sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Artikel 37 i barnkonven- tionen upptar, förutom förbudet mot tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, ett för- bud mot att döma ett barn till dödsstraff eller livstids fängelse (37[a]). Vidare innebär artikeln bl.a. att frihetsberövande av ett barn endast får användas som en sista utväg och för kortast lämp- liga tid (37 [b]) samt att barnet vid ett frihetsberövande, utom i undantagsfall, ska ha rätt att hålla kontakt med sin familj genom brevväxling och besök (37 [c]). Av artikel 40 i följer bl.a. att varje barn som misstänks eller åtalas för, eller be- funnits skyldigt att ha begått brott, har rätt att behandlas på ett sätt som främjar barnets känsla för värdighet och värde, som stärker barnets respekt för andras mänskliga rättigheter och grundläggande friheter och som tar hänsyn till barnets ålder och önskvärdheten att främja att barnet återanpassas och tar på sig en konstruktiv roll i samhället. Folkmordskonventionen antogs av 1948, och trädde för del i kraft efter ratificering. Syftet med konventionen är att förhindra och bestraffa folk- mord. Förbudet mot folkmord anses sedvanerättsligt bindande, vilket innebär att folkmord utgör ett internationellt brott oavsett FN:s konventioner om mänskliga rättigheter var och av vem det begås och oavsett om den stat där brottet begås har tillträtt folkmordskonventionen eller inte. Folkmord definieras i folkmordskonventionens artikel I som hand- lingar begångna i avsikt att utplåna, helt eller delvis, en grupp på nationella, etniska, rasmässiga eller religiösa grunder. Till sådana handlingar räknas dödande eller orsakande av allvarlig kroppslig eller mental skada på medlemmar tillhörande en sådan grupp. Dit hör också att medvetet skapa levnadsförhållanden avsedda att åstad- komma fysiskt utplånande av en grupp, helt eller delvis, att genom- föra åtgärder avsedda att förhindra födslar inom gruppen eller att tvångsförflytta barn tillhörande gruppen till en annan grupp. Brottet kan begås såväl under freds- som krigstid. Konventionen förpliktar de fördragsslutande staterna att bestraffa folkmord, stämpling till folkmord, omedelbar och offentlig upp- maning till folkmord, försök till folkmord och delaktighet i folk- mord (artikel III–V). Den förpliktar vidare staterna att, när fråga om utlämning uppkommer, inte betrakta dessa brott som politiska, utan att i dessa fall medge utlämning i överensstämmelse med sina gällande lagar och traktater (artikel VII). I samband med att frågan om ratificering av folkmordskonven- tionen behandlades, konstaterade den föredragande ministern (prop. 1952:71 s. 11 f.) att den då gällande utlämningslag innehöll ett förbud mot utlämning för politiska brott. Eftersom någon defi- nition på politiskt brott inte lämnades i lagtexten, mötte det emeller- tid inte, enligt ministern, något hinder att vid tillämpningen av lagen beakta folkmordskonventionens förbud mot att betrakta folk- mord som politiskt brott. I den kommande nya utlämningslagen förutsatte ministern dock, att förhållandet skulle bli särskilt beaktat i lagtexten. Så blev emellertid inte fallet, eftersom regeringen även i det lagstiftningsärendet kom fram till att ett särskilt påpekande i lagtexten av att förpliktat sig att i utlämningshänseende inte betrakta folkmord som ett politiskt brott, inte behövdes (prop. 1957:156 s. 55, se även avsnitt 3.5). Det uttryckliga undantaget från utlämningsförbudet vid politiskt brott, innebärande att förbudet inte gäller om ett avslag på den grunden skulle strida mot en internatio- nell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten, infördes i 6 § UtlämningsL först . Motivet för införandet var att möjliggöra framtida svenskt tillträde till brottsbekämpnings- konventioner, så som exempelvis FN:s terroristbombningskonven- tion, vilka inte sällan, liksom folkmordskonventionen, förpliktar konventionsstaterna att i utlämningshänseende inte betrakta vissa FN:s konventioner om mänskliga rättigheter brott som politiska (prop. 2000/01:83 s. 39). Undantaget omfattar dock givetvis även folkmordskonventionen (se tillkännagivande [2005:638] av överenskommelser som avses i lagen [1957:668] om utlämning för brott). Den grundläggande internationella regleringen angående flyktingskap finns i den av 1951 antagna Genèvekonven- tionen, ändrad genom protokoll angående flyktingars rätts- liga ställning (New York-protokollet, SÖ 1967:45).26 För svensk del trädde, efter ratificering, konventionen i kraft och protokollet 1967. (Se även om och en jämförelse mellan utlänningslagens [2005:716] flyktingdefinition och 7 § UtlämningsL, avsnitt 3.6.) Principen om non-refoulement återfinns i artikel 33 i Genève- konventionen och utgör, som tidigare nämnts, en av hörnstenarna i konventionen. Enligt artikel 33.1 får således en fördragsslutande stat inte utvisa eller avvisa flykting till gränsen mot område varest hans liv eller frihet skulle hotas på grund av hans ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politiska åskåd- ning. Enligt artikel 33.2 får principen dock inte åberopas av flyk- ting som kan betraktas som en fara för det lands säkerhet i vilket han uppehåller sig eller vilken, med hänsyn till att han genom laga- kraftägande dom har dömts för synnerligen grovt brott, utgör en samhällsfara i landet. Som tidigare nämnts har principen om non-refoulement bäring även på utlämningsområdet. Den som kan anses som flykting, får således inte utlämnas till ett land – eller till gränsen mot ett område – där dennes liv eller frihet skulle hotas på grund av dennes ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller politiska åskådning. , dess definition av begreppet flyk- ting och den praxis som vuxit fram genom konventionens tillämp- ning, har således betydelse även för utlämningsförfaranden. Definitionen av begreppet flykting finns i artikel 1 (A) 2 i Genève- konventionen. Där anges att med flykting avses den som /.../ i anledning av välgrundad fruktan för förföljelse på grund av sin ras, religion, nationalitet, tillhörighet till viss samhällsgrupp eller poli- 26 Se detta avsnitt bl.a. regeringens proposition 2005/06:6 Flyktingskap och förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning, s. 7 ff. FN:s konventioner om mänskliga rättigheter tiska åskådning befinner sig utanför det land, vari han är med- borgare, samt är ur stånd att eller på grund av sådan fruktan, som sagts, icke önskar begagna sig av sagda lands skydd, eller den som utan att vara medborgare i något land, till följd av händelser som förut sagts befinner sig utanför det land, vari han tidigare haft sin vanliga vistelseort, samt är ur stånd att eller på grund av sådan fruktan, som sagts, icke önskar att återvända dit. För att en utlänning skall anses som flykting krävs således enligt , att denne uppfyller vissa grundläggande krav. Personen i fråga måste: -befinna sig utanför sitt hemland, -känna välgrundad fruktan för förföljelse, -på grund av sin ras, religion, nationalitet, tillhörighet till en viss samhällsgrupp eller politiska åskådning, och -vara i avsaknad av myndigheternas skydd mot förföljelsen. Vägledning för tolkningen av flyktingbestäm- melse kan hämtas i de rekommendationer som ges i FN:s flykting- kommissaries (UNHCR) handbok om förfarandet och kriterierna vid fastställande av flyktingars rättsliga ställning enligt konventionen och New York-protokollet och i de slutsatser som utfärdats av (prop. 1996/97:25 s. 97). UNHCR utfärdar även riktlinjer till stöd för tolkningen av Genèvekonven- tionens flyktingdefinition. I och i organisationens riktlinjer har rekommenderats en tolkning av flyktingdefinitionen inne- bärande bl.a. att förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning kan ligga till grund för flyktingskap. UNHCR har i sina riktlinjer uttalat att en korrekt tolkning av begreppet tillhörighet till en viss samhällsgrupp inrymmer såväl kön som sexuell läggning och att kvinnor och homosexuella kan utgöra exempel på sådana samhälls- grupper som avses i konventionens flyktingbegrepp (UNHCR, Guidelines on international protection: Gender-Related Persecution, punkten 30; UNHCR, Guidelines on international protection: Mem- bership of a particular social group, punkten 12). Utredningen hade ansett det önskvärt att kunna redovisa ett tillför- litligt statistiskt material rörande utlämningsärendenas omfattning i , dvs. det totala antalet ärenden där är anmodad eller ansökande stat, vilka andra stater som där- vid är ansökande respektive anmodade stater samt vilka brott som utlämning begärs för i respektive kategori. Som inledningsvis nämnts i avsnitt 1.2, har det dock dessvärre inte varit möjligt att, med de resurser som stått till förfogande, få fram sådana uppgifter från , bl.a. på grund av att ärenden hand- lagts vid skilda departement och tolkningen från sida av de sekretessföreskrifter som omgärdar materialet. Utredningen har emellertid inhämtat vissa statistikuppgifter från (Riksåklagaren) och . Det material som Riksåklagaren och har bidragit med gör det möjligt att i vart fall få någon uppfattning om utlämnings- ärendenas omfattning. De statistiska uppgifterna från omfattar åren 1993–2009 och givetvis endast ärenden avseende utlämning från . UtlämningsL:s nuvarande ordning innebär ju vidare att endast prövar de utlämningsärenden i vilka den eftersökte inte samtyckt till utlämningen. Statistiken från omfattar således enbart de ärenden i vilket samtycke till utlämning inte lämnats, och ger således inte en komplett bild av an- talet utlämningsärenden när är anmodad stat. När det gäller denna statistik måste även hållas i minnet att om- fattar denna även utlämning till andra EU-stater, medan utlämning till dessa stater efter i huvudsak har ersatts av överlämnandeförfarandet och därför inte längre ingår i utlämnings- Vidare bör framhållas att statistiken från Högsta dom- stolen, på grund av skillnader i datorstöd, inte kan anses helt till- förlitlig när det gäller åren 1993–2004.1 De statistiska uppgifterna från Riksåklagaren omfattar åren 2005– 2009. –2009 har utförligare uppgifter om ärendena kunnat redovisas. Från Riksåklagaren har uppgifterna hämtats dels från myndighetens lottningslista, dels från viss intern statistik som förts manuellt. Viss diskrepans föreligger mellan uppgifterna, bero- ende på varifrån de hämtats, varför någon exakt uppgift om antalet ärenden i flera fall inte kunnat redovisas.2 Vidare avser de från Riksåklagaren lämnade uppgifterna om ärenden om utlämning till givetvis endast sådana ärenden där utlämning begärts för lagföring. Utlämning hit för straffverkställighet begärs av annan myndighet (Kriminalvården, eller , se avsnitt 8 och 3 § utlämningsförordningen) och sådana utlämningsärenden ingår därför inte i Riksåklagarens statistik. När det gäller uppgifterna från och Riks- åklagaren och en eventuell jämförelse mellan dessa, bör noteras att de båda myndigheterna redovisar uppgift om ett ärende det år som detta kom in till myndigheten. Detta innebär att samma ärende kan förekomma i statistiken hos Riksåklagaren och ett annat år hos Högsta domstolen.3 I följade avsnitt redovisas i tabellform de uppgifter som varit möj- liga att få fram från Riksåklagaren (avsnitt 7.2) och Högsta dom- stolen (avsnitt 7.3). 1År infördes målhanteringssystemet , och för åren 2005 och framåt finns, förutom uppgift om de existerande målen, alla Högsta domstolens beslut i detta system. Det har där- för varit möjligt att göra en extra kontroll av att resultaten av sökningar i målhanterings- systemet varit korrekta för åren 2005–2009. infördes emellertid ett datoriserat målhanteringssystem i , ur vilket uppgifterna för åren 1993–2004 hämtats. 2För 2009 är antalet ärenden om utlämning från exempelvis 19 enligt lottningslistan, men 20 enligt den manuellt förda statistiken. Detta redovisas nedan som 19–20 ärenden. 3Se exempelvis det i flera avsnitt i betänkandet (bl.a. avsnitt 3.6 och 5.3) uppmärksammade Rwanda-fallet som hos Riksåklagaren finns redovisat i statistiken 2008 och hos 2009. av narkotika, olaga framställ- ning och innehav av militära vapen och ammunition, olaga framställning och innehav av stickande och skärande vapen Framställning, införskaffande, innehav, försäljning eller Rån, olovligt brukande (av fordon) Varit medlem i illegal Medlemskap i den olagliga organisation av en kriminell ning eller spridning av material innehållande hot mot säkerheten och ordningen i 4I förekommande fall motsvarande brott i svensk rätt. 5Uppgift om huruvida utlämningsframställningen avser lagföring (Lf) eller straffverkställighet (Sv). Utlämningsärendenas omfattning SOU 2011:71 Bedrägeri, grov förskingring, kortast, längst, genomsnittlig 41, 405, 180 Mord, olovligt bruk av Försök till mord, misshandel Utpressning, kidnappning, stöld (av personhandlingar) kortast, längst, genomsnittlig 50, 480, 211 6 Uppgiften om totalt antal ärenden är, som anfördes inledningsvis, hämtat dels från lott- ningslista, dels från intern statistik. Uppgiften är inte alltid överensstämmande med vad en sammanräkning av de på stater och brott särskilt redovisade ärendena ger. SOU 2011:71 Utlämningsärendenas omfattning Antal ärenden Ansökande stater , , och , 20Kosovo, , , , , , Antal ärenden Ansökande stater , och , , , , , och , , , , , (FN:s civila administration i Kosovo) Antal ärenden Ansökande stater , , , , , Våldtäkt, sexuella övergrepp mot barn Försök till mord, grov misshandel, Grov stöld alt. grovt häleri Grovt narkotikabrott, grov Grov egenmäktighet med barn Grovt bedrägeri, brukande av falsk urkund Bosnien och Grov egenmäktighet med barn Grov egenmäktighet med barn Grov våldtäkt mot barn Grov egenmäktighet med barn Grovt narkotikabrott, narkotikasmuggling Grovt narkotikabrott, narkotikasmuggling , , , , Bosnien och , , (+ avskrivna7) 10 (+0) , och , , , , (2), , (2 ) (+ avskrivna) 7 (+1) (2), (3), , (FN:s civila administration i Kosovo) (+ avskrivna) 5 (+0) , och , , (+ avskrivna) 8 (+1) , , , , och , , , (FN:s civila administration i Kosovo) (+ avskrivna) 13 (+2) Bosnien och (2), , , , , , , och , , , (FN:s civila administration i Kosovo, 2) 7De ärenden som avskrivits är inte med i förteckningen över ansökande stater. 8Antal ärenden i vilka ansett hinder mot utlämning föreligga, helt eller del- vis. Utlämningsärendenas omfattning SOU 2011:71 (+ avskrivna) 11 (+3) , , , och (2), (3), , , (+ avskrivna) 16 (+3) , , och (2), , (2), , (2), (2), och , (3) (+ avskrivna) 8 (+3) , , , , , (+ avskrivna) 8 (+1) , , , , (2), (+ avskrivna) 17 (+0) , , (3), (2), , , (5), (2), (+ avskrivna) 7 (+0) , , (2), (3) 9 Åren 1993–2004 finns ingen uppgift om antal ärenden i vilka funnit hinder mot utlämning föreligga. SOU 2011:71 Utlämningsärendenas omfattning (+ avskrivna) 6 (+0) , , , , , (+ avskrivna) 7 (+1) , , , , , (+ avskrivna) 6 (+0) , , , , (+ avskrivna) 6 (+0) , , , , (+ avskrivna) 5 (+0) , , , (2) (+ avskrivna) 12 (+0) , , (2), , (5), De i de föregående avsnitten redovisade uppgifterna ger vid handen att utlämning från –2009 i huvudsak har be- gärts från andra stater i , från och och i många fall, förutom från , från övriga stater i f.d. Sovjet- unionen.10 När det gäller ärenden om utlämning till för lagföring under de år som finns redovisade, 2005–2009, återfinns största delen av de anmodade staterna i . Många av ärendena gäller utläm- ning från stater i (åren 2008–2009: 8 av totalt 18 ärenden). Vad avser antalet utlämningsärenden uppgick ärendena om utläm- ning från –2009 till högst 20 per år.11 –2009 krävdes Högsta domstolens prövning i som mest 17 ärenden . De då dom- stolen hade flest ärenden (med 17 resp. 16 ären- den) hade överlämnandesystemet mellan EU-staterna ännu inte trätt i kraft och ett antal av ärendena dessa år gällde utlämning till just andra EU-stater. I genomsnitt under hela den redovisade perioden har haft att materiellt pröva 9 ärenden . Det genomsnittliga antalet utlämningsärenden som gått till materiell pröv- ning i för perioden efter EAOL:s ikraftträdande (2004–2009) är även det 9 . Vad gäller Högsta domstolens pröv- ning är vidare värt att notera att domstolen – 2009 i så många som 21 av totalt 43 prövade ärenden funnit hinder mot utlämning, helt eller delvis, föreligga. Ärenden avseende utlämning till för lagföring var –2009 högst 13 , med ett genomsnitt om 10 per år.12 10Uppgifterna från avser, som inledningsvis nämnts, endast utlämnings- ärenden i vilka den eftersökte inte har samtyckt till att utlämnas. Det finns emellertid inte någon anledning att tro, att slutsatser om vilka stater som begärt utlämning under de år som endast statistiska uppgifter från finns blir missvisande på grund av att personer som eftersöks för utlämning till vissa stater i mycket högre utsträckning än andra skulle samtycka till utlämning och att utlämning till dessa stater därför skulle ha hamnat utanför den redovisade domstolsstatistiken. Det kan vidare antas, att handläggningen av ärenden där samtycke förekommer, vilka alltså prövas av utan hörande av , inte medför alltför stor resursåtgång. 11Jfr den i Påle , s. 435 ff., redovisade statistiken avseende ärenden i vilka regeringen be- viljat utlämning från –2001. Enligt denna har utlämning beviljats i mellan 9–19 ärenden . 12Jfr den i Påle , s. 438, redovisade statistiken avseende ärenden i vilka utlämning till beviljats –2001. Enligt denna beviljades utlämning till i totalt 22 ärenden. 8 som ansökande stat Bestämmelser som reglerar en svensk begäran om utlämning finns i förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott (utlämningsförordningen). Innan utlämningsförordningen trädde i kraft fanns det över huvud taget inte några författ- ningsföreskrifter om svenska myndigheters hantering av ärenden om utlämning till . Utlämningsförordningen innehåller till största delen bestämmelser om förfarandet. En framställning om utlämning av den som i är misstänkt eller tilltalad för brott görs, enligt 1 § första stycket utlämningsför- ordningen, av åklagare. Framställningen ska skickas till Riksåklagaren (internationella enheten vid riksåklagarens kansli), som avgör om framställningen ska överlämnas till (enheten för brottmålsärenden och internationellt rättsligt samarbete, BIRS) för vidarebefordran till den andra staten. Om framställningen görs av någon annan åklagare än en överåklagare, en vice överåklagare eller en chef för en åklagarekammare, ska yttrande från någon av dessa åklagare, enligt 1 § andra stycket utlämningsförordningen, bi- fogas. Av 2 § första stycket utlämningsförordningen framgår att till en sådan utlämningsframställning som avses i 1 §, bör fogas protokoll från häktningsförhandling, särskilt uppsatt häktningsbeslut eller annan handling som tydligt redovisar att en domstol funnit sannolika skäl till misstanke föreligga för det eller de brott som har föranlett häktning, tid och plats för deras förövande, tillämpliga lagrum, samt namn, hemvist, medborgarskap och övriga personuppgifter beträff- ande den som begärs utlämnad. Handlingen bör vidare enligt be- stämmelsen vara undertecknad eller bestyrkt av en domare som var ledamot av rätten när häktningen beslutades. Enligt bestämmelsens andra stycke ska uppgift om signalement om möjligt även bifogas framställningen samt kan åklagaren samråda med Justitiedeparte- mentet i frågan om ytterligare utredning behöver bifogas. En framställning om utlämning för straffverkställighet görs enligt 3 § utlämningsförordningen av olika myndigheter, beroende på vilken typ av straffverkställighet det är fråga om. Kriminalvården gör fram- ställningar om utlämning för verkställighet av fängelsestraff, Social- styrelsen utlämningsframställningar för rättspsykiatrisk vård och utlämningsframställningar för sluten ung- domsvård. Även dessa utlämningsframställningar ska överlämnas till () för vidarebefordran till den andra staten. Av 4 § utlämningsförordningen framgår, att en sådan utlämnings- framställning som avses i 3 § ska åtföljas av en bestyrkt kopia av den dom som ska verkställas och att, om möjligt, uppgift ska lämnas om hur som återstår att verkställa. Vidare framgår att tillämpliga bestämmelser också bör redovisas och att den myndighet som gör framställningen kan samråda med i frågan om ytterligare utredning behöver bifogas. Finns ett bilateralt utlämningsavtal mellan och den till- tänkt anmodade staten, eller har båda tillträtt en konvention med bärighet på utlämningsområdet, bör avtalet eller konventionen även åberopas i utlämningsframställningen.1 De dokument och den information som enligt bestämmelserna i 2 och 4 §§ utlämningsförordningen ska följa med en utlämnings- framställning motsvarar i huvudsak vad som enligt 14 § UtlämningsL ska följa med en utlämningsframställning ställd till , samt vad som enligt artikel 12 utlämningskonvention ska följa med en utlämningsframställning (jfr avsnitt 4.2). Enligt 5 § utlämningsförordningen ankommer det på Justitie- departementet att vidarebefordra utlämningsframställningen till den andra staten och att även ombesörja översättning av framställningen och därvid fogade handlingar. Av bestämmelsen framgår också att begäran om provisoriskt anhållande vid behov kan göras innan utläm- ningsframställningen vidarebefordras. Som nämnts i avsnitt 4.2 om förfarandet då är anmodad stat, ska en utlämningsframställning och de dokument som bifogas den enligt bilaterala utlämningsavtal vara översatt till den anmodade statens språk. Enligt utlämningskonvention kan handlingar i utlämningsärendet dock vara avfattade på den anmodade eller den ansökande statens språk, men den anmodade staten kan 1 Jfr rättsliga handbok om utlämning, 2007, s. 28. också kräva översättning till ett av officiella språk en- ligt eget val, dvs. engelska eller franska. Av 5 a § utlämningsförordningen framgår att Riksåklagaren, , , eller åklagare som gjort en framställning om utlämning, får lämna kompletterande information till en behörig myndighet i en annan stat om den andra staten tillåter det. I förekommande fall behöver kontakter mellan de berörda myndigheterna i och den ansökande staten så- ledes inte gå via . I 5 b § utlämningsförordningen regleras inhämtande av sam- tycke till avstående från specialitetsprincipens tillämpning, i de fall då sådant avstående är möjligt till följd av en internationell överens- kommelse som är bindande för . utgör endast utlämningsavtal med (SÖ 2001:42) en sådan inter- nationell överenskommelse som avses i bestämmelsen. Enligt detta avtal kan den som har utlämnats således avstå från specialitetsprin- cipens skydd för en viss gärning. Avståendet ska göras inför de rätts- liga myndigheterna i den stat dit den eftersökte har utlämnats. En- ligt 5 b § första stycket, ska det avsedda samtycket lämnas skrift- ligen enligt formulär som fastställs av Riksåklagaren. Samtycket ska enligt bestämmelsens andra stycke lämnas till den tjänsteman som Riksåklagaren, eller har förordnat, att ta emot en sådan förklaring, till chefsöverläkaren vid den enhet där den vårdas som verkställer rättspsykiatrisk vård, till åklagaren eller, på uppdrag av åklagaren en polisman som biträder vid utredningen. Enligt bestämmelsens tredje stycke ska den som har utlämnats underrättas om innebörden av samtycket. Den hand- ling där samtycket lämnas ska vidare, om möjligt, vara skriven på det språk som normalt används av den som har utlämnats. Om ett annat språk används, ska det enligt bestämmelsen antecknas på hand- lingen vilka åtgärder som har vidtagits för att kontrollera att den som har utlämnats har förstått innebörden av samtycket. I 9 § utlämningsförordningen anges när utlämning bör begäras. Enligt bestämmelsens första stycke bör utlämning begäras endast när det i beaktande av det men för den enskilde samt den tidsut- dräkt och de kostnader som kan antas uppkomma i ärendet fram- står som motiverat med hänsyn till brottets art och svårhetsgrad samt övriga omständigheter. Bestämmelsen innehåller alltså en pro- portionalitetsprincip.