sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Även beträffande vigselförrättare kan det diskuteras om Skatte- verket borde åläggas att underrätta Kammarkollegiet när verket genom sin folkbokföringsverksamhet får kännedom om att exem- pelvis en ogiltig vigsel har förrättats i ett trossamfund. Frågan berörs i det följande avsnittet. 11.6Kammarkollegiets tillsyn över trossamfundens vigselverksamhet Bedömning och förslag: Kammarkollegiets tillsynsansvar bör inte utökas utöver vad som följer av de ovan föreslagna ändring- arna i 1 och 2 §§ lagen (1993:305) om rätt att förrätta vigsel inom trossamfund. Domstolarna ska expediera domar i vilka någon har dömts för barnäktenskapsbrott (se kap. 13) eller äktenskapstvång (se kap. 12) till Kammarkollegiet. Kammarkollegiet har inte ett generellt tillsynsansvar när det gäller trossamfundens vigselverksamhet. Den granskning som sker görs inom ramen för ärenden om återkallelse av vigselförordnanden och vigselrätt. Dessa ärenden föranleds i praktiken av anmälningar till Kammarkollegiet. I de flesta fall kommer anmälningarna från , men det förekommer också anmälningar från bl.a. . Frågan är om det finns anledning att göra ytter- ligare ändringar när det gäller tillsynen. I SOU 2007:17 Äktenskap för par med samma kön. Vigsel- frågor, diskuteras bl.a. frågan om Kammarkollegiets tillsynsansvar avseende trossamfundens vigselverksamhet (s. 264 f.). I betänk- andet sägs att Kammarkollegiet, inom ramen för nuvarande upp- gifter, bör verka för att trossamfunden anordnar vigselverksam- heten på ett ändamålsenligt sätt, bl.a. genom att bistå med råd och bidra med relevant information. Enligt utredarens bedömning fanns det däremot inte skäl att utvidga Kammarkollegiets tillsyns- ansvar över trossamfundens vigselverksamhet och inte heller behov av någon särskild reglering av tillsynen. Såväl underårighet som samtycke ingår i Kammarkollegiets tillsyn, eftersom denna omfattar att vigslar förrättas i enlighet med bestämmelser. Tillsynen sker dock endast utifrån anmälningar och inte genom några egna tillsynsåtgärder. Frågan är om Kammarkollegiets tillsyn borde utvecklas och för- stärkas i syfte att stärka skyddet mot barnäktenskap och tvångs- äktenskap. Någon sådan anledning finns knappast för att komma till rätta med juridiskt giltiga barnvigslar; det är inte känt att några sådana har förrättats och det finns flera kontrollsteg som ger ett tillräckligt skydd mot att sådana vigslar sker hos sam- Däremot kan det förrättas vigslar mot en parts vilja hos trossamfunden. Utöver de giltiga vigslarna förekommer inom trossamfunden religiösa bröllopsceremonier i enlighet med vad som har diskuterats tidigare i detta kapitel. En följd av våra förslag om förbud för trossamfund med vigselrätt och för vigselförrättare att genomföra religiösa ritualer i strid med de straffbestämmelser som vi föreslår rörande tvångsäktenskap och barnäktenskap, är att även dessa omständigheter omfattas av Kammarkollegiets återkallelserätt – och därmed tillsyn – enligt 3 § lag. Som vi redan har konstaterat kan Kammarkollegiet återkalla vigseltillstånd för trossamfundet och vigselförordnandet för en vigselförrättare om det kommer fram att ritualer har genomförts i strid med vad som har sagts. En relevant fråga är då hur Kammarkollegiet ska kunna få kännedom om att sådana ritualer har ägt rum. En möjlighet kunde vara att får en skyldighet att underrätta kollegiet när verket får kännedom om exempelvis ett informellt barnäktenskap genom att en vigselhandling som i själva verket avser en religiös bröllopsceremoni ges in för registrering. skickar emellertid , utan att det finns någon föreskrift om att så ska ske, sådana handlingar till Kammarkollegiet. Det kan förut- sättas att så kommer att ske även i fortsättningen. Det framstår därför inte som nödvändigt med en föreskrift om en sådan skyldig- het för . Vi har också övervägt om det borde finnas en möjlighet eller skyldighet för socialtjänst, skola och andra myndigheter att kon- takta Kammarkollegiet när man får kännedom om att det inom ett trossamfund har förrättats en vigsel i strid med straffbestäm- melserna. För att en sådan anmälan på ett meningsfullt sätt ska kunna utredas torde det bli nödvändigt att lämna detaljer om de inblandade. I många fall lär då sekretessreglerna, inte minst den stränga socialtjänstsekretessen i 26 kap. 1 § offentlighets- och sekre- tesslagen (2009:400), förhindra att sådana uppgifter lämnas. Det kan knappast komma i fråga att införa särskilda sekretessbrytande bestämmelser som inskränker enskildas integritetsskydd i syfte enbart att Kammarkollegiet ska kunna ingripa mot trossamfund eller vigselförrättare som medverkar till informella barnäktenskap och tvångsäktenskap. Vidare kan man ifrågasätta om det är lämpligt att Kammarkollegiet på detta sätt underrättas om brottsliga gär- ningar som kan vara föremål för förundersökning. En risk är att man försätter den utsatta i en svår situation om en utredning påbörjas vid Kammarkollegiet och den parallella brottsutredningen sedan inte resulterar i en fällande dom. Sammantaget bör det inte införas någon skyldighet för social- tjänst eller skola att underrätta Kammarkollegiet. Det hindrar natur- ligtvis inte att myndigheterna informerar Kammarkollegiet i den mån det kan ske utan hinder av sekretessbestämmelserna. En skyldighet att underrätta Kammarkollegiet bör däremot finnas när någon döms för äktenskapstvång eller barnäktenskaps- brott och där ett trossamfund eller en vigselförrättare hos ett sam- fund har brutit mot reglerna. Det bör sålunda införas en skyldighet för de allmänna domstolarna att expediera domar i vilken någon döms för brott enligt de av oss föreslagna straffbestämmelserna om äktenskapstvång (kap. 12) och barnäktenskapsbrott (kap. 13) till Kammarkollegiet. Vi har övervägt om Kammarkollegiet bör ges ett mer generellt tillsynsansvar över trossamfundens vigselverksamhet, varvid även religiösa bröllopsceremonier skulle omfattas. Vår bedömning är emellertid att de förändringar som vi har föreslagit beträffande kraven på trossamfund och på vigselförrättare är tillräckliga. Det är dessutom tveksamt om en sådan tillsyn kan ske på ett sätt som leder till att fler missförhållanden avseende bristande samtycke eller underårighet avslöjas. Vi föreslår således inte att Kammarkollegiet ges ett ytterligare utökat tillsynsansvar. Förslag: stöd till trossamfund får som ordinarie uppgift att föra dialog med trossamfunden om barn- äktenskap och äktenskap mot den egna viljan. Nämnden åläggs en skyldighet att rapportera hur dialogen har genomförts. Vidare ges Nämnden och Kammarkollegiet i uppdrag att anordna en utbildning om svensk lagstiftning rörande äkten- skap, vilken erbjuds präster och andra befattningshavare inom trossamfund som inte har fått sin utbildning här i landet. I vårt uppdrag ingår bl.a. frågan hur man kan höja medvetenheten om tvångsäktenskap och barnäktenskap hos dem som i olika sammanhang kommer i kontakt med barn och ungdomar som riskerar att drabbas. Till denna kategori hör bl.a. företrädare för trossamfunden. Vi kon- staterar i kap. 22 att trossamfund kan vara en viktig aktör inom det förebyggande arbetet. Medvetenhet om problematiken och kun- skap om de regler som gäller är viktiga också för att man effektivt ska kunna motverka att tvångsäktenskap och barnäktenskap – inklusive informella sådana – ingås inom trossamfunden. Det finns mot denna bakgrund anledning att ta upp frågor om utbildning och om dialog med trossamfund. Det har bl.a. i samband med vårt myndighetsseminarium förts fram att det behövs bättre kunskap hos trossamfund och enskilda vigsel- förrättare. stöd till trossamfund (SST) har för utredningen föreslagit att nämnden tillsammans med Kammar- kollegiet ges i uppdrag att ta fram en utbildning för vigselförrättare. Förslag om en utbildning för vigselförrättare har också förts fram av . I rapporten egen vilja föreslår Ungdoms- styrelsen att myndigheten i samråd med SST ges i uppdrag att ut- arbeta en samhällsorienterande utbildning som erbjuds vigsel- förrättare som verkar i men som har fått sin utbildning i något annat land. 3 Enligt förslaget skulle genomgången samhälls- orienterande utbildning vara ett villkor för att Kammarkollegiet ska förordna någon till vigselförrättare. När det gäller imamer har frågan om en särskild utbildning utretts av , som redovisade sina över- väganden i betänkandet SOU 2009:52 Staten och imamerna. Reli- gion, integration, autonomi. Utredningen visade att många imamer saknar tillräckliga kunskaper i svenska språket och om svensk lag- stiftning och samhällsorganisation. Detta är något som framkom- mer också i kartläggning av förebyggande insatser för att förhindra att unga blir gifta mot sin vilja.4 Imam- utbildningsutredningen valde att inte föreslå en särskild imam- 3Ungdomsstyrelsen (2010:15), Av egen vilja. En kartläggning av förebyggande arbete och metoder för att förhindra och förebygga att unga blir gifta mot sin vilja. utbildning, utan förordade att imamers vidareutbildningsbehov ska tillgodoses inom det generella utbildningssystemet, omfattande såväl sfi-utbildning som utbildning i språk och samhällskunskap vid landets folkbildningsinstitutioner, högskolor och universitet. Också inom flera andra trossamfund än de muslimska är det vanligt att präster och andra företrädare rekryteras i utlandet eller att de får sin utbildning där. Prästutbildning inom katolska kyrkan sker ofta utomlands, men också vid det av jesuiterna grundade i . De ortodoxa och österländska kyrkorna och Judiska centralrådet är beroende av att deras präster, rabbiner, munkar och nunnor rekryteras och utbildas utanför grän- ser. Det är problematiskt att det hos präster och andra företrädare för trossamfund kan finnas brister i kunskaperna om det svenska samhället och om de regler som gäller kring äktenskap. Problemet gäller inte bara behöriga vigselförrättare utan även andra befatt- ningshavare inom trossamfunden, bl.a. eftersom dessa kan komma att förrätta religiösa bröllopsceremonier. Okunskap kan också på- verka möjligheterna att arbeta förebyggande och till att agera riktigt i situationer då en befattningshavare konfronteras med pro- blem kring barnäktenskap eller tvångsäktenskap. Med hänsyn till detta bör det erbjudas en särskild utbildning om reglerna kring äktenskap, inklusive relevanta straffregler, som vänder sig till trossamfunden och deras företrädare. Vår uppfatt- ning är att utbildningen bör vara tillgänglig inte bara för dem som är eller vill bli behöriga vigselförrättare utan för alla präster och andra företrädare som har fått sin utbildning i utlandet. Utbild- ningen kan lämpligen utvecklas gemensamt av SST, som har sär- skild kunskap om trossamfunden, och Kammarkollegiet, som har bäst insyn i frågor som rör trossamfundens vigselverksamhet. Det nationella kompetensteam som vi föreslår ska inrättas (se kap. 21) kan vid behov fungera som en resurs. Frågan är om genomgången utbildning bör vara en förutsättning för förordnande till vigselförrättare för personer som inte har fått sin utbildning i . Vi anser att en sådan lösning vore proble- matisk. Kravet skulle nämligen komma att omfatta vissa personer som visserligen har fått sin utbildning i andra länder men som är uppväxta här eller som har bott i landet och är väl förankrade i det svenska samhället. Dessutom görs en kontroll av om vigselförrättarna har de kunskaper som krävs för att förrätta vigslar. Vår bedömning är att genomgången utbildning inte bör vara något formellt krav för att bli förordnad som vigselförrättare. Där- emot kan naturligtvis Kammarkollegiet, vid ansökningar från tros- samfund om vigseltillstånd och förordnande som vigselförrättare, ha skäl att beakta att de tilltänkta vigselförrättarna har genomgått utbildningen. stöd till trossamfund har som huvuduppdrag att fördela statligt stöd åt trossamfund i enlighet med lagen (1999:932) om stöd till trossamfund. Regeringen bestämmer vilka trossamfund som kan få statsbidrag. Statsbidrag får lämnas endast till ett trossamfund som bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på, och som är stabilt och har egen livskraft. Nämnden har tidigare, som en del av regeringens satsning mot hedersrelaterat våld och förtryck, fått särskilda medel som skulle användas för att fördjupa dialogen med trossamfunden om värde- ringar vad avser jämställdhet och barns rättigheter, samt om hur trossamfunden kan bidra till att motverka hedersrelaterat våld och förtryck. Vår bedömning är att dialogen har stor betydelse och att beho- vet kommer att finnas kontinuerligt. Nämnden bör därför få som en ordinarie uppgift att med trossamfunden ta upp frågor som rör äktenskap i stort, individens rätt att själv få fatta beslut kring äktenskap, åldersgränser m.m. Detta kan lämpligen regleras i för- ordningen (2007:1192) med instruktion för stöd till trossamfund. Dialogen kan delvis ske inom ramen för den utbildning som har diskuterats i det föregående avsnittet men även i andra sammanhang. Nämnden bör åläggas en skyldighet att rap- portera hur dialogen har genomförts. 12 Straff för tvångsäktenskap Svensk rätt innehåller inte någon särskild straffbestämmelse som tar sikte på tvångsäktenskap. Däremot finns det andra bestämmel- ser i som kan vara tillämpliga i vissa fall. Utredningen har i uppdrag att se över den straffrättsliga lagstiftning som reglerar tvångsäktenskap och ta ställning till om den är ändamålsenligt utfor- mad. Inom ramen för översynen ska vi överväga om det finns anled- ning att införa en särskild straffbestämmelse som gäller tvångsäkten- skap. Oavsett vårt ställningstagande i den frågan ska vi redovisa hur en sådan bestämmelse skulle kunna utformas. I detta kapitel redogör vi först för frågans tidigare behandling och sedan för vilka straffbestämmelser som i huvudsak kan aktuali- seras när någon utsätts för påtryckningar att gifta sig, eller blir bortgift med tvång. Därefter redogör vi för konven- tion om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer (CETS No. 210) och för viss utländsk rätt i övrigt. Efter den redogörelsen följer våra överväganden och förslag. I 7 kap. 2 § fanns fram en straffbestäm- melse om olaga giftermål. Den motsvarade bestämmelser i 17 kap. 2 § första stycket och 15 kap. 21 § första stycket strafflagen, som omfattade bl.a. regler om straff för den som tvingar någon annan till giftermål. För olaga giftermål skulle också den person dömas som gifte sig med någon som till följd av sinnessjukdom eller tillfällig sinnesförvirring eller av någon annan sådan orsak inte hade rättslig handlingsförmåga. Slutligen omfattade bestämmelsen också det fallet att någon ingick ett äktenskap som på yrkande av den andra maken kunde dömas att återgå på grund av villfarelse eller svek. Brottet olaga giftermål kunde leda till böter eller fängelse i högst . Bestämmelsen om olaga giftermål avsåg både det fallet att tvånget utövas av den tvungnes föräldrar och att tvång utövas av någon annan person, t.ex. den andra kontrahenten i äktenskapet. Någon beskrivning av hur det straffbara tvånget skulle vara be- skaffat gavs inte i lagtexten utan frågan överlämnades åt rättstill- ämpningen. anförde att det för straffbarhet tydligen måste fordras att tvånget hade varit av sådan art och styrka att det icke rimligen kunnat krävas av den tvungne att han skulle ha motstått tvånget. giftermål straffades endast som upp- såtligt brott. Försök, förberedelse och stämpling var inte krimina- liserade (se NJA II 1962 s. 198). Straffstadgandet om olaga giftermål upphävdes med motiveringen att fall där ansvar skulle kunna komma i fråga bedöm- des som mycket sällsynta och att den som tvingar en annan person till äktenskap kan dömas för t.ex. olaga tvång. (Se NJA II 1962 s. 198 och 1973 s. 206 samt SFS 1973:648.) Utredningen om människohandel m.m. (Människohandels- utredningen) hade i uppdrag att analysera om den gällande lagstift- ningen i straffrättsligt hänseende erbjuder ett tillfredsställande skydd mot tvångsäktenskap och barnäktenskap och att annars lägga fram förslag om ändringar inklusive fullständiga författningsförslag (dir. 2005:152). I sitt betänkande Människohandel och barnäktenskap – ett för- stärkt straffrättsligt skydd (SOU 2008:41 s. 191–200) valde utredningen att inte lämna några lagförslag beträffande tvångsäkten- skap som inte är barnäktenskap. Utredningen konstaterade inled- ningsvis att det redan är straffbart att tvinga någon till äktenskap. Dock övervägde utredningen om man borde kriminalisera ytterligare en del handlingar av lindrigare slag, som inte redan är straffbelagda. Till utredningen hade nämligen framförts att de handlingar som föregår ett tvångsäktenskap ofta inte är av sådan karaktär som be- skrivs i . Handlingarna kunde i stället utgöras av otill- börliga påtryckningar som inte omfattades av det kriminaliserade området men som får lika svåra effekter för offret som i de fall som är brottsliga. Utredningen ansåg att sådana lindrigare påtryckningar i och för sig är så straffvärda att det fanns skäl att överväga en kriminalisering. framhöll man att likartade påtryckningar kunde förekomma i andra sammanhang där de inte straffas. Ett skäl mot nykriminalisering var vidare, ansåg utredningen, att det skulle innebära en kriminalisering av äktenskap som är giltiga enligt civil- rättslig lag och som erkänns enligt t.ex. utlänningslagen. En krimi- nalisering skulle därför strida mot principen att rättsordningen inte ska motarbeta sig själv. Vidare ansåg utredningen att den typ av påtryckningar som det handlade om är svåra att definiera närmare och att det fanns en uppenbar risk att en straffbestämmelse som tar sikte på sådant handlande skulle bli alltför oprecis och omfatta en alltför oöverskådlig krets av gärningar. Sammantaget ansåg utred- ningen att det inte fanns tillräckliga skäl att kriminalisera sådana lindrigare påtryckningar som kan föregå ett äktenskap. Som ett alternativ till en sådan nykriminalisering lyfte utred- ningen fram möjligheten att införa en separat bestämmelse som uttryckligen tar sikte på tvångsäktenskap och som omfattar endast förfaranden som redan är straffbelagda. Det skulle alltså bli en specialbestämmelse utan någon vidgning av det kriminaliserade om- rådet. Mot en sådan lösning anförde utredningen bl.a. att det redan finns ett antal bestämmelser som straffbelägger förfaranden som innebär eller kan leda till att någon tvingas till äktenskap. Man ifråga- satte om en särbestämmelse skulle innebära något annat stöd till offren än att lagstiftaren markerar att tvångsäktenskap inte accepteras inom den svenska rättsordningen, något som man menade redan framgår. Det konstaterades att de brott som blir aktuella, såsom människohandel eller grov fridskränkning, har straffskalor som ger möjlighet att döma ut kännbara straff. Utredningen ifrågasatte där- för, med utgångspunkt i de sedvanliga principerna om konkurrens, om en särregel skulle komma att tillämpas i någon större utsträck- ning. Som skäl mot att införa en särskild straffbestämmelse anförde utredningen också att lagstiftaren i de flesta fall har valt att inte särkriminalisera situationer som förekommer i mycket större om- fattning, såsom vissa slags förmögenhetsbrott. Sammantaget ansåg utredningen inte att det fanns tillräckligt starka skäl att införa ett särskilt brott med inriktning på tvångsäktenskap. En sådan lösning, anförde man avslutningsvis, skulle dessutom innebära att det krävs ett antal alternativa yrkanden i en rättsprocess och att processen därigenom kunde kompliceras. En rad straffrättsliga bestämmelser kan bli aktuella i samband med att någon försöker eller lyckas tvinga någon annan att gifta sig mot sin vilja. Många äktenskap mot den egna viljan ingås i utlandet. En åter- kommande beskrivning från personer som har utsatts är att de har följt med sin familj på en resa under förespegling att det är fråga om en semesterresa eller en resa för att hälsa på t.ex. en sjuk släk- ting, medan resan i själva verket har ett helt annat syfte. Väl i des- tinationslandet fråntas de pass och id-handlingar och tvingas gifta sig med någon som föräldrarna har bestämt (se t.ex. SOU 2008:41 s. 163 f.). Om den utsatta personen förs bort, spärras in eller på något annat sådant sätt berövas friheten, kan gärningsmannen dömas för olaga frihetsberövande enligt 4 kap. 2 § till fängelse i lägst ett och högst . Om brottet är mindre grovt är straffet böter eller fängelse i högst . Om någon genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon annan att göra, tåla eller underlåta något, kan gärningsmannen dömas för olaga tvång enligt 4 kap. 4 § till böter eller fängelse i högst . Brottet är fullbordat först när effekten har uppnåtts, dvs. när offret faktiskt har tvingats att göra, tåla eller underlåta något. Ett exempel på olaga tvång är att någon genom sådana medel som nämns i bestämmelsen tvingar någon att gifta sig mot sin vilja. Om brottet är grovt ska det dömas till fängelse lägst och högst . När det bedöms om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har innefattat tortyr. Med hänsyn till bestämmelsens utformning måste utrymmet för att bedöma ett fall av tvångsäktenskap som grovt olaga tvång vara mycket litet. Om gärningsmannen t.ex. misshandlar eller hotar offret men utan att uppnå den eftersträvade effekten, kan ansvar för misshandel eller olaga hot komma i fråga, se vidare i det följande. Brottet människorov kan sägas vara ett specialfall av olaga frihets- berövande. Enligt bestämmelsen i 4 kap. 1 § kan en gärningsman dömas för människorov om han eller hon bemäktigar sig och för bort eller spärrar in ett barn eller någon annan med uppsåt att skada honom eller henne till liv eller hälsa eller att tvinga honom eller henne till tjänst eller att öva utpressning. fängelse, antingen , lägst fyra och högst , eller på livstid. Är brottet mindre grovt, ska det dömas till fängelse i högst . I vissa fall kan personer som är inblandade i att framtvinga ett äktenskap dömas för människohandel enligt 4 kap. 1 a § brottsbal- ken. Bestämmelsen gäller den som, i annat fall än som avses i bestäm- melsen om människorov, genom olaga tvång, vilseledande, utnytt- jande av någons utsatta belägenhet eller med något annat sådant otillbörligt medel rekryterar, transporterar, överför, inhyser eller tar emot en person i syfte att han eller hon ska bl.a. exploateras för sexuella ändamål eller annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte. Straffet är fängelse i lägst två och högst . Om offret är krävs inte att det har använts något otillbörligt medel. Mindre grova fall kan leda till fängelse i högst . Begreppen olaga tvång och vilseledande anknyter till hur samma begrepp används i 4 kap. 4 § om olaga tvång och 9 kap. 1 § om bedrägeri. Exploateringen av offret kan inbegripa så vitt skilda företeelser som skuldslaveri och vissa former av tvångsäktenskap. Som ett exempel på att en person utnyttjas i ett nödläge ges i förarbetena att en ung person utnyttjas sexuellt och för hushålls- arbete inom ramen för ett tvångsäktenskap. 2003/04:111 s. 67). Avsikten har varit att bestämmelsen ska täcka samtliga de situa- tioner som i de internationella instrumenten mot människohandel avses med tvångsarbete och liknande tvångstjänstgöring, slaveri och därmed jämförbara bruk och sedvänjor och träldom. Som exempel kan nämnas företeelser som tvångsäktenskap mot ersättning till annan (s.k. brudköp), situationer där en make eller hans familj eller klan har rätt att överlåta en kvinna till annan, situationer där en kvinna vid makens död är skyldig att låta sig ärvas och situationer där personer levereras av föräldrar eller förmyndare till annan i syfte för att barnet skall exploateras (Ds 2003:45 s. 200). I bestämmelsen uppställs inget krav på att syftet förverkligas. Be- stämmelsen om människohandel ändrades , varvid bl.a. det tidigare gällande s.k. kontrollrekvisitet utgick och lagtex- ten omarbetades.