sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Sålunda finns i fransk rätt contraventions, délits och crimes, av vilka contraventions är minst all- varliga och crimes allvarligast. På contraventions kan följa endast böter, på délits kan följa ett peine correctionelle (ett straff innebärande höga böter och visst tidsbestämt fängelsestraff, dock ), på crimes kan följa ett peine criminelle (ett fängelsestraff på livstid eller viss annan angiven tid, dock ). Den franska lagen uppställer krav på dubbel straffbarhet; utläm- ning får endast ske för gärningar som enligt fransk rätt straffas med ett peine criminelle eller correctionelle. Denna regel innehåller således även ett visst krav på strafftröskel för att utlämning ska få ske. Vad gäller krav på strafftrösklar gäller enligt den franska lagen även att utlämning kan ske för samtliga sådana gärningar på vilka, enligt den ansökande statens strafflag, kan följa ett peine criminelle. Utlämning kan också ske för sådana gärningar på vilka, enligt den ansökande statens strafflag, kan följa ett peine correctionelle, under förutsättning dock att gärningen i det ansökande landet kan leda till fängelse , eller om utlämning begärs för straff- verkställighet, att det utdömda straffet utgör fängelse eller mer. Utlämning får enligt den franska lagen inte ske om gärningen har karaktär av politiskt brott eller om det framgår av omständig- heterna att det bakom själva utlämningsbegäran finns politiska syften. 5 De för utlämning relevanta bestämmelserna var föremål för en omfattande reform 2004 genom n°2004-204 du . I lagen anges emellertid inte mer specifikt vad som avses med poli- tiskt brott. Utlämning får inte ske för gärning som begåtts på franskt terri- torium. Den franska lagen innehåller vidare principen om ne bis in idem samt får utlämning inte ske om preskription inträtt enligt den franska eller den ansökande statens lagstiftning. Utlämning får enligt den franska lagen inte ske, om det på gär- ningen enligt den ansökande statens lag följer ett straff eller en säkerhetsåtgärd stridande mot fransk ordre public. Bestämmelsen hindrar exempelvis utlämning om den eftersökte riskerar ett döds- straff i den ansökande staten. Utlämning får inte heller ske om den eftersökte i den ansökande staten riskerar att bli dömd av en domstol som inte uppfyller grund- läggande garantier i fråga om rättegångsförfarandet och i fråga om rätten att försvara sig. Den eftersökte får således inte riskera en orättvis eller godtycklig rättegång i den ansökande staten. Utlämning får enligt den franska lagen inte heller ske om gär- ningen utgör ett sådant militärt brott som anges i viss angiven fransk militärlagstiftning (le livre III du code de militarie). Den franska lagen innebär att, vid beviljande av utlämning, specialitetsprincipen ska respekteras. Den eftersökte tillåts inte att, då fråga är om utlämning till en stat utanför EU, själv råda över principen. Lagen innehåller också en bestämmelse om konkurrerande utläm- ningsframställningar. Avgörandet till vilken av flera konkurrerande stater utlämning ska ske, ska i huvudsak ske efter hänsynstagande till samma omständigheter som anges i den svenska UtlämningsL (brottens beskaffenhet och var de begåtts, etc.). Om franskt intresse av lagföring eller straffverkställighet (för annat än det brott som det begärs utlämning för) står mot det utländska intresset av utlämning, får utlämningen inte verkställas förrän det franska intresset inte längre föreligger (dvs. exempelvis då det franska åtalet lagts ner eller det franska straffet har avtjänats). Utlämning får dock, liksom enligt den svenska UtlämningsL, ske tillfälligt för rättegång i den ansökande staten, på villkor att den eftersökte efter rättegångens slutförande återförs till . Förfarandet vid utlämning från har stora likheter med det svenska utlämningsförfarandet. Själva utlämningsbeslutet fattas således av den franska regeringen men har frågan om lagens villkor för utlämning är uppfyllda, prövats av domstol. som enligt den svenska UtlämningsL är den franska lagen formu- lerad så att den franska regeringen får utlämna enligt lagen. Framställningar om utlämning från tas emot på den diplomatiska vägen. Efter en granskning av om utlämningsfram- ställningen är komplett översänds den från det franska utrikesdeparte- mentet (le Ministère des Affaires Etrangères) till det franska justitie- departementet (le Ministère ). Det senare har att hänvisa framställningen till allmän åklagare som är behörig att handlägga utlämningsärenden, vilken är en chefsåklagare vid den svenska mot- svarigheten till hovrätten (dappel). Om den eftersökte inför åklagaren ger sitt samtycke till utlämningen, ska den eftersökte inställas inför en av hovrättens avdelningar specialiserade på förunder- sökningar i brottmål (La chambre de linstruction dappel) efter att personen ställdes inför åklagaren. Dom- stolen har att kontrollera dels att den eftersökte verkligen samtycker till utlämningen, dels att utlämningen är förenlig med lagen. Dom- stolen ska, om det inte anses att mer information i saken behöver inhämtas, efter förhandlingen, avge utslag i frågan om hinder mot utlämning föreligger. Om den eftersökte motsätter sig utlämningen, ska den eftersökte inställas inför chambre de linstruction efter att personen ställdes inför åklagaren. Domstolen har att, om det inte anses att mer information i saken behöver inhämtas, inom en månad därefter komma med sitt utslag i frågan om lagligt hinder mot utlämning föreligger. Domstolens utslag går endast att angripa på den grunden att rättegångsfel förekommit vid handläggningen. Har domstolen kom- mit fram till att hinder mot utlämning inte föreligger, är det den franske premiärministerns sak att, efter en redogörelse av den franske justitieministern, fatta beslut om huruvida utlämning ska beviljas. Har domstolen däremot kommit fram till att lagligt hinder mot ut- lämning föreligger, kan utlämning inte beviljas, och den eftersökte ska försättas på fri fot. Utlämning från regleras i the Extradition Act 2003 (the Act); del 1 gäller utlämning (överlämnande) till länder vilka omfattas av den europeiska arresteringsordern (s.k. category 1 terri- tories) och del 2 gäller övriga länder med vilka har ingått utlämningsavtal (s.k. category 2 territories). har ingått över 100 bilaterala och multilaterala utlämningsavtal; av ingångna avtal kan nämnas ett med , vilket trädde i kraft . Något absolut krav på att det ska finnas ett generellt utlämningsavtal mellan och det ansökande landet för att utlämning ska kunna beviljas, finns emellertid inte; har dels tillträtt konventioner om bekämpande av viss allvarlig brottslighet vilka innehåller vissa bestämmelser som gäller utlämning, dels finns enligt the Act möjlighet att i ett speci- fikt fall komma överens med ett annat land om utlämning, utan att något bakomliggande avtal med bärighet på utlämning över huvud taget föreligger. För utlämning då något generellt utlämningsavtal inte föreligger, tillämpas enligt the Act de bestämmelser som gäller för category 2 territories. När det i det följande talas om bestäm- melser i the Act avses de bestämmelser som gäller utlämning till länder som inte omfattas av den europeiska arresteringsordern. Vidare avser redogörelsen i första hand vad som gäller i och (för och gäller i något avseende andra regler och termer; skillnaderna är dock marginella). Det faktum att den eftersökte är brittisk medborgare innebär inte något hinder mot utlämning enligt brittisk rätt. The Act uppställer krav på dubbel straffbarhet för utlämning. Samma strafftrösklar för utlämning som ställer upp gäller även i . För utlämning krävs således att för brottet enligt brittisk lag är föreskrivet fängelse , och gäller saken utlämning för straffverkställighet krävs att den eftersökte dömts till en frihetsberövande påföljd . Vidare finns bestämmelser gällande vilken bevisning som ska föreligga i skuldfrågan för att utlämning ska få ske; dessa kan i huvudsak sägas innebära att, om den eftersökte inte är dömd ska bevisning före- ligga som skulle ha varit tillräcklig för att enligt brittisk rätt väcka åtal mot denne och, om en fällande dom föreligger, görs skillnad mellan vanlig dom, meddelad i den eftersöktes närvaro, och ute- varodom. Den först nämnda domen ska i huvudsak godtas, medan vissa andra krav måste uppfyllas för att utlämning ska få ske för en utevarodom. The Act tillämpar, vid beviljande av utlämning, specialitetsprin- cipen. Den eftersökte tillåts emellertid genom samtycke till utläm- ning att råda över den. Utlämning får enligt the Act inte ske, om skälet till utlämningen egentligen är att åtala eller straffa den eftersökte på grund av dennes ras, religion, nationalitet, kön, sexuella läggning eller politiska uppfattning eller om den eftersökte, när denne utlämnats, riskerar att av sådana skäl få en partisk rättegång, straffas, kvarhållas eller få sin personliga frihet inskränkt. The Act innehåller vidare principen om ne bis in idem. Hinder mot utlämning föreligger enligt the Act om det, med hänsyn till den tid som gått sedan den eftersökte påstås ha begått det aktuella brottet eller sedan denne påstås orättmätigt ha försatts på fri fot, vore orättfärdigt eller grymt att utlämna denne. The Act innehåller vidare ett specifikt utlämningshinder med anknytning till den internationella konventionen om tagande av gisslan, antagen i (Gisslankonven- tionen). För att beviljas, måste en utlämning också vara förenlig med den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Den brittiska lagen innehöll före the Act ett förbud mot utläm- ning för politiska brott (the political offence exception). The Act innehåller emellertid inte något sådant uttryckligt förbud. The Act innehåller vidare bestämmelser om utlämning då det föreligger risk för dödsstraff (se närmare nedan). Det brittiska utlämningsförfarandet involverar såväl regeringen i form av the Secretary of State6 (ministern) som domstol. Dom- stolen fastställer om lagens villkor för utlämning är uppfyllda och ministern beslutar slutligen huruvida utlämning ska beviljas. En utlämningsframställning mottas av ministern som gör en första granskning av den. Den översänds därefter till den brittiska motsvarigheten till tingsrätten (Magistrates Courts) som, om skäl för det föreligger, häktar den eftersökte. Redan i detta inlednings- skede av förfarandet har rätten att fastställa ett datum för när själva utlämningsfrågan ska prövas (som regel ). Om den eftersökte samtycker till utlämningen krävs enligt the Act inte någon domstolsprövning av utlämningen; ärendet ska då prövas enbart av ministern. Rätten har att pröva om själva brottet som det begärs utlämning för, är utlämningsbart, dvs. om kraven avseende dubbel straff- 6 I är Secretary of State vissa medlemmar av regeringen (the Cabinet), utsedda av premiärministern, dvs. ämbetet motsvarar vissa svenska statsrådsposter. Det finns således flera Secretary of State, exempelvis Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs (Utrikesminister) och Secretary of State for (Justitieminister). I teorin finns det emeller- tid bara en befattning som Secretary of State och i lagtext hänvisas därför som regel bara till the Secretary of State, så också i the Act. I the Act anges även att beslut som enligt the Act ska fattas av the Secretary of State måste signeras av någon av följande: the Secretary of State, a Minister of State, a Parliamentary Under-Secretary of State eller av a senior official. barhet och strafftrösklar är uppfyllda. Rätten har vidare att ta ställning till om det med hänsyn till principen om ne bis in idem, förbuden mot utlämning vid risk för ovidkommande hänsyn hän- förliga till ras, religion etc. eller då det med hänsyn till tidsaspekten vore orättfärdigt eller grymt att utlämna, eller det villkor som gäller för vissa situationer hänförliga till Gisslankonventionen, föreligger hinder mot utlämning. Rätten har vidare att ta ställning till om det föreligger tillräcklig bevisning för den eftersöktes skuld. I förhåll- ande till vissa länder (, , och ) har ingått överenskommelse om att acceptera bevis- värderingar gjorda i dessa länder, i vilka fall rätten alltså inte har att göra någon bevisvärdering. Rätten har även att undersöka om en utlämning av den eftersökte är förenlig med . Kommer rätten fram till att hinder mot utlämning inte föreligger i något av de nämnda avseendena ska ärendet sändas till ministern för dennes beslut i utlämningsfrågan. Skulle rätten ha kommit fram till att hinder föreligger i något avseende, ankommer det på rätten att försätta den eftersökte på fri fot. Uppkommer under rättens handläggning den situationen att den eftersökte i ska lagföras eller avtjäna straff för brott, ska utlämningsprocessen som huvudregel skjutas upp till dess att det brittiska intresset inte längre föreligger. Utlämningsprocessen kan vidare uppskjutas genom förordnande av ministern, om det under ärendets handläggning inkommer en med den föreliggande utlämningsframställningen konkurrerande utlämningsframställning, i avvaktan på att ministern ska besluta vilken av utlämningsfram- ställningarna som ska ha försteg framför den andra. Rätten kan vidare under ärendets handläggning frige den eftersökte, eller för- ordna om uppskjutande av utlämningsprocessen, om det under processen framkommer att det av skäl hänförliga till den efter- söktes fysiska eller mentala hälsa, vore orättfärdigt eller grymt att utlämna denne. Som framgått ska rätten, efter att den gått igenom om en rad av de villkor som uppställs i the Act är uppfyllda, översända ärendet till ministern för beslut om den eftersökte ska utlämnas till den an- sökande staten. Ministern har därvid att ta ställning till frågor rör- ande dödsstraff, specialitetsprincipen och om brittiskt intresse av lagföring eller straffverkställighet föreligger. Om den eftersökte riskerar, kommer att, eller har dömts till dödsstraff i den ansökande staten får ministern bevilja utlämning, endast om denne mottar en skriftlig försäkran, som bedöms vara tillräcklig, om att dödsstraff inte kommer att dömas ut eller, om det döms ut eller har dömts ut, inte kommer att verkställas. Ministern får vidare inte bevilja utlämning om den ansökande staten inte respekterar specialitetsprincpen. Detta utlämningsförbud gäller emellertid inte om den eftersökte har samtyckt till utlämningen. Ministern har vidare att i förekommande fall, efter vissa i the Act fastlagda kriterier, väga ett utländskt och ett brittiskt intresse av lagföring eller straffverkställighet mot varandra. Att märka när det gäller ministerns överväganden i frågan om utlämning ska beviljas, är att den brittiska lagtexten, till skillnad från den svenska utlämningslagen, inte är utformad så att en fri prövningsrätt tillkommer ministern. Föreligger inte hinder mot ut- lämning enligt de i the Act angivna villkoren för utlämning, ska utlämning beviljas. Rättens beslut att låta ärendet gå vidare till ministern (vilket alltså innebär att rätten inte funnit hinder mot utlämning möta) och ministerns beslut att utlämna, kan överklagas av den eftersökte till nästa domstolsinstans (the of ). Överklagande är dock inte möjligt om den eftersökte samtyckt till utlämningen. Gäller överklagandet rättens beslut och har detta sänts till ministern för beslut huruvida utlämning ska ske, prövas dock inte över- klagandet förrän ministern meddelat sitt beslut; vägrar denne utläm- ning finns det ju inte skäl att pröva överklagandet. Har rättens eller ministerns beslut gått den ansökande staten emot, kan beslutet även å dennas vägnar överklagas till the of . Beslut av the of kan överklagas till Stor- högsta domstol (The Supreme Court of the )7. För att denna domstol ska pröva beslutet krävs emeller- tid antingen tillstånd från domstolen själv eller från the of . För utlämning från krävs enligt tysk rätt inte något ut- lämningsavtal mellan och den ansökande staten. Före- ligger inte något sådant avtal länderna emellan, regleras utlämning 7 The Supreme Court of the är en relativt ny institution, som inrättades en- ligt Constitutional Reform Act 2005. Domstolen började arbeta och er- satte då laglorderna i det (the House of Lords). från till land utanför EU av den tyska lagen om inter- nationell rättshjälp i brottmål (IRG)8. Av den tyska grundlagen9 följer att tysk medborgare inte får ut- lämnas till land utanför EU.10 Tysk rätt tillåter under vissa om- ständigheter dubbelt medborgarskap, men gör i utlämningshänseende inte skillnad på dem som endast innehar tyskt medborgarskap och dem som innehar tyskt och ett annat medborgarskap.11 IRG uppställer i övrigt ett antal villkor för utlämning. IRG uppställer krav på dubbel straffbarhet för utlämning. Samma strafftrösklar för utlämning som ställer upp gäller även i . För utlämning krävs således att för brottet enligt tysk lag är föreskrivet fängelse , och gäller saken utlämning för straffverkställighet krävs att påföljden utgör en frihetsberövande sanktion samt att det återstår av detta straff att avtjäna. Utlämning får inte ske för politiskt brott. Förbudet mot utläm- ning för politiskt brott gäller emellertid inte om det aktuella brottet avser folkmord, mord eller dråp, eller försök eller medhjälp till dessa brott. Utlämning får inte heller ske för brott som uteslutande avser brott mot militära plikter. Enligt IRG upprätthålls, vid beviljande av utlämning, specialitets- principen fullt ut. Utlämning får vidare inte ske om straffet för de aktuella gär- ningarna i den ansökande staten är dödsstraff, såvida inte denna stat försäkrar att dödsstraff inte kommer att utdömas eller verkställas. Enligt IRG (73 §) får utlämning inte ske om denna går emot de väsentliga grundsatserna för den tyska rättsordningen. I praxis har detta villkor uttolkats att innefatta bl.a. att: -den eftersökte efter utlämningen inte får riskera tortyr eller annan omänsklig behandling eller bestraffning, -den eftersökte efter utlämningen måste ha möjligheter att för- svara sig mot anklagelserna och därvid ha rätt till en advokat, -en proportionalitetsprincip (mellan brott och straff) måste upp- rätthållas, samt att 8Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (IRG), 23.12.1982. 16, Grundgesetz. 10Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder har föranlett ändringar i den tyska grund- lagen som gör det möjligt att till annat EU-land utlämna tyska medborgare, art. 16 st 2 Grundgesetz. 11Frågan är prövad av den tyska författningsdomstolen (Bundesverfassungsgericht) bl.a. i fallet BVerfG, 2 BvR 2236/04 vom . -den minimistandard som får anses följa av folkrätten i fråga om rättssäkerhet och mänskliga rättigheter måste upprätthållas. Sammanfattningsvis kan sägas att tolkningen av 73 § IRG mynnat ut i att för utlämning från krävs att de för en rättsstat centrala principerna måste upprätthållas. I sammanhanget måste dock anföras, att kan komma att acceptera utlämning till stater där förhållandena är sådana att det exempelvis föreligger en generell risk för tortyr, under förutsättning att det ansökande landet i det enskilda fallet utfäster en garanti att så inte kommer att ske. Förfarandet vid utlämning från företer stora likheter med det svenska förfarandet vid utlämning från . Även enligt IRG är det således fråga om ett samspel mellan domstol och regeringen. Den tyska motsvarigheten till hovrätten (Oberlandes- gericht) i den delstat, där den eftersökte befinner sig eller är bosatt, prövar om utlämning kan ske. Endast om hovrätten kommer fram till att hinder mot utlämning inte föreligger har det tyska justitie- departementet () i samförstånd med det tyska (Auswärtiges Amt) möjlighet att be- vilja utlämning. Varken hovrätts- eller regeringsbeslutet kan över- prövas av annan instans i sak. Möjlighet finns dock att överklaga utlämningen till den tyska författningsdomstolen (Bundesverfassungs- gericht) på den grunden att den strider mot den tyska konstitutionen, främst då såvitt avser sådana medborgerliga fri- och rättigheter som är garanterade av den tyska konstitutionen. För att författnings- domstolen ska ta upp ärendet krävs dock prövningstillstånd. 9.4Länder utom EU med vilka har verksamma utlämningsavtal Utlämning från regleras i the Extradition Act 1988 (the Act). I sammanhanget bör nämnas att den australiensiska utläm- ningsrätten varit föremål för en översyn av det australiensiska (Attorney-Generals Department).12 12 Inledningen på översynen var rapporten new extradition system. A review of extradition law and practice, , Australian Government, Attorney-Generals Department. De ändringsförslag som rapporten initierade gick på remiss , och bereddes därefter . The Act tar i skilda delar upp utlämning från till och utlämning från till övriga länder, s.k. utlämningsländer (extradition countries). Utlämning till innebär ett enklare förfarande, utan inblandning från något av ländernas regeringar. I den följande redogörelsen bortses från vad som gäller i förhållande till . Som extradition countries räknas först och främst alla de länder med vilka har utlämningsavtal. För utlämning från krävs dock inte att det existerar ett utlämningsavtal mellan och den ansökande staten. För utlämning utan något bakomliggande avtal, krävs emellertid att det ansökande landet i en förordning har förklarats vara ett extradition country, varvid bestämmelserna i the Act blir tillämpliga även i förhållande till detta land. Mellan och exempelvis, föreligger inte något bilateralt utlämningsavtal, men har förklarats vara ett extradition country. Det faktum att den eftersökte är australiensisk medborgare inne- bär inte något hinder mot utlämning enligt australiensisk rätt. Den australiensiske justitieministern, som är den som fattar det slutliga utlämningsbeslutet, kan emellertid (om det inte på grund av ett bilateralt avtal föreligger en förpliktelse att utlämna även egna med- borgare) i stället för att utlämna den egna medborgaren, samtycka till att denne åtalas i för det aktuella brottet. Detta synes emellertid aldrig ha inträffat i praktiken; föreligger förutsättningar för utlämning utlämnas även den som är australiensisk medborgare. The Act skiljer på vissa förutsättningar som ska föreligga för att utlämning ska få beviljas och hinder mot utlämning (extradition objections). Som förutsättning för utlämning uppställs krav på dubbel straff- barhet och som strafftröskel uppställs krav på att det för brottet en- ligt såväl australiensisk som det ansökande landets lag, är föreskrivet fängelse . Vidare uppställs krav på att den eftersökte antingen är dömd eller häktad i det ansökande landet. Några krav på bevisning i skuldfrågan uppställer the Act emellertid inte.13 The Act räknar upp fem utlämningshinder: -om det aktuella brottet är ett politiskt brott i förhållande till det ansökande landet, 13 Denna no evidence standard har varit en medveten strategi för att göra det möjligt för att ingå utlämningsförbindelser även med civil law countries. Se den tidigare nämnda rapporten, s. 20. -om syftet med utlämningsbegäran egentligen är att åtala eller straffa den eftersökte på grund av dennes ras, religion, nationali- tet eller politiska åsikter eller för ett brott som är att anse som politiskt i förhållande till det ansökande landet, -om den eftersökte efter utlämningen riskerar att i det ansökande landet bli utsatt för en partisk rättegång eller bli straffad, kvar- hållen eller få sin personliga frihet inskränkt, på grund av sin ras, religion, nationalitet eller politiska åsikter, -om det handlande som utgör det brott för vilket det begärs ut- lämning, hade ägt rum i då utläm- ningsframställningen mottogs, skulle ha utgjort ett brott enligt den australiensiska militära lagstiftningen, och inte också ett brott enligt den australiensiska allmänna strafflagen,