sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — Regeringen ansåg då att i de fall verkställighet enligt förverkandekonventionen i fråga om ett militärt brott skulle framstå som stötande, verkställighet i stället borde kunna vägras under hänvisning till att verkställigheten skulle strida mot grund- läggande principer för den svenska rättsordningen (prop. 1995/96:49 s. 27). Denna bedömning framstår som riktig även . Till skillnad från konvention gäller undantaget för politiska brott förverkandekonvention inte, om det ifrågavarande brottet utgör finansiering av terrorism. Finansiering av terrorism utgör ett brott enligt svensk rätt. I den mån ett förverkandebeslut grundas på en gärning som i och för sig utgör ett politiskt brott men som också utgör straffbar finansiering av terrorism synes därför inte finnas skäl att vägra verkställighet. I 6 § 2 anges att en framställning om verkställighet kan avslås, om det finns grundad anledning anta att domen har föranletts eller påverkats av den dömda personens ras, religion, nationalitet eller politiska åsikt. Även i dessa fall bör det vara möjligt att vägra verkställighet med hänvisning till grundläggande rättsprinciper här i riket. I den mån domen föranletts av något av de angivna skälen kan det också i viss utsträckning vara möjligt att vägra verkställig- het på grund av att gärningen inte är belagd med straff enligt svensk lag (jfr a. prop. s. 27). Det föreligger vidare ett fakultativt verkställighetshinder enligt internationella verkställighetslagen, om den gärning som en fram- ställning gäller omfattas av en här i pågående förunder- sökning, väckt åtal, utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot eller av beslut om att inte väcka eller fullfölja åtal. I de angivna fallen är det möjligt att vägra verkställighet enligt brott- målsdomskonventionen (artikel 6 punkterna c, e och f), men i förverkandekonventionen saknas det motsvarighet till dessa föreskrifter. Enligt artikel 29 kan en begärd åtgärd dock skjutas upp av den anmodade parten, om den skulle skada dess myndigheters utredningar eller rättsliga förfaranden. Detta innebär att den anmodade partens anspråk har företräde. Det finns också enligt artikel 30 möjlighet att bevilja en framställning endast partiellt eller i förening med vissa villkor. Även artikel 26.2, som innehåller bestämmelser om att parterna ska samråda för att förhindra att det totala värdet av ett förverkande överskrider det penningbelopp som anges i beslutet om förverkande, kan få betydelse i dessa fall. Det bör mot bakgrund av dessa bestämmelser i praktiken inte uppstå några problem till följd av att och en annan part har konkurrerande anspråk på förverkande (jfr a. prop. s. 27). Verkställighet får vidare enligt 6 § 4 vägras, om domen avser ett brott som har begåtts utanför den dömande statens område. Det finns inte någon motsvarighet till denna bestämmelse i för- verkandekonventionen. Vid tillträdet till konvention gjorde regeringen bedömningen att det inte skulle komma att finnas något större behov av att vägra verkställighet på denna grund när det gäller förverkande. Tvärtom är ett av konventionens syften att stärka möjligheterna att förverka egendom oberoende av var den finns. Mot den bakgrunden bedömdes det inte finnas behov av att tillämpa denna vägransgrund i förhållande till förverkande- konventionen. Inte heller finns anledning anta att denna bestämmelse skulle behöva tillämpas i de fall samarbete begärs enligt konventionen. De verkställighetshinder som anges i 6 § 5 och 6, nämligen att påföljden inte kan verkställas här eller att påföljden kan verkställas i den främmande staten, tar i första hand sikte på verkställighet av utdömda straffpåföljder och saknar betydelse i fråga om för- verkande. Enligt 6 § 7 får verkställighet vidare vägras, om den dömde vid tiden för brottet inte fyllt . Det finns inte någon direkt motsvarighet till denna vägransgrund i förverkandekonventionen. Vid tillträdet till konvention hänvisade regeringen till att förverkande enligt 38 kap. 13 § under vissa förut- sättningar kan ske vid brott som har begåtts av någon . Om verkställighet i en sådan situation skulle framstå som stötande borde, enligt regeringen, verkställigheten i stället kunna vägras med hänsyn till grundläggande rättsprinciper (a. prop. s. 28). Det finns enligt vår mening inte någon anledning att nu göra en annan bedömning. Slutligen gäller enligt 6 § 8 att en ansökan om verkställighet får vägras, om påföljdspreskription inträtt. I artikel 28.4 c förverkande- konventionen finns en motsvarighet till denna vägransgrund. Samarbete i fråga om verkställighet av förverkande (dvs. enligt avdelning 4 i kap. IV) kan nämligen vägras, om förverkande kan åläggas eller verkställas på grund av preskription enligt den anmodade partens lagstiftning. Sammanfattningsvis bedömer vi att de verkställighetshinder som föreskrivs i internationella verkställighetslagen får anses vara i överensstämmelse med förverkandekonventionens regler. Några lagändringar är därför inte påkallade i detta hänseende. gäller lagen (2011:423) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen. Lagen gäller såväl när är utfärdande som verkställan- de stat. Genom lagen genomförs rådets rambeslut /783/RIF om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande2. Rambeslutet har till syfte att förenkla förut- sättningarna och förfarandet för att en dom eller ett beslut som har meddelats i en medlemsstat ska kunna verkställas inom hela EU. Lagen om erkännande och verkställighet av beslut om för- verkande inom EU gäller endast i förhållande till de övriga medlemsstaterna i EU. Den innebär att ett beslut om förverkande som sänds över till ska erkännas enligt bestämmelserna i lagen och verkställas enligt de bestämmelser i lag eller annan författning som gäller för verkställighet i av beslut om förverkande (3 kap. 1 §). Enligt artikel 21 i rambeslutet påverkar detta inte tillämpningen av andra bilaterala eller multilaterala överenskommelser mellan medlemsstaterna, i den mån dessa bidrar till att ytterligare underlätta förfaranden för verkställighet av beslut om förverkande. De överenskommelser som både den inter- nationella och den nordiska verkställighetslagen avser omfattas av denna bestämmelse. I de fall de förfaranden som står till buds enligt respektive verkställighetslags bestämmelser kan anses tillåta ett 2 EUT L 328, 24.11.2006, s. 59. förenklat förfarande jämfört med rambeslutets bestämmelser, medför lagen alltså inte någon inskränkning av verkställighets- lagarnas tillämpningsområde (prop. 2010/11:43 s. 42). Sammanfattningsvis kan konstateras att ett beslut om för- verkande från ett annat nordiskt land eller ett EU-land i princip är direkt verkställbart här. I övriga fall gäller däremot att behörig myndighet i den främmande staten måste göra en framställning om verkställighet och en prövning måste göras av , som på grundval av framställningen meddelar ett svenskt för- verkandebeslut som kan verkställas här. Även ett sådant förfarande är emellertid förenligt med konventionens krav (jfr artikel 23.1 b). Svenska regler om verkställighet av utländska beslut om för- verkande uppfyller således konventionens krav. Det kan i detta sammanhang nämnas att internationella verkställighetslagen är föremål för en översyn av Utredningen om internationell straff- verkställighet (dir. 2011:28), bland annat i syfte att göra den enklare att tillämpa. I artikel 23.5 klargörs att samarbete för att verkställa åtgärder som leder till förverkande måste utföras i största möjliga ut- sträckning, även om det inte är fråga om förverkande som en straffrättslig påföljd (förklarande rapporten p. Det måste emellertid vara fråga om åtgärder som har beslutats av en rättslig myndighet på grund av en brottslig gärning och det måste ha konstaterats att egendomen i fråga utgör eller annan sådan egendom som anges i artikel 5. Enligt 1 § internationella verkställighetslagen gäller den lagen, förutom verkställighet av påföljd eller förverkande som beslutats efter rättegång i brottmål, även påföljd eller förverkande som i främmande stat ålagts eller beslutats av annan myndighet än dom- stol. I brottmålsdomskonventionen används begreppet ordonnance pénale för att beteckna det slags myndighetsbeslut som avses. I en bilaga till brottmålsdomskonventionen räknas för varje land de typer av myndighetsavgöranden upp som omfattas av detta begrepp. För svensk del omfattas instituten strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot (prop. 1972:98 s. 105). Samarbete ska sålunda äga rum även i fråga om beslut av andra utländska myndigheter än domstolar, om besluten grundar sig på en brottslig gärning. Beslutet ska innebära eller vara likvärdigt med förverkande och avse egendom som utgör direkt eller indirekt av brott. Mot bakgrund av vad som sagts om tillämpningsområdet för internationella verkställighetslagen torde sådana beslut kunna verkställas med stöd av den lagens bestäm- melser. Artikel 24, som motsvarar artikel 14 konvention, innehåller bestämmelser om verkställighet av förverkande. Vid verkställighet ska enligt punkt 1 de förfaranderegler som gäller i den anmodade staten tillämpas. Den anmodade parten är dock enligt punkt 2 bunden av den bedömning av fakta i målet som framgår av en dom eller ett beslut av den ansökande parten eller som indirekt ligger till grund för domen eller beslutet. I den förklarande rapporten utvecklas närmare vad bestämmelsen i andra punkten innebär (p. 184–189). Om en faktisk situation redan har prövats i en stat ska den anmodade statens behöriga myndigheter alltså inte göra någon omprövning. Myndigheterna i den anmodade staten får dock göra en bedömning av omständigheter som har inträffat efter det beslut som är föremål för begäran om verkställig- het eller omständigheter som förelåg redan vid beslutstillfället men som av godtagbara skäl inte beaktades (t.ex. för att de inte var kända). Alternativt får de välja att återförvisa ärendet till den ansökande staten för en ny bedömning (p. Det är den beslutande domstolens bedömning av fakta i målet som den anmodade statens myndigheter är bundna av. Däremot måste inte rättsföljden accepteras. För det fall en grund för att underlåta förverkande finns i den anmodade statens lagstiftning men inte i den beslutande statens, kan således den anmodade staten underlåta att verkställa förverkandebeslutet. En förutsättning för att verkställighet ska kunna vägras är emellertid att den aktuella skillnaden utgör en godtagbar vägransgrund enligt bestämmelserna i artikel 28 (p. 187 och 188). Som konstaterades vid tillträde till konvention (prop. 1995/96:49 s. 28) innebär artikeln alltså att det i regel inte får göras någon omprövning av t.ex. den tilltalades skuld i samband med verkställigheten. Bestämmelsen är utformad med bland annat artikel 42 i brottmålsdomskonventionen som förebild. Till skillnad från den konventionen ger dock förverkandekonventionen enligt punkt 3 möjlighet för en konventionsstat att göra förbehåll, om en sådan bundenhet skulle strida mot statens konstitutionella principer och grunderna för dess rättsordning. måste emellertid göras i samband med ratificeringen av konven- tionen. Enligt 10 § andra stycket internationella verkställighets- lagen gäller att någon omprövning av skuldfrågan inte ska ske. Något förbehåll i detta avseende är därför inte nödvändigt. Av punkt 4 framgår att om förverkandet består i ett krav på att betala ett penningbelopp, den anmodade partens behöriga myndig- het ska räkna om beloppet till den partens valuta. Enligt inter- nationella verkställighetslagen gäller att om genom den utländska domen visst belopp i pengar eller värdet av viss egendom förklarats förverkat, rätten bestämmer, med tillämpning av den växelkurs som gäller vid tiden för beslutet, ett motsvarande förverkandebelopp i svenska kronor (14 §). Om förverkandebeloppet uppenbarligen överstiger det belopp som skulle ha förverkats enligt svensk lag, om rättegången hade ägt rum i , får rätten sätta ned beloppet i motsvarande mån. När det gäller beslut om förverkande som meddelats av annan EU-stat gäller att i verkställbarhets- förklaringen ska ange det belopp i svensk valuta eller den egendom som verkställigheten ska avse (8 § lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen). Även enligt 6 § nordiska verkställighetslagen ska ett förverkande- belopp i utländsk valuta räknas om till svenska kronor. De svenska reglerna överensstämmer således med konventionens bestämmelser på denna punkt. Slutligen anges i punkt 5 att den ansökande staten ensam ska ha rätt att besluta angående en begäran om ny prövning av domen. Även den bestämmelsen är utformad med brottmålsdomskonven- tionen som förebild (artikel 10 p. Enligt 24 § internationella verkställighetslagen ska en påbörjad verkställighet upphöra, om domslandet meddelar att vissa beslut fattats eller åtgärder vidtagits beträffande förverkandebeslutet. Detta gäller bland annat om den dömde beviljas nåd eller amnesti i den dömande staten, eller om den dömande staten har tagit upp beslutet till ny prövning. Detsamma gäller om den dömande staten har meddelat något annat beslut som medför att beslutet om förverkande inte längre får verkställas. Bestämmelserna i artikel 24 kräver enligt vår bedömning inte några lagstiftningsåtgärder. Frågor om förverkad egendom behandlas i artikel 25. Den är ny i förhållande till konvention och inspirerad av artikel 14 i Palermokonventionen (se avsnitt 3.5.1.2). I punkt 1 anges att den anmodade parten ska förfoga över den förverkade egendomen enligt dess nationella lagstiftning och administrativa förfaranden. Grundtanken bakom bestämmelsen är att förverkad egendom ska förbli hos den part där egendomen har anträffats. Det är upp till den parten att avgöra om den är villig att överföra (hela eller del av) detta utbyte till en annan part (förklarande rapporten p. I punkterna 2 och 3 finns regler om hur fördelningen av för- verkad egendom ska ske. Den anmodade parten ska enligt punkt 2, om den nationella lagstiftningen medger det och på begäran, i första hand överväga att lämna tillbaka den förverkade egendomen till den ansökande parten så att denna kan lämna kompensation till brottsoffren eller lämna tillbaka egendomen till dess rättmätiga ägare. I punkt 3 framhålls möjligheten att ingå avtal om hur förverkad egendom ska delas med andra parter när en förfrågan görs med stöd av artikel 23 eller 24. Enligt 36 § internationella verkställighetslagen gäller att penningbelopp eller annan egendom som förklaras förverkad med stöd av lagen ska tillfalla svenska staten. Har ett föremål förklarats förverkat, kan regeringen förordna att föremålet i fråga ska överlämnas till den främmande staten. Regleringen i artikel 25 är inte tvingande. Huvudregeln enligt svensk rätt följer den huvud- princip som framgår av första punkten i artikel 25. Som sagts finns det vidare möjligheter att i det enskilda fallet överlämna för- verkad egendom till den stat som har begärt verkställigheten. Mot denna bakgrund medför regleringen i artikel 25 inte några problem för svenskt vidkommande. I artikel 26.1 klargörs att den omständigheten, att en stat har gjort en framställning om förverkande enligt artiklarna 23 och 24, inte påverkar den ansökande statens rätt att själv verkställa ett förverkandebeslut. Av artikel 26.2 framgår dock att berörda parter ska samråda med varandra för att undvika att det totala värdet av det som förverkas överskrider det penningbelopp som anges i förverkandebeslutet. Denna reglering avviker från artikel 11 i brottmålsdomskonven- tionen, vilken föreskriver att verkställighet inte kan ske i den ansökande staten så länge en ansökan om verkställighet i en annan stat är anhängig hos den främmande staten. Enligt 29 § internationella verkställighetslagen – som i denna del bygger på brottmålsdomskonventionen – gäller ett uttryckligt förbud mot att påbörja verkställighet av ett beslut i sedan verkställighet har begärts i en annan stat. Endast om den främmande staten förklarat att verkställighet inte kommer att ske där, får verkställighet ske i . Bestämmelsen omfattar även beslut om förverkande (4 § tredje stycket samma lag). När tillträdde konvention ansåg regeringen, inte minst från rättssäkerhets- synpunkt, att det var viktigt att dubbelförverkande inte skulle kunna ske. Det bedömdes därför att den nu nämnda regeln i internationella verkställighetslagen skulle tillämpas också i sådana fall som omfattas av förverkandekonventionen, på samma sätt som gäller för bland annat narkotikabrottskonventionen (prop. 1995/96:49 s. 29). När det gäller verkställighet av förverkandebeslut inom EU enligt lagen om erkännande och verkställighet av beslut om för- verkande inom Europeiska unionen gäller dock inte något mot- svarande förbud mot verkställighet här i landet sedan en begäran om verkställighet gjorts i en eller flera andra stater. När den lagen infördes anförde regeringen att det inte kan uteslutas att verk- ställighet i flera stater av ett beslut om förverkande avseende en betalningsskyldighet innebär en viss risk för att det sammanlagda värdet av det som verkställs överstiger det belopp som anges i beslutet. bedömde regeringen att verkställighet i flera stater kan utgöra ett effektivt sätt att få förverkandebeslutet verkställt i sin helhet, särskilt när en person har tillgångar i flera medlemsstater. Det rambeslut som den lagen bygger på medger att verkställighet i en stat kan fortgå trots att den staten har begärt verkställighet även i en annan stat. För att förhindra över- förverkande infördes dock en skyldighet för Kronofogde- myndigheten att bevaka beslut om förverkande som avser en betalningsskyldighet i de fall verkställighet begärs i flera andra medlemsstater, liksom i fall då verkställer beslutet i parallellt med verkställighet i annan medlemsstat. Om det finns risk för överförverkande ska Kronofogdemyndig- heten genast skriftligen underrätta den andra statens myndighet. Det är inte något krav enligt förverkandekonventionen att det ska vara möjligt för en part att själv verkställa ett förverkandebeslut trots att verkställighet har begärts i annat land. Detta är i stället en fråga som varje konventionsstat kan reglera. Således utgör verkställighetsförbudet i 29 § internationella verkställighetslagen inte något hinder mot att tillträda konventionen. Dessutom gäller att i de fall som lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen är tillämplig, verkställig- het kan ske i utan hinder av att begäran om verkställighet gjorts i annan medlemsstat. Vi anser dock att det finns flera fördelar med att verkställighet kan ske i trots att en begäran om verkställighet har lämnats till en annan konventionsstat. Så är fallet exempelvis om egendom anträffas i sedan verkställighet begärts utomlands. Det är svårt att se att det finns någon anledning att – såvitt avser beslut om förverkande – se på frågan annorlunda än när det gäller beslut om förverkande som meddelats i annat EU-land. Detta är dock en fråga som bör övervägas i ett större sammanhang. Utredningen om internationell straffverkställighet har som tidigare nämnts i upp- drag att se över internationella verkställighetslagen. Det kan i det sammanhanget vara lämpligt att även ta upp frågan om verk- ställighetsförbudet i 29 § internationella verkställighetslagen såvitt gäller förverkandebeslut. Artikel 27 gäller möjligheter att ålägga fängelsestraff eller andra inskränkningar i friheten i de fall en framställning om förverkande inte kunnat verkställas. Bakgrunden till bestämmelsen, som fanns konvention, är att det i vissa länder finns möjlig- heter att ålägga fängelsestraff, om den berörde saboterar verk- ställigheten. Enligt ifrågavarande artikel får den anmodade parten inte vidta någon åtgärd som innebär frihetsberövande, om den ansökande parten har förklarat att det inte får ske. I lagstiftningsärendet gällande tillträde till konvention uttalade regeringen att verkställigheten ska följa reglerna i den anmodade partens nationella lag och att svensk rätt inte tillåter frihetsberövande i motsvarande situationer. framställningar från främmande stat ansågs bestämmelsen därför inte böra medföra några problem (prop. 1995/96:49 s. 30). För att inte frihetsberövande ska kunna ske vid verkställighet utomlands av dom eller beslut som meddelats i , meddelade regeringen i samband med tillträdet till konventionen en föreskrift om att förbehåll mot frihetsberövande alltid ska göras vid begäran om verkställighet av förverkande utomlands, se 21 c § förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Författningsändringar är således inte nödvändiga. 8.3.24Vägran och uppskjutande av samarbete (artiklarna 28–30) Bedömning: Svenska bestämmelser om under vilka förutsätt- ningar internationellt samarbete får vägras får anses stå i överens- stämmelse med konventionen. Med det förslag till utvidgning av det kriminaliserade området till att även omfatta självtvätt som vi lämnat torde det inte uppstå några problem vid internationellt samarbete i de situationer som avses i artikel 28.8 c. Bestämmelserna i artikel 28 om vägransgrunder är i huvudsak oförändrade i förhållande till konvention (artikel 18). I första punkten finns de vägransgrunder som är tillämpliga i förhållande till samtliga former av internationellt samarbete enligt konventionen. Punkterna 2 och 3 gäller samarbete enligt avdel- ningarna 2 och 3, dvs. om efterspaning och säkerhetsåtgärder, och punkten 4 handlar om grunder för att vägra att samarbeta rörande förverkande. Därutöver ges i punkterna 5–8 vissa ytterligare regler om i vilka fall framställningar om internationellt samarbete kan nekas. Vi har redan redogjort för flera av vägransgrunderna i avsnitten 8.3.17 (bistånd med efterspaning), 8.3.22 (säkerhetsåtgärder) och 8.3.23 (förverkande). Här behandlar vi därför enbart de grunder som inte har berörts. Rent allmänt ska sägas att vägransgrunderna inte är obliga- toriska i förhållandet mellan stater. Däremot kan stater ha obligatoriska grunder för att vägra verkställighet i sin nationella rätt. Konventionens nu berörda bestämmelser innebär dock att en stat inte kan vägra verkställighet på andra grunder än de som anges i artikeln. Om det inte finns någon tillämplig grund för att vägra verkställighet, och det inte är möjligt att skjuta upp åtgärder med stöd av artikel 29, är en stat därför tvungen att bifalla en begäran om samarbete. Innan en stat avslår en begäran om samarbete måste den dessutom överväga om begäran kan bifallas delvis eller på vissa villkor (jfr artikel 30). I artikel 28.1 anges alltså de tillåtna skälen för att vägra samarbete enligt bestämmelserna i konventionens kapitel IV, vilket betyder att de gäller för allt internationellt samarbete. De flesta bestämmelserna har, som ovan sagts, behandlats tidigare. I artikel 28.1 c finns dock en bestämmelse som innebär att samarbete får vägras, om det brott framställningen avser enligt den anmodade partens åsikt inte är av sådan vikt att det motiverar den begärda åtgärden. Den är avsedd att träffa tre olika typer av fall. För det första kan den tillämpas när den begärda åtgärden inte står i proportion till det brott som den grundar sig på. Om vidare kostnaderna för förverkande skulle överstiga det som står att vinna med ett genomförande av verkställigheten kan samarbete vägras, om inte staterna kommer överens om att dela kostnaderna för verkställigheten. Det andra fallet rör sig om framställningar om förverkande av ett litet belopp. För det tredje rör det sig om fall då brottet till sin natur är mindre betydelsefullt. I nu nämnda fall bör inte det, ofta kostsamma, systemet för internationellt samarbete användas. Enligt artikel 28.1 d får samarbete vägras, om det brott som framställningen avser är ett skattebrott, dock inte om det ifråga- varande brottet utgör finansiering av terrorism.