyg är inadekvat för individuella programmets elever. Det är inte betyg i form av bokstäver eller siffror som behövs för individuella programmats elever utan förbättrade omdömen och bättre dokumentation. Flera aktörer framhåller betydelsen av att det inte ska finnas hinder i regelverken för individualisering och flexibilitet inom gymnasies- ärskolan. Utveckling av verksamheter kräver kompetent personal. Sedan kommunaliseringen av särskolan har varia- tionen i hur kommuner exempelvis organiserar, leder och utbildar i särskolan och dess anställda ökat. Ett område där erfarenheterna tyder på stora skillnader är kompetensutveckling/vidareutbildning av personalen. För att förverkliga samverkansambitioner, inkluderande undervisning m.m. måste strategisk och långsiktig kompetensut- veckling till för såväl personal inom gymnasiesärskolan som gym- nasieskolan. Detta aktualiserar även frågan om tydlig ledning för gymnasiesärskolan. Skolledarintervjuerna ger flera uttryck för upp- levelser av en alltför självständig personal och insynsskyddad verk- samhet utan tydlig pedagogisk ledning. Även lärarna efterfrågar en tydligare ledning men värnar sin autonomi. Uppfatt- ningen om en insynsskyddad verksamhet kan i sin tur kopplas samman med den i olika uppföljningar återkommande kritiken från i första hand vårdnadshavare/anhöriga om en särskoleutbildning präglad av trygghet och omsorg på bekostnad av stimulans och brist på både kunskaps- och sociala utmaningar. En grundläggande fråga – utanför utredarens uppdrag En grundläggande fråga som aktualiseras av våra studier är effek- terna av att särskolan är en egen skolform. Denna ligger visserligen utanför utredarens uppdrag men det går inte att bortse från att valet av särskolan som en egen skolform påverkar såväl elever, föräldrar, lärare som skolledare. En egen skolform kan exempelvis innebära vissa garantier för särskild resurstilldelning men också medföra organisatoriska, sociala och pedagogiska begränsningar. Skolformen ger ramarna för verksamheten och, vilket är viktigare, markerar för eleverna och omvärlden att det är något särskilt och markant avvikande med dem som går i särskolan. Genom den formella särskiljningen från annan utbildning signalerar skolformen särskola (både den obligatoriska grundsärskolan och den frivilliga gymnasiesärskolan) avvikelse från det vanliga. Detta får för sam- verkan och samspel med andra begränsande konsekvenser på såväl organisatorisk-, lednings-, personal- och elevnivå (och för elevernas vårdnadshavare). Särskilt viktigt är det att uppmärksamma kort- och långsiktiga effekter av den kategorisering som samhället gör av de elever som mottas i särskolan. Effekterna syns på flera nivåer och handlar bland annat om hur eleverna ser på sig själva och hur omgivningen ser på dem. Att hantera balansgången mellan att tillförsäkra elever med funktionsnedsättningar tillräckliga resurser samt utvecklande lärandesituationer/undervisning och att öka samverkan och inkluderingen är både en pedagogisk och poli- tisk utmaning. I denna analysrapport och i de delstudier som uni- versitet, och tagit fram på uppdrag av återfinns resultat och resonemang som kan tjäna som underlag för den särskilde utre- darens förslag. På frågan om individuella programmet inom gym- nasiesärskolan motsvarar elevernas förutsättningar och behov blir I vissa avseenden, som exempelvis personella re- surser, bedöms resurserna motsvara behoven medan i andra avseen- den, som samverkan, är det mycket arbete som återstår. , U, Möllås, G & , I-L (2010). Individuella programmets möjligheter och begränsningar – sett ur lärarperspektivet. Danermark, B (2000). Samverkan – himmel eller helvete? , U (2004). Delaktighet som social process – om lekande och kamratkultur i förskola. I , A (red) Delaktighetens språk. Lang, L & , H (2010). Studie av utbildning inom det individuella programmet i gymnasiesärskolan – Studerandeperspektiv. Mineur T & , M (2010) Skolledares syn på gymnasiesärskolans individuella program. Möllås, G & , U (2010). Gymnasiesärskolans möjligheter och begränsningar – sett ur vårdnadshavares perspektiv. Szönyi, K (2005) Särskolan som möjlighet och begränsning – elevperspektiv på delaktighet och utanförskap. Söder, M (1979) Vad då integration? om användningen av integrerings- begreppet i samband med särskolans integrering. Rapport från projektet : , Studie av utbildning inom det individuella programmet i gymnasiesärskolan (, U 2009:4) Studerandeperspektiv , lektor i utbildningsvetenskap, specialpedagog , forskarstuderande i pedagogik, specialpedagog Med anledning av att gymnasiesärskoleutredningen aktualiserar ett behov av kvalitativt inriktade studier gällande individuella program, får tre lärosäten i uppdrag att genomföra undersökningar inom det aviserade området. koncentrerar sig på ett studerandeperspektiv, inriktar sig mot ett skolledarperspektiv och utför fallstudier där även lärare inkluderas. Samråd mellan lärosätena har skett och i enlighet med avtal redovisar respektive lärosäte sina studier medan svarar för en sammanfattande analys av skolledar-, lärar- och studerandeperspektiv. Den studie som föreliggande rapportering avser, lyfter fram några av de stämmor som i högsta grad är berörda av hur en gym- nasietid ter sig, men som sällan hörs i forskningssammanhang. Övergripande inriktar sig studien på studerandes upplevelser av pedagogiska och sociala aspekter inom verksamhets- och yrkes- träningens individuella program i gymnasiesärskolan samt upp- levelser av övergångar, såsom i kontakt med kursutbud inom gym- nasiesärskolans nationella program. Som empirsikt underlag för studien har gruppintervjusamtal utförts med 15 ungdomar som studerar vid individuella program i verksamhetsträning och yrkesträning inom fyra kommuners gym- nasiesärskoleorganisationer. Innehållet i upplevelserna har inordnats under fem övergripande teman: lärandesituation, studiesituation, relationer, inflytande och eget ansvar samt förväntningar inför fram- tiden. Studiens resultat uppmärksammar sammantaget en omfattande variation i upplevelserna av de företeelser som studien fokuserar. sammanfaller synen på lärande- och studiesituation mellan studerande inom och mellan kommuner, mellan studerande i verk- samhets- och yrkesträningens individuella program etc. medan det mestadels inte går att skönja entydiga mönster. På sina håll beskrivs en flexibilitet i brytpunkter inom/mellan yrkes- och verksamhets- träning, respektive mellan individuella program och kurser i natio- nella program, medan det på andra håll ges beskrivningar som tyder på mer statiska upplägg och gruppkonstellationer inom de indi- viduella programmen. Upplevelser avseende utvecklingen av de studerandes jämnåriga nätverk skiftar och sammanhang, medan det inte kan uteslutas att det till delar kan kopplas till kvaliteter i organiseringen. I studerandes beskrivningar av möten med företrädare för gymnasiesärskolan tydliggörs skiftande möj- ligheter till inflytande. En del upplever att de påverkar sin studie- tillvaro och sina intresseområden, medan andra beskrivningar tyder på begränsade valmöjligheter. Det händer att studerande upplever att deras val och synpunkter efterfrågas, utan att hänsyn sedan tas till uttryckta önskemål/behov. I förväntningar inför en förestående framtid, fokuserar en del på en fortsatt studie- och arbetsinriktad tillvaro, med eller utan anknytning till innehållet i gymnasie- studierna. Andra uttrycker härutöver förhoppningar om att lära och rustas för livet i stort, att få kunskaper och erfarenheter som gymnasietiden inte inneburit. Studiens syfte och metod Denna kvalitativa intervjustudie har haft för avsikt att söka svar på vilka sätt studerande i gymnasiesärskolan upplever delar av en liv- och lärandesituation inom ramen för befintlig gymnasiesärskole- organisation. Som underlag inför upp- drag att samlat bedöma på vilka sätt yrkes- och verksamhetsträning inom gymnasiesärskolan svarar mot de studerandes behov, har föreliggande studie riktat ett odelat intresse mot studerandes ut- tryck för tankar om pedagogiska och sociala aspekter under och ut ur en gymnasietid. Det är betydelsefullt att försöka beskriva och förstå utbildnings- institutioners betydelse för studerandes drivkrafter och motiv för lärande, utifrån deras egna erfarenheter. Med utgångspunkt i en holistisk syn på människa och kunskap, har liv och lärande inte strikt separerats från vartannat i studien (Lang & , 2009). Studien fokuserar främst studerandes upplevelse av det som det individuella programmet i gymnasiesärskolan erbjuder samt här- utöver upplevelser av angränsande övergångar genom och ut ur gymnasietiden. Uppmärksamheten inriktas således mot upplevelser av pedagogiska och sociala aspekter gällande: -hur huvudintryck av innehåll, former och ramar i/för en gym- nasietid framstår, -övergångar, såsom exempelvis flexibilitet i brytpunkter inom/mellan yrkes- och verksamhetsträning, respektive i relation till kurser i nationella program, samt -förväntningar inför förestående framtid, upplevelser av på vad sätt gymnasiestudierna rustar undersökningsgruppen för fram- tiden, etc. Val av metod och undersökningsgrupp För att söka svar på uppdragets betoning på om det individuella programmet vid gymnasiesärskolan svarar mot studerandegruppens behov har studiens metodiska avvägningar lett fram till val och genomförande av intervjuer med studerande. I ambition att erhålla ett så rikt material som möjligt sett utifrån syftet, framstår det som rimligt att anta att även studerande som vanligtvis inte är rep- resenterade i forskningssammanhang kan lära oss andra något om ett utbildningsväsende för unga (jmf , 2007; Lang, 2004; , 2004; Möllås, 2009; , 2008; Szönyi, 2005, m.fl.). Människor som i någon mening lever utanför samhället har mycket att lära oss andra om företeelser i samhället (Plummer, 2001). Att gruppintervjuer valts har både kvalitativa och tidsmässiga orsaker. Dels skulle gruppintervjusamtal kunna ge utökade förut- sättningar för interaktion mellan studerande, såsom att stödja varandras uttryck, bidra med förtydliganden, hjälpfrågor, etc. Här- utöver skulle formen kunna ge den enskilde bättre utrymme för reflektion andra gav sin syn på det aktuella frå- geområdet. Dels innebar gruppsamtal att fler studerande skulle kunna komma till tals, än vad som hade varit möjligt om enskilda intervjuer tillämpats. Ramarna för undersökningen innebar att gruppintervjuer kunde genomföras i fyra kommuner. Arbetet inleddes med att kontakter togs med rektorer för individuella program i gymnasiesärskolor i två större och två mindre kommuner i . Rektorerna ombads att selektera representanter till undersökningsgrupper om cirka fem studerande, där i möjligaste mån både kvinnor och män, studerande med andraspråksbakgrund, samt sistaårselever ingick. En viktig aspekt var att deltagarna i undersökningsgrupperna ville berätta om sin syn på gymnasiesär- skolan. I instruktionerna till rektorerna framgick även att det inte fanns några förväntningar på att det främst var studerande som hade naturligt flödiga verbala uttryckssätt som skulle delta i inter- vjuerna, utan just viljan att berätta var central. I informationen inför formerandet av grupperna framgick härutöver värdet av att försöka skapa förutsättningar för att olika synpunkter skulle kunna komma till tals, att det exempelvis inte var nödvändigt eller önsk- värt att studerande var odelat positiva till företeelser i skolan. Grupperna kom så att bestå av två till fem studerande i års- kurserna två (4), tre (8) och fyra (3). Totalt deltog således 15 stu- derande i intervjusamtalen, varav tio flickor och fem pojkar. Åtta studerar vid det individuella programmets verksamhetsträning och sju vid det individuella programmets yrkesträning. I grupp- intervjuerna fanns både studerande med och utan erfarenhet av studier vid enstaka kurser inom nationellt program i gymnasiesär- skolan. Samtliga studerande var eller äldre och därmed var vårdnadshavares samtycke inte nödvändigt. Intervjusamtal – från samtal till text I samtliga kommuner utom en var grupperna sammansatta vid överenskommen intervjutidpunkt. Då en av rektorerna var upp- tagen, sattes en intervjugrupp samman av lärare på plats. Samtliga intervjusamtal ägde rum på respektive skola, antingen i ett klassrum eller i en lokal i anslutning till klassrummet.