sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Skälet är att det annars finns en risk för att ansvaret kan komma att omfatta även förfaranden som inte är straffvärda (prop. 2000/01:85 s. 39 och 42). Trots farhågorna angående främst tillämpningsområdet anser vi, särskilt med hänsyn till konventionens krav, att den form av svek eller vilseledande som omfattas av artikel 37.2 ska kriminaliseras genom en särskild bestämmelse som direkt tar sikte på det ifråga- varande fallet. Vi återkommer i avsnitt 12.5.6 till frågan om bestäm- melsens närmare utformning. 12.5.2.4 Utnyttjande av någons utsatta belägenhet Som har framgått är det redan straffbelagt som bl.a. olaga tvång att förmå någon till äktenskap genom användning av t.ex. misshandel, annat våld eller hot om brottslig gärning. Den som utnyttjar en annans utsatthet för att förmå personen att gifta sig mot sin vilja gör sig däremot inte skyldig till något brott, annat än om förfarandet uppfyller kraven för människohandelsbrott. Det gäller även om den utsatta personen är mer eller mindre hjälplös och utnyttjandet iögonenfallande. Frågan är då om detta är ett agerande som borde göras straffbart. Utan tvivel går det att peka på situationer där utnyttjandet av någons utsatta belägenhet ter sig lika klandervärt som att genom olaga tvång förmå någon till äktenskap. Ett praktiskt viktigt exem- pel är att någon utnyttjar att offret befinner sig i ett främmande land och har stora svårigheter att söka hjälp eller ta sig hem. Som vi har beskrivit i det föregående kan offret vara i en så utsatt sits i utlandet att han eller hon upplever sig inte ha något verkligt eller godtagbart alternativ till att acceptera ett giftermål mot den egna viljan. Åtminstone om vilseledande till utlandsresa i tvångsäkten- skapssyfte kriminaliseras i enlighet med vårt förslag i det förra avsnittet, framstår det som rimligt att straffa också den som visser- ligen inte har förmått någon annan att resa utomlands för att ingå ett tvångsäktenskap, men väl missbrukar personens utsatta läge i det andra landet. En sådan situation kan uppkomma exempelvis om äktenskapsplanerna blir aktuella först när offret befinner sig i utlandet och ansvar för vilseledande till resan alltså inte kan komma i fråga. Vidare finns det personer som av andra skäl är sårbara, t.ex. för att de lider av ett intellektuellt funktionshinder eller på grund av låg ålder. Barn har i allmänhet särskilt svårt att värja sig mot påtryck- ningar från vuxna och befinner sig ofta i en beroendeställning. Ett barns möjligheter att stå emot föräldrars påtryckningar att gifta sig kan vara små eller obefintliga. Den omständigheten att barnäkten- skap kommer att föreslås kriminaliserat i nästa kapitel minskar visserligen behovet av att angripa detta slags påtryckningar inom ramen för en straffbestämmelse om tvångsäktenskap. Men situa- tionen har ändå betydelse som illustration till att annat än tvång kan vara klart straffvärt. Det kan också finnas andra situationer då en person befinner sig i en sådan beroendeställning att hon eller han inte kan sätta sig emot ett arrangerat äktenskap. Det kan t.ex. röra sig om en ung person som visserligen är barn men som ännu står under ett motsvarande beroende och inflytande från föräldrarna. Och det kan röra sig om en person som har en motsvarande ställning till släktingar i eller en person som annars för sin försörjning eller sin framtid i landet är helt beroende av andra. Det finns starka skäl som talar för att det kriminaliserade området bör omfatta även det fallet att en gärningsman förmår någon att gifta sig genom utnyttjande av dennes utsatthet. Det är svårt att motivera att det är kriminellt att tvinga fram ett äktenskap genom hot, men inte genom att utnyttja att offret inte alls kan värja sig. Offrets handlings- utrymme kan vara i praktiken lika begränsat och konsekvenserna av det påtvingade äktenskapet lika allvarliga. Det finns dock även skäl som talar emot en på detta sätt utsträckt kriminalisering. Dessa skäl framkommer tydligast när man kommer in på frågan hur en be- stämmelse skulle utformas och tillämpas. Detta ska vi nu diskutera. Hur skulle en bestämmelse utformas och tillämpas? Gärningsmannens handlande skulle i en straffbestämmelse som den skisserade kunna beskrivas som ett utnyttjande av att offret befinner sig i en utsatt belägenhet, genom vilket offret förmås att ingå äktenskap. Sådant utnyttjande är ett av de otillbörliga medel som räknas upp i bestämmelsen om människohandel i 4 kap. 1 a § . Ett på detta sätt formulerat rekvisit vore alltså inte någon nyhet i det straffrättsliga regelverket. Rekvisitet fördes på förslag av Lagrådet in i lagrummet i samband med att bestämmelsen om människohandel för sexuella ändamål utvidgades till att omfatta även andra former av utnyttjande än sexuellt sådant (se prop. 2003/04:111 s. 58 f.). Rekvisitet avsåg att tydliggöra vad som tidigare hade ansetts kunna vara ett annat sådant otillbörligt medel, t.ex. ett missbruk av någons beroendeställning eller särskilt utsatta och därför sårbara situation (se a. prop. 2001/02:124 s. 24 f.) Någon ändring i förhållande till gällande rätt åsyftades inte. Som exempel på personer som befinner sig i en utsatt belägen- het nämns i förarbetena till människohandelsbestämmelsen per- soner som är i ett ekonomiskt skuldförhållande eller tjänste- eller lydnadsförhållande till gärningsmannen, narkomaner som är beroen- de av den som tillhandahåller honom eller henne narkotika, personer som befinner sig i vanmakt samt personer som lever under ekonomiskt svåra förhållanden, i flyktingskap eller som lider av intellektuellt funktionshinder eller någon sjukdom (se t.ex. prop. 2003/04:111 s. 65 och prop. 2009/10:152 s. 60). För att straffbarhet ska inträda krävs att omständigheterna är sådana att offret inte har något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig missbruket. Vad som avses är närmast utpressningsliknande situationer eller situationer där offret annars befinner sig i svårt trångmål. Om man ser enbart till ordalydelsen synes rekvisitet väl rymma de fall av äktenskap mot någons vilja som vi anser särskilt motiverade att kriminalisera. Däremot omfattas inte alla dessa fall av de i för- arbetena till människohandelsbestämmelsen uppräknade exemplen. Frågan är om det i sig innebär att rekvisitet lämpar sig mindre väl för en straffbestämmelse om tvångsäktenskap. Man kan diskutera om det t.ex. finns en risk för att rekvisitets innebörd blir otydlig eller sträcks ut på ett sätt som lagstiftaren inte har varit inne på. Man skulle också kunna tänka sig att rekvisitet, med den inne- börd det har getts i förarbetena till människohandelsbestämmelsen, skulle kunna ge straffbestämmelsen om tvångsäktenskap ett snävare tillämpningsområde än som är önskvärt. När ett visst rekvisit används i olika straffbestämmelser bör utgångspunkten i och för sig vara att det ska ha samma innebörd i samtliga fall. Rekvisitets innebörd måste dock anpassas till den straffbestämmelse där det finns intaget. En utsatt belägen- het kan sålunda te sig annorlunda i relation till ett tvångsäktenskap än i förhållande till den typiska människohandelssituationen. Ett utomordentligt starkt beroende av föräldrar och andra släktingar kan t.ex. spela en roll när det gäller tvångsäktenskap som mycket liknar den roll som utsattheten i relation till den som tillhanda- håller narkotika eller bostad spelar när det gäller människohandel. Det kan i sammanhanget nämnas att vissa former av tvångsäktenskap kan utgöra människohandel enligt 4 kap. 1 a § . I det sammanhanget blir det aktuellt att tillämpa rekvisitet utnyttjande av någons utsatta belägenhet såsom det förstås i människohandels- bestämmelsen. Vad som närmare bestämt ska anses utgöra en utsatt belägenhet får naturligtvis bedömas i rättstillämpningen, varvid de enskilda fallen får tas till utgångspunkt. Frågan behandlas närmare i författningskommentaren. Att barn kan vara i en beroendeställning till sina föräldrar och därmed i en utsatt belägenhet framstår i det närmaste som själv- klart. Frågan aktualiseras inte i människohandelsbestämmelsen, eftersom ansvar för människohandel inte förutsätter att gärnings- mannen har använt något otillbörligt medel när det handlar om målsägande som är barn. Detta bör inte i sig innebära att rekvisitet utnyttjande av någons utsatta belägenhet inte kan komma till användning i en straffbestämmelse om tvångsäktenskap och även åsyfta just barns utsatta belägenhet. Tvärtom bör barn ofta anses befinna sig i en utsatt belägenhet i förhållande till vuxna, i synner- het närstående vuxna, som utsätter barnet för press att gifta sig mot sin vilja eller som arrangerar ett äktenskap för barnet utan hänsyn till barnets egen vilja. Det gäller speciellt i fråga om barn som måste antas ha små möjligheter att sätta sig emot sina föräldrar i sådana situationer. Det kan finnas särskilda svårigheter när det gäller att styrka gärningsmannens uppsåt i de fall då det inte har förekommit tvång. Det gäller särskilt när den utsatta personen inte kan eller vågar uttrycka sitt motstånd. Gärningsmannen kan invända att han eller hon uppfattade det så att målsäganden ville gifta sig och att den påstådda utsatta belägenheten i varje fall inte omfattades av uppsåt. Viktigt att framhålla är då att gärningsmannen inte själv behöver klassificera ett tillstånd hos målsäganden så att hon eller han är i en utsatt belägenhet. Det räcker med att gärningsmannen har uppsåt till de omständigheter, sakförhållanden och erfarenhets- satser som domstolen ska göra en bedömning av. Vidare bör det av gärningsmannens beteende stå klart att han eller hon inser hur det förhåller sig med målsägandens vilja och belägen- het. Saken kan t.ex. vara den att gärningsmannen har sett till att offret inte kunnat söka hjälp eller ta sig tillbaka till hemlandet. Förmodligen är det vanligt att det dessutom sker andra former av påtryckningar, även om de inte når upp till den nivå som krävs för olaga tvång, vilka kan göra det tydligt att gärningsmannen är väl medveten om att målsäganden inte vill gifta sig. En bestämmelse av det slag som diskuteras bör därför kunna förväntas bli så effektiv trots de svårigheter som ibland kan finnas att fastställa gärningsmannens uppsåt. Alternativ: utnyttjande av beroendeställning Vi har sett att det kanske kan anses i någon mån problematiskt att använda samma rekvisit som i människohandelsbestämmelsen, utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Det finns därför anled- ning att diskutera om det går att finna något annat rekvisit som fångar in de situationer som bör vara kriminaliserade. En lösning vore eventuellt att föreskriva ansvar för den som för- mår någon att gifta sig mot sin vilja genom att otillbörligt utnyttja att personen befinner sig i en beroendeställning till gärnings- mannen eller annars med hänsyn till omständigheterna har särskilda svårigheter att motsätta sig äktenskapet. Skrivningen är inspirerad av ett förslag i betänkandet SOU 2010:71, Sexualbrottslagstift- ningen – utvärdering och reformförslag, i vilket föreslås att ett liknande rekvisit förs in i våldtäktsbestämmelsen (6 kap. 1 § brotts- balken). Begreppet beroendeställning förekommer i bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning (6 kap. 3 § ) och skulle lämpligen kunna ges ungefär samma innebörd i en bestämmelse om tvångsäktenskap. För att en beroendeställning ska föreligga krävs enligt fast praxis att det är fråga om ett avhängighetsförhållande mellan gärnings- mannen och den mot vilken brottet begås. ställningar som omnämns i förarbetena är ekonomiska mellanhav- anden och anställnings- eller lydnadsförhållanden (se NJA II 1962 s. 174). Förhållandet mellan ett barn och dess föräldrar eller andra vårdnadshavare är särskilt reglerat när det gäller sexualbrotten (se 6 kap. 4 och 6 §§ ). Det hindrar dock inte att detta förhållande omfattas av ett rekvisit beroendeställning i en tvångs- äktenskapsbestämmelse. Den yttersta gränsen för vad som skulle kunna bestraffas som äktenskapstvång enligt det nu diskuterade alternativet skulle vara att någon otillbörligt utnyttjar att en person med hänsyn till om- ständigheterna har särskilda svårigheter att motsätta sig äktenska- pet. Det straffbara området skulle avgränsas genom att det krävs dels att offret ska ha särskilda svårigheter att motsätta sig äkten- skapet, dels att det rör sig om ett otillbörligt utnyttjande. Svårig- heter att motsätta sig äktenskapet kan vara hänförliga till offrets person. Det kan t.ex. handla om någon som är mycket ung eller som lider av ett intellektuellt funktionshinder. Också yttre omstän- digheter kan innebära att någon har särskilt svårt att motsätta sig ett äktenskap. Ett exempel på en sådan situation kan vara just den tidigare nämnda att offret befinner sig i utlandet och där har stora svårigheter att ta sig hem eller söka hjälp. Man kan också tänka sig fall då det rör sig om en kombination av inre och yttre omständig- heter. Eftersom brottsbeskrivningen är tänkt att kunna omfatta straffvärda förfaranden av olika slag, skulle det få överlämnas åt domstolarna att närmare lägga fast gränserna för kriminaliseringen. Det ter sig sålunda möjligt att använda ett rekvisit som bero- endeställning i den diskuterade straffbestämmelsen. Frågan är då vilket som bör väljas, att utnyttja någons utsatta belägenhet eller att utnyttja någons beroendeställning. Vid en jämförelse framstår det förstnämnda som typiskt sett något mera straffvärt, även om uttrycken ter sig i huvudsak jämförliga. Det ter sig också något mer naturligt att när det gäller tvångsäktenskap anknyta till människo- handelsbestämmelsen än till bestämmelsen om sexuellt utnyttjande. Sammantaget gör vi bedömningen att det bör vara kriminaliserat att förmå någon att gifta sig genom utnyttjande av personens utsatta belägenhet. En sådan bestämmelse framstår, i enlighet med vad som har sagts tidigare i avsnittet, som tillräckligt preciserad och rimligt Det råder därtill enligt vår mening inte något tvivel om att agerandet i sig är straffvärt. 12.5.2.5Det bör inte i tvångsäktenskapsbestämmelsen ske någon särreglering beträffande barn Vi har övervägt om bestämmelsen om äktenskapstvång bör omfatta även fall då barn blir gifta men ingen kan sägas ha förmått barnet till äktenskapet. Man kan t.ex. tänka sig fall då ett barn själv initierar och bejakar giftermålet. Det är i första hand yngre barn som kunde bli aktuella för en sådan reglering. Grunden för en speciallösning skulle vara de yngre barnens särskilda sårbarhet, som kommer till uttryck bl.a. i lagstiftningen om sexualbrott mot barn. Man skulle kunna överväga exempelvis en lösning som innebär att envar som gifter sig med ett barn eller som medverkar till ett sådant äktenskap döms för äktenskapstvång. Vår bedömning är dock att begreppet tvångsäktenskap bör för- behållas fall där det har förekommit en otillbörlig påverkan i form av olaga tvång eller utnyttjande av offrets utsatta belägenhet, oavsett om offret är ett barn eller en vuxen person. I annat fall uttunnas begreppet tvång på ett sätt som inte är önskvärt. Dessutom uppstår en risk för terminologisk förvirring. Vi avstår därför från att föreslå en reglering av det diskuterade slaget. En annan sak är att barn – som vi redan har nämnt – i många fall befinner sig i en sådan utsatt belägenhet som medför att tvångsäktenskapsbestämmelsen kommer att vara tillämplig, under förutsättning att barnet har förmåtts till äktenskapet. Det finns starka skäl att kriminalisera också barnäktenskap där varken tvång eller utnyttjande har använts för att förmå barnet till äktenskap. Frågan om kriminalisering av sådana äktenskap disku- teras i kapitel 13. 12.5.2.6 Andra otillbörliga medel Som vi har framhållit tidigare kommer det inte i fråga att i lagtext försöka beskriva alla de handlingssätt som leder till att någon förmås gifta sig mot sin vilja. I vissa fall handlar det helt enkelt om ageranden som inte når upp till den nivå där kriminalisering blir aktuell. Men i andra fall kan det röra sig om handlingar som i och för sig ter sig straffbara men som inte vare sig utgör olaga tvång eller innebär ett utnyttjande av någons utsatta belägenhet (jfr av- snitt 12.5.2.4). Bör ytterligare några otillbörliga medel, exem- pelvis påtryckningar av annat slag, omfattas av det kriminaliserade området när det gäller tvångsäktenskap? I straffbestämmelsen om människohandel har svårigheten att fånga in många skiftande situationer lösts så att bestämmelsen omfattar, förutom olaga hot, vilseledande och utnyttjande av någ- ons utsatta belägenhet, också annat sådant otillbörligt medel. Ordet sådant innebär att det handlar om otillbörliga medel som till sin art kan jämställas med de andra som räknas upp i paragrafen. Rek- visitet har i det sammanhanget ansetts uppfylla kravet på att straff- lag ska vara klar och tydlig, varvid det har överlämnats åt rätts- tillämpningen att med beaktande av legalitetsprincipen närmare tolka dess innebörd (jfr prop. 2001/02:124 s. 25, med hänvisning till Lagrådets kritik av rekvisitet). En motsvarande lösning kan övervägas för tvångsäktenskapens del. En förutsättning för en sådan utvidgning av det straffbara området bör dock vara att det går att förutse åtminstone några fall som är till sin art jämförbara med olaga tvång och utnyttjande av någons utsatta belägenhet och som inte inryms i dessa rekvisit. I likhet med vad som gäller vid människohandel borde krävas att omständigheterna är sådana att offret inte har något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig gärningsmannens eller gärningsmännens vilja (a. prop. s. 25). Vi kan inte utan vidare identifiera några sådana klart straffvärda fall, om vi bortser från de situationer som vi behandlar särskilt i de kommande två avsnitten. Det är därför osäkert vilket tillämpningsområde som skulle finnas. Härtill kommer de svårigheter som ett så allmänt hållet rekvisit som annat otillbörligt medel medför i rättstillämpningen. Sammantaget anser vi att det inte finns tillräckliga skäl att utvidga det straffbara området på det sätt som har sagts. Vi har dock identifierat ett par specifika situationer som kan sägas innebära att någon förmår någon annan till äktenskap med annat otillbörligt medel. Det gäller dels vilseledande till äktenskap, dels fullmakts- äktenskap utan samtycke. Vi diskuterar dessa båda situationer i de kommande båda avsnitten. 12.5.2.7 Vilseledande bör inte kriminaliseras nu Det förekommer att personer blir gifta mot sin vilja genom vilse- ledande. En situation kan vara att personen deltar i en ceremoni i tron att det handlar om något annat än en vigsel. Det kan därför diskuteras om även vilseledande till äktenskap bör kriminaliseras. En kriminalisering av vilseledande kan förväntas ha ett visst användningsområde. vore en kriminalisering av vilseled- ande delvis problematisk, eftersom inte varje form av vilseledande är av sådan art att det bör medföra att ett efterföljande äktenskap är att jämföra med ett tvångsäktenskap. Som ett exempel kan nämnas fall då någon vilseleds angående motpartens sociala eller ekono- miska status. Ett klart mer straffvärt fall är att någon vilseleds angående en viss ceremonis verkliga innebörd. Sådana förfaranden framstår som straffvärda, vilket talar för en kriminalisering. Emeller- tid rör det sig här om något helt annat än tvång. I stället är det snarare fråga om någon form av äktenskapsbedrägeri, och det kan diskuteras om utredningen har tillräcklig anledning att ta upp detta särskilda fall. Vi har tidigare kommit fram till att vilseledande till utlandsresor bör kriminaliseras när syftet är att åstadkomma ett äktenskap med tvång. Det talar i sig för att även vilseledanden av nu aktuellt slag kriminaliseras. En rimlig avgränsning kunde i så fall vara att bestäm- melsen skulle omfatta enbart fall där det handlar om att vilseleda någon att ingå äktenskap när denne tror att det handlar om något annat. I så fall kommer emellertid även kravet på samtycke med i bilden. Utan samtycke till äktenskap är det ju i princip inte fråga om något äktenskap. Denna komplikation talar för att inte försöka inrymma dessa fall i det kriminaliserade området. Vår bedömning är, sammantaget, att det finns anled- ning att inrikta lagstiftningen på de mest straffvärda fallen, därtill de som är praktiskt viktigast och som direktiven skjuter in sig på. Därför avstår vi, trots att det finns skäl som talar för motsatsen, från att lägga fram förslag om kriminalisering av äktenskaps- bedrägerier. Framtiden kan dock komma att utvisa att det finns ett behov av straffregler även för sådana fall. 12.5.2.8Ingående av fullmaktsäktenskap utan partens medgivande bör inte kriminaliseras nu Ett annat fall som kan övervägas för kriminalisering är det att någon blir gift mot sin vilja helt utan egen medverkan och således inte kan sägas ha förmåtts till äktenskapet. Typexemplet är s.k. fullmakts- eller ombudsäktenskap, som ingås utan att en av par- terna, eller båda, är personligen närvarande. Det förekommer att någon agerar som ombud för en person och ingår ett äktenskap för dennes räkning trots att det inte finns något samtycke från den som det gäller. Det kan vara så att äktenskapet först i efterhand kommer till den utsatta personens kännedom, t.ex. genom makens eller makans ansökan om uppehållstillstånd i . Konsekven- serna för den enskilde av ett sådant äktenskap kan bli nog så allvarliga. Äktenskapet kan bli giltigt i det land där det ingås, vilket i sig kan ha stora konsekvenser. Den utsatta personen kan därtill vara utsatt för ett så starkt tryck från omgivningen att han eller hon inte kan eller vågar protestera mot att äktenskapet registreras i den svenska folkbokföringen, eller mot att motparten beviljas uppe- hållstillstånd på grund av anknytning. Detta talar för en krimina- lisering. Det finns dock skäl som med viss styrka talar emot en sådan kriminalisering. Det främsta skälet är de bevissvårigheter som upp- kommer med avseende på om samtycke har lämnats eller inte. Därtill kommer att vi, som sagts i det föregående avsnittet, anser att lagstiftningen bör koncentreras på de mest straff- värda och praktiskt viktigaste fallen. Med det avser vi sådana fall där det är fråga om en särskilt otillbörlig påverkan på offret. Vi anser att övervägande skäl talar mot att man i detta läge straffbelägger de nu diskuterade fallen och avstår därför från att lägga fram något sådant förslag. Framtiden kan dock komma att utvisa att det finns ett behov av sådan lagstiftning, varvid förut- sättningarna får övervägas på nytt. 12.5.2.9 Sammanfattning av vad som bör kriminaliseras Sammanfattningsvis anser vi att det kriminaliserade området ska utvidgas något när det gäller tvångsäktenskap. Det ska inte bara vara straffbart att tvinga någon att gifta sig utan också att förmå någon till äktenskap med utnyttjande av personens utsatta belägen- Vidare ska det vara straffbart att vilseleda någon till en utlands- resa i syfte att personen ska utsättas för ett tvångsäktenskap. Däremot föreslår vi inte någon kriminalisering av att någon för- mås till äktenskap genom andra otillbörliga medel än tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet. Att vilseleda någon till äktenskap eller att ingå äktenskap för någons räkning utan dennes samtycke ska exempelvis inte vara straffbart. Där säger vi dock att utveck- lingen kan komma att visa att det finns behov av ytterligare kriminalisering. 12.5.3Vi förordar en straffbestämmelse som är en kvalificerad form av olaga tvång med visst tillägg Det är inte självklart hur en straffbestämmelse om tvångsäktenskap ska se ut. Tills vidare bortser vi ifrån bestämmelsen om vilseledande till utlandsresa i tvångsäktenskapssyfte. Den behandlas i avsnitt 12.5.6. Det som diskuteras nu är fallet att någon förmås till äkten- skap genom olaga tvång (tvångsfallet) eller utnyttjande av person- ens utsatta belägenhet (utnyttjandefallet).