sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — För stater som tillträtt det andra fakultativa protokollet föreligger en skyldig- het inte bara att avskaffa dödsstraffet på det egna territoriet utan även att inte bidra till andra staters tillämpning av dödsstraffet.13 Utlämning till en stat där den eftersökte riskerar att ett dödsstraff mot denne verkställs, innebär således, för stater som tillträtt det andra fakultativa protokollet, ett brott mot artikel 6 i KMPR i kombi- nation med ett brott mot artikel 1 i det andra fakultativa proto- kollet.14 9Se om fallet 2005, s. 151 ff. och 186 f. 10Se även 2005, s. 187. 11Se om fallen 2005, s. 152 f. och 187 f. 12Se om fallet 2005, s. 187 f. 13Nowak 2005, s. 152 f. 14Nowak 2005, s. 153. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter Tortyrkonventionen antogs av 1984, och trädde för svensk del i kraft , efter ratificering. Konventionen antogs för att förhindra tortyr och skapa ett system av garantier för att den som utför eller utfört tortyr ska bestraffas. Konventionen kompletterades 2002 med ett fakultativt protokoll som syftar till att etablera ett nationellt och internationellt besöks- och inspek- tionssystem för att motverka företeelsen av tortyr eller liknande behandling på platser där personer hålls frihetsberövade. har tillträtt även det fakultativa protokollet, som trädde i kraft . Genom tilläggsprotokollet upprättades en underkommitté som gör besök i häkten och fängelser, för förebyggande av tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (SPT). Tortyrkonventionen består av 33 artiklar. Konventionen kan sägas vara relevant på utlämningsområdet i två olika avseenden; dels förpliktar den konventionsstaterna att se till att personer som begår tortyrhandlingar antingen lagförs i konventionsstaten eller utläm- nas för lagföring till annan stat, dels förpliktar den konventions- staterna att inte utlämna en enskild person till en stat där denne riskerar att utsättas för tortyr. Det är den senare aspekten av kon- ventionsförpliktelserna som tas upp i detta avsnitt. I detta avseende är främst artikel 1 och 3 av betydelse. I sammanhanget nämns också artikel 16, för att visa på skillnaden mellan tortyrkonventionen, å ena sidan, och KMPR och , å den andra. Artikel 1 innehåller en definition av begreppet tortyr (se hela definitionen i avsnitt 5.2). Enligt definitionen är tortyr varje hand- ling genom vilken allvarlig smärta eller svårt lidande, fysiskt eller psykiskt, medvetet tillfogas en annan person. Handlingen ska utföras av eller på uppdrag av en person som företräder staten och i ett visst syfte, till exempel för att framtvinga en bekännelse. Artikel 16 föreskriver att varje konventionsstat ska åta sig att inom varje territorium under dess jurisdiktion förhindra andra handlingar som innebär grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning men som inte kan betecknas som tortyr enligt defini- tionen i artikel 1, när dessa handlingar begås av eller sker på upp- maning eller med samtycke eller medgivande av en offentlig tjänste- man eller någon annan person som handlar som företrädare för det allmänna. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter Begreppet omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning definieras inte i konventionen och skillnaden mellan tortyr, å ena sidan, och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning, å andra sidan, är oklar (jfr avsnitt 5.2). Artikel 3 innehåller ett särskilt förbud mot utvisning, återförande eller utlämning av en enskild person till en annan stat, i vilken det finns grundad anledning att tro (substantial grounds for believing) att denne skulle vara i fara för att utsättas för tortyr. För att fastställa huruvida sådan anledning föreligger, ska, enligt artikeln, de behöriga myndigheterna beakta alla hänsyn av betydelse. I artikeln pekas särskilt på att hänsyn i förekommande fall ska tas till om det i den berörda staten förekommer ett konsekvent handlingsmönster av grova, uppenbara eller talrika kränkningar av de mänskliga rättighet- erna. Förbudet mot utvisning, återförande eller utlämning i artikel 3 är bara tillämpligt på tortyr, så som den definieras i artikel 1. För- budet är således inte tillämpligt på sådan behandling som inte är att definiera som tortyr men väl som sådan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning som anges i artikel 16 (se tortyrkommitténs avgöranden i Nos. 49/1996, 166/2000 och 228/2003).15 Förbudet enligt artikel 3 är absolut; någon avvägning mot andra intressen får således inte göras vid risk för tortyr. Vid tillträde till tortyrkonventionen ansåg föredragande statsrådet att åtagandena i artikel 3 i svensk rätt, vad gällde utlämning för brott, var uppfyllda genom 7 § UtlämningsL (prop. 1985/86:17 s. 12 f.). I enlighet med artikel 17 i tortyrkonventionen har en kommitté, (Committee Against Torture, CAT) inrättats (se om kommitténs arbete regeringens informationshäfte Mänsk- liga rättigheter – FN:s konventioner om mänskliga rättigheter, 2007, s. 24 f.). Kommitténs uppgift är att granska staternas tillämpning av konventionens regler. Konventionsstaterna ska regelbundet rappor- tera till kommittén om de åtgärder som gjorts och görs för att genomföra konventionen. Efter en genomgång av rapporten träffar kommittén företrädare från den aktuella regeringen för att ställa frågor och be om klargöranden. När kommittén avslutat sin gransk- ning lämnar den kommentarer till och rekommendationer om den enskilda statens tillämpning av konventionen, s.k. concluding obser- 15 Se också 2008, s. 165. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter vations and recommendations. Enligt tortyrkonventionens artikel 21 finns möjligheter för konventionsstater att till kommittén framföra klagomål mot en annan konventionsstat om denne inte har full- gjort sina förpliktelser enligt konventionen. Båda staterna måste ha erkänt kommitténs kompetens att pröva sådana framställningar. Enligt tortyrkonventionens artikel 22 kan en konventionsstat er- känna kommitténs kompetens att pröva enskilda individers klago- mål gentemot den berörda staten. Utifrån den information som in- kommit från klaganden och från den berörda staten utarbetar kom- mittén sina synpunkter som sedan framförs till staten liksom till den klagande. Kommitténs avgöranden är dock inte, som tidigare nämnts, folkrättsligt bindande.16 har avgett förklaring med innebörden att kommitténs kompetens enligt såväl artikel 21 som har i ett av sina normativa dokument, syftande till att klargöra tillämpningen av konventionen (General , GC) klargjort att det för tillämpningen av förbudet mot utvisning, återförande eller utlämning i artikel 3 i tortyrkonventionen, inte spelar någon roll om personen riskerar tortyr i den stat som denne är tänkt att sändas till, eller i annan stat som denne därefter riskerar att utvisas, återföras eller utlämnas till (GC 1, § 2). Risken för tortyr måste dock, enligt tortyrdefinitionen i artikel 1 och tortyrkom- mitténs praxis, härröra från staten (se tortyrkommitténs avgöran- den i Nos. 83/1997, 130 & 131/1999 och 177/2001).17 För att förbudet mot utvisning, återförande eller utlämning en- ligt artikel 3, ska vara tillämpligt krävs, enligt tortyrkommitténs praxis, att omständigheterna är sådana att den åtgärd som avses att vidtas har den förutsebara och ofrånkomliga effekten (foreseeable and necessary consequence) att utsätta personen för risk att bli torterad. Personen måste enligt tortyrkommittén stå inför en förutsebar, verklig och individuell risk (foreseeable, real and personal risk) att torteras i det land till vilket denne skickas (se tortyrkommitténs avgöranden i bl.a. 13/1993, 34/1995, 28/1995, 101/1997).18 Liksom enligt praxis avseende Europakon- ventionens artikel 3, är det således den individuella risken för att personen ska bli utsatt för tortyr som är avgörande. Det räcker så- ledes vanligen inte, enligt tortyrkommittén, att det förekommer ett konsekvent handlingsmönster av grova, uppenbara eller talrika kränk- 16Se bl.a. 1999, s. 11. 17Se också 2008, s. 165. 18Se också 2008, s. 166 f. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter ningar av de mänskiga rättigheterna för att anse risk för tortyr i det enskilda fallet föreligga (se exempelvis H.M.H.I v. , No. 177/2001, som gällde återförande till , El Regig v. Switzer- land, No. 280/2005, och C.T. v. , No. 297/2005, som gällde återförande till ).19 Skyddet enligt tortyrkonventionens artikel 3 synes i princip lik- tydigt med det skydd som artikel 3 erbjuder vid utlämning, såvitt avser risk för egentlig tortyr. I praxis har dock förekommit att institutioner och , trots att omständigheterna förefaller ha varit i princip identiska, kommit till olika slutsatser i frågan om en åtgärd skulle innebära en kränkning av artikel 3, respektive tortyrkon- ventionens artikel 3.20 Som exempel kan nämnas två svenska utlän- ningsärenden rörande två peruanska bröder. Bröderna hade viss an- knytning till organisationen . De fick avslag på sin respektive ansökan om uppehållstillstånd och det beslöts att de skulle avvisas. Den ena brodern klagade enligt system, medan den andre klagade till . De gjorde båda gällande att en verkställighet av avvisningsbeslutet kränkte artikel 3 i respektive konvention därför att de var och en, som sympatisör med Sendero Luminoso, riskerade att gripas och utsättas för tortyr i . kom fram till att verk- ställighet av avvisningsbeslutet inte skulle utgöra konventionsbrott (appl. 29482/95), medan tortyrkommittén kom fram till mot- satt ståndpunkt (Paez v. No. 39/1996, avgörande ). Brodern som klagat till tortyrkommittén medgavs sedan, med beaktande av den bedömning som tortyrkommittén gjort av hans ärende enligt tortyrkonventionen, uppehållstillstånd. Mot denna bakgrund erhöll också den andra brodern uppehållstillstånd. Denne önskade likväl att hans klagomål skulle prövas av . Domstolen konstaterade dock att det saknades skäl att pröva det ursprungliga beslutets förenlighet med artikel 3 eftersom mannen hade medgetts uppehållstillstånd i och risken för att han skulle utsättas för behandling i strid med artikel 3 därmed undan- röjts (Paez mot , dom ). Ett annat fall där ansett att brutit mot tortyrkonventionen, är i det uppmärksammade fallet med de två terroristmisstänkta egyptiska männen, som med amerikansk hjälp avvisades från till . Männen riskerade tortyr i 19Se också 2008, s. 168. 20Se 1999, s. 12. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter , men den hade utverkat skriftliga garan- tier från företrädare för om att männen inte skulle komma att behandlas eller straffas på ett sätt som skulle medföra att , vid en avvisning till , skulle komma att riskera att handla i strid med sina folkrättsliga förpliktelser. granskade hanteringen av en av de två männen, (Agiza v. , No. 233/2003, avgörande ). Kommittén ansåg bl.a. att garantin som fick av om att männen inte skulle torteras var otillräcklig, och att svenska myndigheter borde ha känt till att tortyr var vanligt före- kommande i landet och att risken för sådan behandling var speciellt stor för fångar som hölls av politiska skäl eller säkerhetsskäl (Agiza v. , No. 233/2003, § 13.4).21 När det gäller diplomatiska garantier som i vissa fall uppställs i samband med utvisning, återförande eller utlämning, har tortyrkom- mittén, i samband med att den granskat statsrapporter, uttalat att konventionsstater endast ska förlita sig på diplomatiska garantier, eller andra former av garantier som försäkrar att den aktuella per- sonen inte kommer att bli torterad vid en utvisning, ett återförande eller en utlämning, i förhållande till stater som inte systematiskt bryter mot tortyrkonventionens bestämmelser, och efter en grund- lig undersökning av förhållandena i varje enskilt fall. Dessutom måste det, enligt kommittén, finnas säkra förfaringssätt för att ta emot sådana garantier och garantierna ska kunna bli föremål för en juridisk granskning. Det ska vidare enligt kommittén finnas ett sys- tem för att övervaka att garantierna följs, efter att personen över- förts till det andra landet (se bl.a. granskningen av 2006, CAT/C//CO/2, och 2003, CAT/C/SR.504).22 Av den redogörelsen av praxis på KMPR:s område och särskilt angående KMPR:s artikel 7 om för- bud mot tortyr eller grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, har framgått, att har applicerat principen om non-refoulement på sitt område, trots att principen inte uttryckligen framgår av KMPR:s text. Såvitt känt har ännu inte haft uppe något fall där principen om non- refoulement tillämpats vid risk för verklig tortyr, dvs. 21Även kritiserade handlande i detta fall vid sin granskning av enligt KMPR:s artikel 40 , se CCPR/C/SWE/CO/6, s. 7 f. 22Nowak & McArthur 2008, s. 150. Angående diplomatiska garantier: se även Human Rights Watch rapport at Risk: Diplomatic No Safeguard Against Torture, Vol. 17, No 4 (D) och samma organisations uppföljande rapport tic Against Torture, Developments since 2005, January 2007, Number 1. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter handling som också tortyrkommittén har att pröva enligt artikel 3 i tortyrkonventionen. Principen har dock, som framgått, tillämpats vid risk för dödsstraff och vid risk för olika typer av grym, omänsk- lig eller förnedrande behandling eller bestraffning (exempelvis vid risk för kroppsstraff). Sådan behandling träffas, som framgått, inte av tortyrkonventionens artikel 3. Eftersom inte, som tortyrkommittén, är bunden av en definition av begreppet tor- tyr skulle denna kommitté i sin framtida praxisbildning kunna komma att tillämpa principen om non-refoulement även på risk för tortyr eller grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning, som härrör från någon annan än staten.23 antogs av 1989, och trädde för svensk del i kraft , efter ratificering. 24 Andra FN-konven- tioner om mänskliga rättigheter slår fast rättigheter för envar. De gäller alltså för såväl barn som vuxna. Några av de rättigheter som har slagits fast i de olika konventionerna tar dock särskilt sikte på barn. Artikel 24 i KMPR ger barnet rätt till namn och nationalitet och till sådant skydd som dess ställning som minderårig kräver. KMPR innehåller också ett förbud mot dödsstraff för minderåriga. Även den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter innehåller speciella skyddsbestämmelser för barn (bl.a. om skydd mot utnyttjande av barn och om främjande av barns utveckling). är inriktad på individen, det enskilda barnet, och de materiella artiklarna handlar om barnets rätt att få sina grundläggande rättigheter och behov tillgodosedda. Konventionen inkluderar alla typer av mänskliga rättigheter, den innehåller alltså såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. har även två fakultativa tilläggsprotokoll. Det första rör frågan om barns indrag- ning i väpnade konflikter. Det andra protokollet behandlar frågan om sexuell exploatering av barn, handel med barn och barnprosti- tution samt barnpornografi. 23Jfr 2008, s. 194 f. 24Se detta avsnitt bl.a. regeringens proposition 1997/98:182 Strategi för att förverkliga FN:s konvention om barnets rättigheter i , s. 8–9, och SOU 1997:116 Barnets bästa i främsta rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter förverkligas i , s. 53 ff. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter innehåller 13 inledande paragrafer (preambeln) och 54 artiklar. Preambeln speglar de principer om mänskliga rättig- heter som har formulerats i FN:s konventioner och deklarationer. I inledningen slås fast att barn, på grund av sin sårbarhet behöver vård och skydd. Det betonas också att det är familjen som har det primära ansvaret för den vård och det skydd barnet behöver, som barnet är i behov av samhälleligt skydd. Vidare be- tonas vikten av respekt för de kulturella värden som finns i barnets miljö och vikten av internationellt samarbete för att säkra barnets rättigheter. I preambeln betonas också att familjen är den grund- läggande enheten i samhället och den naturliga miljön för alla dess medlemmar och särskilt viktig för barnens utveckling och välfärd. Barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar och föräldrarnas ansvar för barnet är också en röd tråd i sakartiklar. Konventionen sätter barnets behov framför föräldrarnas. Staterna ska säkerställa att ett barn inte, mot sin vilja, skiljs från sina föräldrar, om ett åtskiljande inte är nödvändigt för barnets bästa (artikel 9.1). Ett åtskiljande förutsätts dock kunna ske även då detta är följden av åtgärder som exempelvis frihetsberövande, fängsling eller utvisning (artikel 9.4). Barnets rättigheter är i formulerade i de olika sakartiklarna. De rättigheter i konventionen som kan hänföras till kategorin medborgerliga och politiska rättigheter är t.ex. rätten till registrering vid födelsen, namn och nationalitet (artikel 7 och 8), åsiktsfrihet (artikel 12), yttrande- och informationsfrihet (artikel 13), religionsfrihet (artikel 14), förenings- och församlingsfrihet (artikel 15) och skydd för privat- och familjelivet (artikel 16). Till medborger- liga rättigheter räknas också förbudet mot att utsätta barnet för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och reglerna som avser frihetsberövande (artikel 37) samt reglerna rörande barnet i straffprocessen och kriminalvården (artikel 40). Till de medborgerliga rättigheterna hör också rätten till asyl (artikel 22). Till de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna hör rätten till goda utvecklingsbetingelser i vid mening, bl.a. rätten till hälso- och sjukvård (artikel 24), social trygghet och socialförsäkring (arti- kel 26), skälig levnadsstandard (artikel 27), barnomsorg (artikel 18.3) och utbildning (artikel 28). Likaså hör barnets rätt till kultur, till vila och fritid, lek och rekreation samt rätt att fritt delta i det kul- turella och konstnärliga livet (artikel 31) till dessa rättigheter. Barn som tillhör etniska, religiösa eller språkliga minoriteter eller en FN:s konventioner om mänskliga rättigheter urbefolkning ska ha rätt att tillsammans med andra utöva sin egen kultur och religion samt sitt eget språk (artikel 30). Staterna åläggs i artikel 4 en skyldighet att vidta åtgärder med utnyttjande till det yttersta av sina tillgängliga resurser för att tillgodose dessa grund- läggande behov hos ett barn. innehåller också en särskild sorts rättigheter, som kan sägas vara en utveckling av de traditionella mänskliga rättig- heterna. Det är de rättigheter som ger barnet särskilt skydd mot övergrepp och utnyttjande, som t.ex. skydd mot alla former av fysisk och psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller för- sumlig behandling, sexuella övergrepp (artikel 19), skydd mot eko- nomiskt utnyttjande (artikel 32), skydd mot narkotika (artikel 33), skydd mot sexuell exploatering (artikel 34) och skydd i väpnade konflikter (artikel 38). De olika rättigheterna är lika viktiga och ska ses som en helhet. Rättigheterna är dock olika till sin natur. Medan de medborgerliga och politiska rättigheterna är absoluta till sin karak- tär och måste respekteras av alla stater oavsett utvecklingsnivå är de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna mera av målsätt- ningskaraktär. innehåller fyra grundläggande principer som ska vara styrande för tolkningen av övriga artiklar, men som också har en egen självständig betydelse. Dessa principer är: -förbud mot diskriminering (artikel 2), -barnets bästa (artikel 3), -rätten till liv och utveckling (artikel 6), -rätten att uttrycka sina åsikter (artikel 12). slår i artikel 1 fast att med barn avses varje män- niska under om inte barnet blir myndigt tidigare enligt den lag som gäller för barnet. De rättigheter som stadgas i konventionen gäller således i alla barn och ungdomar . Detta hindrar inte att konventionen i sina olika artiklar beaktar att barn med stigande ålder och utveckling successivt kan föras in i vuxenlivet och få bestämma mer över sitt liv. De särskilda skydds- reglerna, t.ex. när det gäller fängelsestraff, sexuellt utnyttjande eller utnyttjande av barn som arbetskraft, gäller dock tills barnet är . För övervakning av konventionens efterlevnad har, i enlighet med konventionens artikel 43, tillskapats en särskild kommitté för barnets rättigheter (of the Child, CRC, se FN:s konventioner om mänskliga rättigheter om kommitténs arbete regeringens informationshäfte Mänskliga rättigheter – FN:s konventioner om mänskliga rättigheter, 2007, s. 29 f.). Kommittén har att granska de rapporter som de stater som har anslutit sig till konventionen enligt konventionens artikel 44, ska avge om de åtgärder som de vidtagit för att genomföra de rättig- heter som erkänns i konventionen, och de framsteg som gjorts i fråga om åtnjutandet av dessa rättigheter. För att främja konven- tionens genomförande och internationellt samarbete på området ges () och andra FN-organ rätt att delta vid kommitténs granskning av rapporterna. Dessa organ kan också själva avge rapporter till kommittén om konventionens tillämpning. Även frivilligorganisationer kan inbjudas att komma med råd till kommittén angående genomförandet. Liksom MR-kommitténs och tortyrkommitténs granskningsarbete, mynnar barnrättskommitténs granskningsarbete ut i kommentarer till och rekommendationer om den enskilda statens tillämpning av – concluding observations and recommendations. ger också, liksom de andra FN-kommittérna ut s.k. General . Till skillnad från KMPR och tortyrkonventionen innehåller barnkon- ventionen emellertid inte någon ordning för prövning av klagomål från enskilda eller från en konventionsstat mot en annan.25 Utlämning kan komma ett röra ett barn på två sätt: antingen genom att barnet själv är föremål för ett utlämningsförfarande eller genom att någon av barnets föräldrar är det. I båda fallen ska enligt den bärande grundprincipen om barnets bästa vara vägledande. Principen kommer, som nämnts, till uttryck i arti- kel 3 i konventionen. Enligt artikeln (3.1) ska [v]id alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, // barnets bästa komma i främsta rummet. Gäller utlämningen en förälder är främst de bestämmelser som gäller barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar av betydelse. Av preambeln, artikel 3 och 9 följer att åtgärder som leder till att barn skiljs från sina föräldrar bör undvikas. inne- bär emellertid inte något förbud mot att skilja föräldrar och barn åt. Av artikel 9 i framgår bl.a. att ett avlägsnande av en person från en konventionsstat förutsätts kunna ske även när 25 Inom FN diskuteras emellertid ett förslag om att införa en individuell klagorätt vid brott mot , på initiativ från för mänskliga rättigheter (MR- rådet). Ett stort antal länder stödjer förslaget, tillsammans med över 500 internationella och nationella enskilda organisationer. Även barnrättskommittén är positiv till förslaget. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter detta leder till familjesplittring. Hänsynstaganden hänförliga till upp- rätthållande av allmän ordning och brottsbekämpning kan ta över intresset att underlätta familjelivet för enskilda personer. har dock uppmärksammat problematiken kring barn som har frihetsberövade föräldrar och särskilt påpekat att barnet har rätt att upprätthålla kontakten med en förälder, även då denna avtjänar ett straff som innebär ett frihetsberövande (se Barn- ombudsmannens remissvar på betänkandet [SOU 2005:54] Fram- tidens kriminalvård). Gäller utlämningen ett barn – dvs. någon – är förutom de av konventionens bestämmelser som gäller barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar, de bestämmelser som gäller barnet i straffprocessen och kriminalvården, bestämmelserna om förbud mot att utsätta barnet för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och bestämmelserna om frihetsberövande av barn, av betydelse.