sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — be ticked if there were children on the scene, and also that the parent or guardian was informed of the childs right to compensation. In addition, relevant authorities, particularly , the Swedish Prosecution Authority and social welfare committees, should conduct training activities to increase awareness of the fact that it may be possible for children who have witnessed crime to receive criminal injuries compensation. also proposes introducing a legislative provision stating that the signature of one parent or guardian on behalf of the child on an application is sufficient for criminal injuries compensation, if the crime was committed by the childs other parent or guardian. proposes that the upper limit for criminal injuries compensation in the form of compensation for violations of personal integrity should be raised from 10 to 15 base amounts. The other maximum amounts, for personal injury, annual life annuities, damage to property and pure financial loss, should remain unchanged. A certain amount should still be deducted from the criminal injuries compensation that is paid, however it should be renamed basic deduction rather than excess as is currently the case. Furthermore, the Committee proposes that the minimum amount of criminal injuries compensation that can be paid should be raised from to . Application period, statutory limitation, review and prohibition of transfer proposes that the period to apply for criminal injuries compensation should be extended from two to three years. also proposes that the current reference in the Criminal Injuries Compensation Act to the provision on review in the Tort Liability Act should be removed. The extensive right to review under the special provisions of the Criminal Injuries Compensation Act is deemed adequate. Furthermore, the Committee proposes that statutory limitation matters should be regulated in the Criminal Injuries Compensation Act. In this context, it is proposed that a claim for criminal injuries compensation should have a statutory limitation period of 10 years from the time of the criminal act. When conducting a review, the statutory limitation period should begin 10 years after the latest decision of the Crime Victim Compensation and Support Authority. The running of the period of statutory limitation on a claim for criminal injuries compensation should be interrupted if the injured party demands: a) damages on account of the offence from the person who caused the injury; b) insurance compensation on account of the offence from the insurance company; or c) criminal injuries compensation from the Crime Victim Compen- sation and Support Authority. Such demands should serve to interrupt the statutory limitation period for all injuries that may be compensated by criminal injuries compensation. also proposes a special statutory limitation regulation on the states recourse claim against the offender, namely 10 years after the Crime Victim Compensation and Support Authority has paid criminal injuries compensation to the injured party. Interruption of the running of the period of statutory limitation should be permissible according to the Act on Limitation. In addition, transferring a claim for criminal injuries compensation prior to the compensation being declared payable should remain prohibited. This means, as far as criminal injuries compensation for personal injuries is concerned, it is prohibited to seize such claims. Notwithstanding this, however, the Crime Victim Compensation and Support Authority should be able to decide that criminal injuries compensation relating to costs not yet incurred for essential treatment should be paid to the care provider when the cost has been incurred. This situation is most likely to arise with regard to costs for dental treatment. However, it should also be possible to apply this provision in similar cases involving other essential costs. Repayment of criminal injuries compensation proposes the introduction of a provision in the Criminal Injuries Compensation Act on repayment of criminal injuries compensation that has been awarded. applicable if the applicant has submitted incorrect information or withheld circumstances of significance to the decision to award criminal injuries compensation. The same should apply if the applicant, after payment, receives another form of compensation for the injury (usually from an insurance policy). It should also be possible to demand repayment in other cases if criminal injuries compensation has been given in error, or in excess, and the receiver has, or should have, realised this. This may be the case if, for example, the applicant wrongly receives compensation twice for the same injury. If a person who has received an incorrect payment does not repay the amount following a demand to do so from the Crime Victim Compensation and Support Authority, the Authority may seek an injunction to pay via the Swedish Enforcement Authority or an indictment at a district court. In other words, a decision on repayment would not be enforceable with immediate effect. However, the provision on offsetting would be applicable. A claim for criminal injuries compensation should be deducted if the injured party is required to make a repayment under the new repayment provisions. has carried out a review of the sections not immediately affected by the matters specifically raised in the terms of reference. In the following respects, the Committee proposes amendments compared with the current Criminal Injuries Compensation Act. With regard to the scope of the Act, the Committee proposes that criminal injuries compensation, as previously, should not be paid if the offence and the injured party have such a minor connection with that it would be unreasonable to use Swedish state funds to compensate the injury. However, the provision on exemption should not be applied in cases of intentional crimes of violence committed in against an injured party who, at the time of the offence, was a citizen or resident of another EU state. This restriction of the provision on exemption is proposed in light of the EU directive on the rights of victims, under which is obligated to establish a system for compensation of victims of intentional violent crimes committed in . The regulations on criminal injuries compensation for injuries caused by persons who have escaped from custodial care should only be amended to the extent that they would no longer apply if the injury has been caused by a person who is subject to deprivation of in , , or . As far as is known, this provision has not been applied. The provision that currently regulates how criminal injuries compensation is determined should no longer to refer to Chapter 5, Section 4 of the Tort Liability Act. This provision sets out the conditions for granting damages in the form of a life annuity. Rather, the conditions under which a life annuity may be granted should be stated directly in the Criminal Injuries Compensation Act. This is a question of legal design alone, no amendment in substance is proposed. also proposes that the Criminal Injuries Compensation Act should no longer refer to the provision on adjusting damages in Chapter 6, Section 1 of the Tort Liability Act. The possibilities to adjust criminal injuries compensation based on the provision of the Criminal Injuries Compensation Act are adequate. It has previously been possible to delegate decision-making on minor compensation amounts to an authority other than the Crime Victim Compensation and Support Authority. This possibility was used in the past to enable the boards of juvenile detention schools to make decisions on criminal injuries compensation. However, since this possibility has not been used in 30 years, the Committee believes that it should be removed. Finally, the Committee proposes that the Crime Victim Compensation and Support Authority, when so requested by the injured party, should treat an application for criminal injuries compensation as an application for European criminal injuries compensation if the offence was committed in another EU state. Currently, all applications that concern intentional crimes of violence committed in another EU state are to be considered as applications for European criminal injuries compensation. The legislative amendment would mean that the applicant is given greater opportunity to influence when this should occur. 1 Förslag till brottsskadelag Härigenom föreskrivs följande. 1 § Till den som har drabbats av skada till följd av brott betalas ersättning av svenska statsmedel (brottsskadeersättning) enligt denna lag. 2 § Brottsskadeersättning får beviljas om brottet har begåtts i . Brottsskadeersättning för personskada enligt 4 § och för kränk- ning enligt 5 § får dessutom beviljas, om brottet har begåtts utom- lands mot någon som då hade hemvist i . Brottsskadeersättning enligt 8 § får dessutom beviljas ett barn som har hemvist i och som har bevittnat brottet utomlands. 3 § Brottsskadeersättning får inte beviljas, om brottet och den skade- lidande har så ringa anknytning till att det inte är rimligt att skadan ersätts av svenska statsmedel. Första stycket gäller inte i fråga om uppsåtliga våldsbrott som har begåtts i , om den skadelidande för brottet var medborgare i eller hade hemvist i en annan stat inom Euro- peiska unionen. 4 § Brottsskadeersättning betalas för personskada. Som person- skada ersätts även skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. 5 § I fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid betalas brottsskadeersättning för den skada som kränkningen inne- bär. 6 § Brottsskadeersättning betalas för sakskada i fall då brottet har begåtts av någon som var –intagen i kriminalvårdsanstalt, –intagen för vård i ett hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, –intagen för vård i ett hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, eller –häktad enligt beslut som hade verkställts. Första stycket tillämpas även på ren förmögenhetsskada, om det finns särskilda skäl. 7 § Brottsskadeersättning betalas för sakskada och ren förmögenhets- skada även i annat fall än som avses i 6 § i den mån den skade- lidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen. 8 § Brottsskadeersättning betalas till ett barn som bevittnat ett brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i dess förhållande till en närstående person. 9 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1–3 §§ skadeståndslagen (1972:207). Ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll fastställs i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångs- belopp. Livränta betalas dock endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skade- ståndslivräntor. Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen. Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen. Brottsskadeersättning enligt 8 § bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är. Förhållandet till annan ersättning 10 § Brottsskadeersättning beviljas till den del skadan inte täcks av annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Skadestånd med anledning av skadan beaktas endast till den del skadeståndet har betalats eller bedöms bli betalat. Vid personskada beaktas inte sådan förmån som har beaktats redan med tillämpning av 5 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207). Ersättning som motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida ska inte påverka brottsskadeersättningen. Har betalning skett av sådan europeisk brottsskadeersättning som avses i 35 § eller av annan ersättning av utländska statsmedel för skada till följd av brott, avräknas den när brottsskadeersättningen bestäms. 11 § Vid bestämmande av brottsskadeersättning för skada på egen- dom som inte var försäkrad mot skaderisken och som den skade- lidande måste antas ha underlåtit att försäkra på grund av om- fattningen av sina tillgångar och riskspridningen i sin verksamhet avräknas försäkringsersättning som skulle ha betalats om försäkring hade funnits. Vid bestämmande av brottsskadeersättning för skada på egendom som enligt vedertaget bruk borde ha hållits försäkrad mot skade- risken men som den skadelidande har försummat att försäkra av- räknas i skälig omfattning försäkringsersättning som skulle ha betalats om försäkring hade funnits. 12 § Brottsskadeersättning får sättas ned helt eller delvis, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada får ersättningen också sättas ned helt eller delvis, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försiktig- hetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. 13 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fastställs i form av engångsbelopp betalas med högst tjugo gånger det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning som fastställs i form av livränta betalas med högst det prisbas- belopp som gäller då ersättningen bestäms. Brottsskadeersättning med anledning av kränkning betalas med högst femton gånger det prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms. Brottsskadeersättning med anledning av sakskada och ren för- mögenhetsskada betalas med högst tio gånger det prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms. Om den sammanlagda brottsskadeersättningen efter avräkning av grundavdrag enligt 14 § första stycket understiger etthundra kronor, betalas ingen ersättning. 14 § Från brottsskadeersättning utom sådan som avses i 8 § görs ett grundavdrag. Beloppet fastställs av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer och beräknas med ledning av de själv- riskbelopp som tillämpas här i landet vid hemförsäkring som inne- fattar skydd mot skada till följd av brott. Första stycket gäller inte i fråga om skada till följd av brott av någon som avses i 6 §, om brottet har begåtts på eller i närheten av anstalt eller annan plats där han var omhändertagen eller fick vård. Första stycket gäller inte heller, om det i övrigt finns särskilda skäl att inte avräkna något grundavdrag. Förhållandet till en domstols sakprövade förordnande om skadestånd 15 § Om en domstol har prövat ett yrkande om skadestånd i sak, ska följa domstolens dom när brottsskade- ersättning bestäms. Utan hinder av första stycket får be- stämma en högre eller en lägre brottsskadeersättning –med anledning av nya omständigheter eller nya bevis, eller –om den ersättning som domstolen har bestämt avviker avsevärt från rådande praxis. Skälen för att myndigheten har frångått domstolens avgörande ska anges särskilt i myndighetens beslut. Förutsättningarna för att pröva en ansökan 16 § Om allmänt åtal har väckts, ska ansökan om brottsskade- ersättning göras från det att dom eller slutligt beslut har vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väckts men förundersökning inletts, ska ansökan göras från det att förundersök- ningen lagts ned eller beslut fattats i åtalsfrågan. I övriga fall ska ansökan göras från det att brottet begicks. Om det finns synnerliga skäl, får en ansökan prövas fastän den har kommit in . En ansökan prövas endast om –brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts, samt –den skadelidande i skälig utsträckning har bidragit till att det anmälda brottet kan utredas. 17 § I fråga om brottsskadeersättning tillämpas också 6 kap. 3 § skadeståndslagen. Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om ersättning har gjorts hos Brottsoffer- myndigheten före dödsfallet. 18 § Ansökan om brottsskadeersättning till ett barn får göras av endast en vårdnadshavare, om den andra vårdnadshavaren har begått brottet. 19 § Ett anspråk på brottsskadeersättning preskriberas efter den brottsliga gärningen, om inte annat följer av andra stycket eller preskriptionen avbryts enligt 20 §. I fråga om preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning gäller vad som föreskrivs i 3 § preskriptionslagen (1981:130) om preskription av en fordran på skadestånd i anledning av brott. Vid omprövning enligt 25 § inträder preskription efter senaste beslut. 20 § Preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning avbryts genom att den skadelidande kräver –skadestånd av skadevållaren med anledning av brottet, –försäkringsersättning från försäkringsgivare med anledning av brottet, eller –brottsskadeersättning från . Krav enligt första stycket verkar avbrytande på preskriptionen för samtliga skadeposter som kan ersättas genom brottsskade- ersättning i anledning av brottet. 21 § Ärenden om brottsskadeersättning prövas av Brottsoffer- myndigheten. beslut får inte överklagas. 22 § Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd som avgör ärenden om brottsskadeersättning av principiell betydelse eller annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om brottsskadeersättning. Nämndens ordförande och vice ordförande ska vara eller ha varit ordinarie domare. Nämnden utses av regeringen. 23 § ska hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. 24 § Muntliga förhandlingar enligt 23 § ska vara offentliga. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken hos gäller sekretess som avses i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ord- föranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. Om sökanden är eller lider av en psykisk stör- ning, får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. 25 § Finner Brottsoffermyndigheten att ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning är oriktigt, ska myndigheten ändra beslutet, om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. 26 § Har ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning fattats av en tjänsteman vid ska ärendet omprövas av nämnden, om sökanden begär det. Ärendet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart att beslutet ska ändras i enlighet med sökandens begäran. 27 § Sökandens kostnader för biträde eller utredning i ärenden om brottsskadeersättning får efter beslut av ersättas av allmänna medel, om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. En sökande som har inställt sig till en muntlig förhandling får av beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om myndigheten finner att sökanden skäligen bör ersättas för sin inställelse. Myndigheten får bevilja förskott på sådan ersättning. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. 28 § Betalas brottsskadeersättning, inträder staten i den skade- lidandes rätt till skadestånd intill det utgivna beloppet samt därpå löpande ränta från betalningsdagen. Staten inträder i den skadelidandes rätt även till annan förmån till följd av skadan som inte avräknades när ersättningen bestämdes fastän så bort ske. 29 § När brottsskadeersättning har betalats ska Brottsoffermyndig- heten, om gärningsmannen är känd, från denne återkräva vad staten har rätt till enligt 28 § första stycket, i den mån det inte är olämpligt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller möjlig- heten att få fordringen betalad. får träffa avtal om att ränta inte ska utgå samt avräkna inbetalningar mot kapitalbeloppet i stället för mot ränta och kostnader. Om det finns synnerliga skäl, får helt eller delvis efterge ett krav på återbetalning enligt första stycket. 30 § Statens regressfordran enligt 28 § första stycket preskriberas efter det att brottsskadeersättningen betalades. Preskriptions- avbrott sker enligt 5 § preskriptionslagen (1981:130). 31 § Anspråk på brottsskadeersättning får inte överlåtas innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. Efter ansökan av den skadelidande får , utan hinder av första stycket, besluta att brottsskadeersättning avseende ännu inte uppkomna kostnader för nödvändig vård, ska betalas till vårdgivaren när kostnaden har uppkommit. Detsamma gäller för annan nödvändig kostnad av liknande slag. 32 § Anspråk på brottsskadeersättning med anledning av person- skada får inte utmätas för den skadelidandes skuld. Livräntebelopp får dock utmätas enligt vad som föreskrivs i 7 kap. utsökningsbalken. I fråga om förbud mot utmätning sedan ersättning har betalats ut tillämpas 5 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken. 33 § får, i den mån det inte är oskäligt, kräva tillbaka utbetalad brottsskadeersättning, om sökanden har lämnat oriktiga upplysningar eller förtigit förhållanden av betydelse för beslutet att tillerkänna brottsskadeersättning. Detsamma gäller om sökanden efter utbetalningen av brottsskadeersättning får annan ersättning för skadan. Första stycket gäller också om brottsskadeersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som har fått ersättningen har insett eller bort inse detta. 34 § Om den som har rätt till brottsskadeersättning enligt denna lag är återbetalningsskyldig enligt 28 § första stycket eller 33 §, ska ersättningen minskas med ett belopp som motsvarar återbetalnings- skyldigheten. Utan hinder av första stycket får betala ut brottsskadeersättningen i den utsträckning det är skäligt. 35 § Europeisk brottsskadeersättning är ersättning som på grund av föreskrift i annan medlemsstat i Europeiska unionen betalas av statsmedel för skada till följd av brott som begåtts i den staten. 36 § Om en ansökan om brottsskadeersättning gäller en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott som har begåtts i en annan medlems- stat i Europeiska unionen, ska ansökningen på sökandens begäran även behandlas som en ansökan om europeisk brottsskadeersättning. 37 § En ansökan om europeisk brottsskadeersättning ska av Brotts- offermyndigheten överlämnas till en behörig myndighet i den andra medlemsstaten. får besluta om brottsskadeersättning även om ett överlämnande har skett enligt första stycket. Om en myndighet i en annan medlemsstat i Europeiska unionen beslutar om europeisk brottsskadeersättning efter det att Brotts- offermyndigheten har betalat brottsskadeersättning, inträder staten intill det av betalda beloppet i den skade- lidandes anspråk på ersättning från den utländska myndigheten. 1.Denna lag träder i kraft då brottsskade- lagen (1978:413) upphör att gälla. 2.13 § andra stycket tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. 3.16 § första stycket tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte tidsfristen för att pröva ansökan har gått ut enligt äldre bestämmelser. 4.29 § tredje stycket tillämpas även i fråga om regressfordringar som uppkommit före ikraftträdandet. 5.33 § tillämpas i fråga om brottsskadeersättning som har be- talats ut efter ikraftträdandet. 6.34 § tillämpas även i fråga om en sådan regressfordran som har uppkommit före ikraftträdandet. 2 Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 16 kap. 11 § ska ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse