sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — En särskild preskriptionsregel införs beträffande statens regressfordran på gärningsmannen. Preskriptionstiden ska vara och den ursprungliga tiden räknas från det att Brottsoffer- myndigheten har betalat ut brottsskadeersättning till den skade- lidande, och därmed inträtt i dennes rätt mot skadevållaren. Preskriptionsavbrott ska få ske enligt preskriptionslagen. Bedömning: Om det föreskrivs en längre preskriptionstid för den brottsliga gärningen ska liksom tidigare gälla samma preskriptionstid för brottsskadeersättning som gäller för en fordran på skadestånd i anledning av brottet. Någon absolut preskriptionstid för ett anspråk på brotts- skadeersättning som grundar sig på ett brott som saknar preskriptionstid föreslås inte. Som har nämnts i avsnitt 11.2.1 och 11.2.2 kan en ansökan som ges in för sent prövas, om det finns synnerliga skäl för det. Om ansökan har kommit in så sent att den är preskriberad, har rätten till brottsskadeersättning emellertid upphört. Preskriptionsbestämmelsen i brottsskadelagen finns i 14 § fjärde stycket och består av en hänvisning till vad Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud som föreskrivs i 3 § preskriptionslagen om preskription av en fordran på skadestånd i anledning av brott. Där (i 3 § första stycket) framgår i sin tur att en sådan fordran inte preskriberas före utgången av tiden för åtalspreskription, om inte frågan om ansvar för brottet har avgjorts . Har så skett, preskriberas fordringen efter den dag då dom eller slutligt beslut meddelas, om inte preskriptionstiden går ut senare enligt 2 §. I 2 § finns huvudregeln om tio års preskriptionstid. Innebörden av detta är alltså att det för ett anspråk på brottsskadeersättning gäller en preskriptionstid eller längre, om det följer av reglerna om åtalspreskription. Preskriptions- tiden räknas från brottet.13 Enligt skadeståndsrätten inträder preskription efter fordringens uppkomst, vilket i regel har ansetts vara tidpunkten för den skadegörande handlingen.14 Starttiden för preskriptionsfristen skiljer sig därmed från vad som gäller för trafikskadeersättning (31 § trafikskadelagen) och försäkringsersättning (7 kap. 4 § för- säkringsavtalslagen), där preskription inträder efter att den skadelidande fått kännedom om att fordringen/anspråket kunde göras gällande, och i varje fall från det fordringen/anspråket tidigast kunde göras gällande. Starttiden för preskriptionsfristen i brottsskadelagen är med andra ord överensstämmande med den som gäller i skadeståndsrätten, inte försäkringsrätten. Bestämmelser om preskription bör vara enkla och tydliga. Utredningen anser att det finns anledning att så långt som det är möjligt reglera i brottsskadelagen vilka preskriptionsfrister som gäller. Inledningsvis finner utredningen att både starttiden för preskriptionsfristen (tidpunkten för den brottsliga handlingen) och den allmänna preskriptionstiden () är rimliga. Frågor som behöver klargöras gäller preskriptionsavbrott, om preskription kan hindra att en ansökan prövas i fall där praxis beträffande ansökningstiden tillåter att ansökningen prövas, samt om det behövs någon absolut preskriptionstid för en ansökan om brotts- skadeersättning i de fall där det grundläggande brottet saknar preskriptionstid. 1998/99:41 s. 33. 1979/80:119 s. 39, jfr också betänkandet Skadestånd och (SOU 2010:87) s. 137. Tioårsfristen följer av 2 § preskriptionslagen. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud Ansökningstid i relation till preskriptionstid 1999 kan preskriptionstiden vara längre än , om det följer av reglerna om åtalspreskription (genom att samma preskriptionstid gäller för brottsskadeersättning som för en fordran på skadestånd i anledning av brottet). En komplikation som kan uppstå i det sammanhanget framgår av följande exempel. Ett sexualbrott mot ett barn (fött ) begås och avgörs genom dom . En ansökan om brottsskadeersättning ska i ett sådant fall enligt gällande rätt ges in från det att domen vunnit laga kraft (14 § första stycket brottsskadelagen), dvs. Om det finns synnerliga skäl kan en ansökan prövas även om den har kommit in för sent (14 § andra stycket). Enligt Brottsoffermyndighetens praxis är det främst ansökningar från barn som omfattas av rekvisitet synnerliga skäl, och myndigheten accepterar ofta att barnet ansöker från myndighets- dagen. Det skulle för exemplets del innebära att Brottsoffer- myndigheten accepterar en ansökan som görs senast år 2008.15 Enligt hänvisningen till 3 § preskriptionslagen preskriberas anspråket på brottsskadeersättning efter domen, dvs. , om inte preskriptionstiden går ut senare enligt 2 §. Preskriptions- tiden enligt 2 § är längre, nämligen från den skadegörande handlingen , dvs. Det innebär alltså att anspråket preskriberas . Om Brottsoffermyndigheten enligt sin praxis i fråga om ansökningstid skulle pröva ansökan 2008, skulle myndigheten pröva en ansökan om brottsskade- ersättning som är preskriberad. Utgångspunkten har varit att rätten till brottsskadeersättning har upphört när anspråket har preskriberats. Det rör sig troligen om ett teoretiskt problem efter- som det kan antas att situationen är sällsynt. Det fall som diskuteras är ju det fall där frågan har prövats i en rättegång i nära anslutning till brottet och inte när åtalet prövas i ett senare skede. Det är möjligt att resonera på olika sätt. Man kan tänka sig att införa en bestämmelse om att det inte ska finnas någon preskriptions- tid eller att preskriptionstiden ska vara längre i dessa fall. Alternativet är att inte vidta någon åtgärd. En principiell invändning är att en särreglering träffar fall där en vårdnadshavare eller en förmyndare för ett barn inte har ansökt om 15 Barnet är fött 1988 + myndighetsåldern + respit enligt Brottsoffer- myndighetens praxis = . Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud brottsskadeersättning för barnet , och alltså inte har tagit sitt fulla ansvar för att tillvarata barnets intressen. I ett fall som det beskrivna kan antas att vårdnadshavaren inte har krävt gärnings- mannen på skadestånd eller en försäkringsgivare på försäkrings- ersättning, varvid kraven mot dem har preskriberats. Man kan fråga sig om det är försvarbart att använda brottsskadelagen för att sopa upp efter en försumlig vårdnadshavare, och därmed också godta att systemet med brottsskadeersättning som ersättning i sista hand delvis sätts ur spel. Ett annat problem blir att avgränsa vilka fall som bör täckas av en undantagsregel. Det kan finnas andra ömmande fall utöver det som har beskrivits. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att situationen lär vara sällsynt anser utredningen att det inte finns skäl för en särreglering, varken i fråga om att förlänga preskriptionstiden i dessa fall eller att ta bort den helt. Det innebär att har att beakta preskriptionsreglerna på sedvanligt sätt. Betydelsen av preskriptionstiden för det brott som ansökan om brottsskadeersättning grundar sig på Hänvisningen i 14 § fjärde stycket brottsskadelagen till 3 § preskriptionslagen innebär att ett anspråk på brottsskadeersättning inte preskriberas före utgången av tiden för åtalspreskription, om inte frågan om ansvar för brottet avgjorts . De fall där åtalspreskriptionen är längre än gäller brott vars svåraste straff är fängelse (då gäller preskriptionstid) respektive brott där fängelse på livstid kan följa (då gäller preskriptionstid), se 35 kap. 1 § . Preskriptionstiden kan också bli längre än från brottet, bl.a. vid sexualbrott mot barn, eftersom tiden räknas från den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt (4 § samma kap.). Bestämmelserna om åtalspreskription har förändrats sedan preskriptionsbestämmelsen infördes i brottsskadelagen. finns det inte någon preskriptionstid över huvud taget för vissa brott som har begåtts av en vuxen lagöverträdare (35 kap. 2 § ). Det innebär att det inte heller finns någon preskriptionstid avseende anspråk på brottsskade- ersättning vid sådana brott. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud De brott som omfattas är mord och dråp enligt 3 kap. 1 resp. 2 § (och försök till mord eller dråp), men även andra allvarliga brott enligt följande. Folkrättsbrott (grovt brott, ej försök) enligt 22 kap. 6 § andra stycket . Den som gör sig skyldig till en svår överträdelse av något sådant avtal med främmande makt eller någon sådan allmänt erkänd grundsats, som rör den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter, döms för folkrättsbrott till fängelse i högst . Sådana svåra över- trädelser är bland andra 1.att använda stridsmedel som är förbjudna enligt folkrätten, 2.att missbruka kännetecken, kännetecken som avses i lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjuk- vårdsbeteckningar m.m., parlamentära flaggor eller andra internationellt erkända kännetecken eller att med hjälp av förrädiskt förfarande av något annat slag döda eller skada en motståndare, 3.att anfalla civilpersoner eller den som är försatt ur stridbart skick, 4.att inleda ett urskillningslöst anfall med vetskap om att anfallet kommer att förorsaka synnerligen svåra förluster eller skador på civilpersoner eller civil egendom, 5.att inleda anfall mot anläggningar eller installationer som åtnjuter särskilt folkrättsligt skydd, 6.att tillfoga av folkrätten särskilt skyddade personer allvarligt lidande, att tvinga krigsfångar eller civilpersoner att tjänstgöra hos deras motparts väpnade styrkor eller att i strid mot folkrätten beröva civilpersoner friheten, 7.att, i andra fall än som anges i 1–6, godtyckligt och i stor om- fattning förstöra eller tillägna sig egendom som åtnjuter ett särskilt folkrättsligt skydd. Är brottet grovt, döms till fängelse i högst eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om det har förövats genom ett stort antal skilda handlingar eller om många människor dödats eller skadats eller omfattande egendomsförlust upp- kommit på grund av brottet. Vidare omfattas folkmord (även försök till folkmord) enligt 1 § lagen (1964:169) om straff för folkmord. Den som begår en gärning, för vilken det enligt lag är föreskrivet fängelse , mot en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp med avsikt att förgöra gruppen helt eller delvis, döms för folkmord till fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud Slutligen omfattas terroristbrott (även försök till terroristbrott) enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott. 3 § Följande gärningar utgör terroristbrott under de förutsättningar som anges i 2 § i denna lag: 1.mord, 3 kap. 1 § , 2.dråp, 3 kap. 2 § , [...] 2 § För terroristbrott döms den som begår en gärning som anges i 3 §, om gärningen allvarligt kan skada en stat eller en mellanstatlig organisation och avsikten med gärningen är att 1.injaga allvarlig fruktan hos en befolkning eller en befolknings- grupp, 2.otillbörligen tvinga offentliga organ eller en mellanstatlig organisation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd, eller 3.allvarligt destabilisera eller förstöra grundläggande politiska, konstitutionella, ekonomiska eller sociala strukturer i en stat eller i en mellanstatlig organisation. Straffet är fängelse , lägst och högst , eller på livstid. Är brottet mindre grovt, är straffet fängelse, lägst och högst . Om ett högre lägsta straff för gärningen har föreskrivits i brotts- balken, gäller vad som sägs där i fråga om lägsta straff. Den typ av brottsliga gärningar som har beskrivits kan ha begåtts utomlands och ge rätt till brottsskadeersättning i . Enligt nuvarande 1 § andra stycket brottsskadelagen tillämpas brottsskadelagen, förutom när brottet har begåtts i , vid personskada och sådan kränkning som avses i 2 § andra stycket om brottet har begåtts utomlands mot någon som hade hemvist i . Brottsskadeersättning kan även betalas till ett barn med hemvist i som utomlands har bevittnat våld mot en närstående. Någon brottsskadeersättning betalas dock inte om brottet och den skadelidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel (tredje stycket samma paragraf). Det måste alltså finnas en anknytning till för att brottsskadeersättning ska komma i fråga. För att återknyta till preskriptionsreglerna kan det antas att en person som har varit utsatt för t.ex. mordförsök utomlands ansöker om brottsskadeersättning i tämligen nära anslutning till brottet (jfr bestämmelserna om ansökningstid som i första hand sätter ramarna för när ansökan ska ges in). Men man kan också tänka sig fall där förfarandet av olika skäl drar ut . Svenskar kan ha drabbats av terroristbrott eller försök till folkmord i ett Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud annat land där det på grund av förhållandena i landet dröjer innan brottet kan utredas och frågan om brottsskadeersättning blir aktuell i . Det är alltså inte otänkbart att frågan om brotts- skadeersättning för brott som saknar preskriptionstid kan uppstå . Det är möjligt att resonera så att det av ordningsskäl bör finnas en absolut preskriptionsregel när det gäller anspråk på brottsskade- ersättning, på samma sätt som det bör finnas en bestämd ansöknings- tid. De skäl som ligger bakom borttagandet av åtalspreskriptionen, nämligen ökade möjligheter att fälla en gärningsman till ansvar för ett mycket allvarligt brott, är inte av lika stor relevans i fråga om brottsskadeersättning, eftersom det är möjligt att få brottsskade- ersättning även om det inte finns någon känd gärningsman. Man kan därvid tänka sig att införa en absolut preskriptionstid , motsvarande den som gäller för brott som kan ge livstids fängelse. Det skulle innebära att ett anspråk på brottsskadeersättning är preskriberat i en situation där åtal för t.ex. folkmord väcks efter brottstillfället. Mot att införa en absolut preskriptionstid kan anföras att sådana situationer kan antas vara så sällsynta att de inte motiverar en särskild preskriptionsregel. Det kan också hävdas att statens ansvar inte bör upphöra så länge det finns en möjlighet att begära skadestånd från gärningsmannen (eftersom brottsskadeersättning är tänkt som en sista ersättningsmöjlighet, när det inte är möjligt att få ut skadeståndet från gärningsmannen eller ersättning från en försäkring). Vidare måste en absolut preskriptionstid samordnas med systemet i övrigt. Det skulle tala för att den absoluta preskriptionstiden bör vara längre än . Som exempel kan nämnas ett fall där ett barn utsätts för grov våldtäkt. Preskriptions- tiden är då och löper från 18-årsdagen, vilket kan innebära att brottet inte preskriberas förrän uppåt efter brottstillfället. De praktiska vinsterna med att sätta upp en absolut preskriptionstid om t.ex. för en ansökan om brottsskadeersättning avseende brott som saknar preskriptionstid kan ifrågasättas. Förut- sättningarna för att få brottsskadeersättning i sådana fall blir snarare beroende av de skadeståndsrättsliga orsakssambanden och bevismöjligheterna. Sammantaget anser utredningen att det inte finns tillräckliga skäl för att föreslå en absolut preskriptionstid för ansökningar om brottsskadeersättning avseende brott som saknar preskriptionstid. Någon ändring av gällande rätt föreslås alltså inte. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud Preskriptionsbestämmelsen i 14 § fjärde stycket brottsskadelagen, med sin hänvisning till 3 § preskriptionslagen, är inte utformad med en omprövningssituation för ögonen. Som har framgått av avsnitt 11.2.2 har preskriptionsfrågan i omprövningsfallen också diskuterats inom . Utredningen anser att det finns skäl att reglera frågan genom att införa en sär- skild bestämmelse i brottsskadelagen om preskription av rätten till omprövning. praxis innebär att den allmänna preskriptionstiden gäller för Brottsoffer- myndighetens tidigare beslut i ärendet.16 Skadeståndsrättens mål är att den skada som har orsakats av den skadeståndsgrundande händelsen ska ersättas.17 Intressant för omprövningsfallet är om förhållanden som låg till grund för ersättningen har ändrats väsentligt (5 kap. 5 § skadeståndslagen). Själva rätten att begära omprövning preskriberas inte, däremot den nya fordran som kan anses ha uppkommit vid den tid då väsentligt ändrade förhållanden har inträtt.18 Innebörden av detta är att preskriptionstiden enligt skadeståndsrätten kan vara längre än den som gäller enligt praxis. Preskriptionstiden kan också bli längre i fråga om trafikskade- ersättning. Rättsfallet NJA 2001 s. 695 II, som har berörts i avsnitt 11.3, gällde bl.a. frågan om preskription av rätten till omprövning enligt trafikskadelagen. Trafikskadelagen hänvisar ju liksom brottsskadelagen () till skadeståndslagens bestämmelse om omprövning. Eftersom preskriptionsreglerna enligt trafikskadelagen är annorlunda utformade än bestämmelsen i brottsskadelagen, är det emellertid osäkert om Högsta domstolens resonemang kan användas även i fråga om brottsskadeersättning.19 Ytterligare en skillnad är att beslut innebär myndighetsutövning, medan det avtal om trafikskadeersättning som 1977/78:126 s. 53, Ds 1997:45 s. 62 och , a.a. s. 91, jfr också och , a.a. s. 137. 17Se och , a.a. s. 169. 18Se och , a.a. s. 314 f. 19Enligt 31 § första stycket trafikskadelagen ska talan väckas i vart fall från det fordringen tidigast hade kunnat göras gällande. fann att preskriptionstiden skulle anses börja löpa då skadan gav sig till känna. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud träffas mellan den skadelidande och försäkringsbolaget är civil- rättsligt.20 Intressant är ändå att frågan om preskription av den rätt till omprövning som kan finnas enligt trafikskadelagen har behandlats i departementspromemorian Preskription av rätt till försäkrings- ersättning m.m. (Ds 2011:10), bl.a. mot bakgrund av NJA 2001 s. 695 II. I promemorian föreslås att trafikskadelagen ändras så att den som gör gällande rätt till ersättning måste väcka talan mot försäkringsgivaren och mot någon annan från skadehändelsen. Om den skadelidande begär omprövning enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen, ska dock talan väckas från det förhållande som ligger till grund för omprövningsyrkandet. I författningskommentaren anges att fristen räknas från skade- händelsen – alltså den trafikolycka som ersättningskraven grundas på. I fråga om omprövning utgår preskriptionsfristen från det förhållande som ligger till grund för anspråket, antingen det är försämring av den skadelidandes tillstånd eller en inträdd för- ändring av den skadelidandes ekonomiska förhållanden. Är det fråga om en medicinsk förändring, bör man enligt promemorian i allmänhet utgå från den tidpunkt då den väsentliga förändringen konstaterats av läkare, medan det vid ändring i inkomst- förhållanden är naturligt att utgå från den tid när en lön faktiskt försämrats så mycket att omprövningsregeln blir tillämplig eller när det inträtt en sådan väsentlig förbättring av löneförhållandena i yrket som den skadelidande kan åberopa enligt 5 kap. 5 § skade- ståndslagen (jfr NJA 2009 s. 1217 I). Själva kravet på omprövning preskriberas däremot inte enligt vare sig trafikskadelagen eller preskriptionslagen. (Se Ds 2011:10 s. 122 f.) Ur en skadeståndsrättslig synvinkel vore det naturligt att den händelse som inträffat, grunden för omprövningen, tas som utgångs- punkt för en preskriptionsfrist även i brottsskadelagen. Det är också utgångspunkten i förslaget till reglering av preskriptionsfristen vid omprövning i trafikskadelagen. Med en sådan reglering skulle preskriptionsfristen för brottsskadeersättning kunna bli längre än nuvarande från det senaste beslutet. Följande exempel kan åskådliggöra skillnaden. En skadelidande får viss brottsskade- ersättning 2000. Som en följd av skadan beviljas personen full sjukersättning . 20 Det torde innebära att det inte utan vidare kan anses ha träffats ett s.k. nollavtal i fall där inte har prövat något yrkande avseende t.ex. inkomstförlust vid den första prövningen. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud omprövning av det första beslutet, med begäran om ytterligare ersättning för inkomstförlust, görs . Enligt Brottsoffer- myndighetens praxis skulle den ansökan avslås på grund av att kravet är preskriberat eftersom första beslut fattats . Med t.ex. en treårsregel, räknat från det förhållande som ligger till grund för omprövnings- yrkandet, skulle ansökan kunna prövas. Det är till fördel för den skadelidande. En väsentlig skillnad i brottsskadelagen jämfört med vad som gäller enligt skadeståndsrätten är dock att det inte behöver ha inträffat någon väsentlig förändring för att ska kunna göra en omprövning. Eftersom bestämmelsen i 14 a § brottsskadelagen ger större möjligheter till omprövning, nämligen på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, tillämpar inte heller skadeståndslagens omprövningsbestämmelse. Det är ett starkt argument för att inte ta händelsen som utgångspunkt utan i stället utgå från Brottsoffer- myndighetens senaste beslut (nuvarande praxis). En sådan regel är för övrigt lättare att tillämpa eftersom det blir tydligt om preskription har inträtt eller inte. Den skadelidande riskerar att hamna i ett sämre läge räknat , men den generösa omprövnings- bestämmelsen enligt brottsskadelagen ger å andra sidan större möjligheter till omprövning – om ansökan ges in . Det är en avvägningsfråga. Sammantaget anser utredningen att det finns goda skäl för att avvika från det skadeståndsrättsliga synsättet, och i stället reglera nuvarande praxis i lag. Det innebär att rätten till omprövning preskriberas efter Brottsoffer- myndighetens senaste beslut i ärendet. I sammanhanget kan noteras att utredningens förslag i avsnitt 11.6.2, om att ta bort hänvisningen till 5 kap. 5 § skadeståndslagen, får till följd att det inte är möjligt att i preskriptionshänseende utgå från händelsen i bemärkelsen den väsentliga förändringen av ett förhållande som legat till grund för det ursprungliga beslutet. Förslaget ligger därför väl i linje med förslaget att låta preskriptions- fristen vid omprövning utgå från tidigare beslut. Det hade för övrigt inte varit lämpligt att låta olika preskriptionsbestämmelser gälla beroende på vilket regelverk som omprövningen grundar sig på. Dessutom har inte använt sig av skadeståndslagens omprövningsbestämmelse och det saknas anledning att tro att det skulle komma att förändras. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud Som har nämnts i avsnitt 11.2.2 har (eller i vart fall ) som preskriptionsavbrytande åtgärd godtagit krav som ställts till någon annan än myndigheten, som gärningsmannen eller en försäkringsgivare (se prop. 1998/99:41 s. 29). Denna praxis överensstämmer i detta avseende inte med bestämmelserna om preskriptionsavbrott i 5 § preskriptionslagen (jfr avsnitt 11.2.3). De krav som godtas är nämligen ställda till en annan gäldenär än , till gärningsmannen i fråga om skadestånd och till försäkringsgivaren i fråga om försäkrings- ersättning. Förfarandet är emellertid etablerat . Det är också praktiskt och brottsoffervänligt, och har nämnts i tidigare sammanhang utan att lagstiftaren har invänt mot det. Det kan vidare konstateras att bestämmelserna i preskriptions- lagen i detta avseende inte är utformade på ett sätt som passar för brottsskadeersättning. Även om preskriptionstiden börjar löpa vid brottet kan inte den skadelidande med framgång vända sig till förrän möjligheterna att få skadestånd av gärningsmannen och försäkringsersättning från försäkringsbolaget har uttömts. Det vore byråkratiskt och opraktiskt att mot den bak- grunden kräva att den skadelidande vänder sig till endast för att åstadkomma ett giltigt preskriptionsavbrott. Utredningen anser därför att praxis är godtagbar och bör fortsätta att tillämpas. Eftersom den avviker från bestämmelserna i preskriptionslagen, bör det införas en särskild bestämmelse om detta i brottsskadelagen.