sou · GZB375d2 · 2012-01-01 00:00:00 — att jag anser att redan det förhållandet att ett djur har övergivits eller av annan anledning kommer att lämnas utan tillsyn innebär att djuret är utsatt för lidande. 7.2.2Lag (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter jaktstadga fanns det bestämmelser som tillät att katter fick dödas av alla och en var på grund av de skador som de orsakade fågelägg och fågelungar (4 art. 6 § Kongl. Maj:ts Nådiga Stadga Angående Jagt och Djurfång). Detta stadgande genomgick några smärre förändringar och flyttades 1988 från jaktlagstiftningen till lagen (1943:459) om tillsyn av hund och katt och 2007 till 21 § lagen (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter. är lydelsen En katt som med skäl kan antas vara övergiven eller förvildad, får avlivas av jakträttshavaren eller av någon som företräder denne. Inom tätbebyggt område krävs dock tillstånd av polismyndigheten. Kammarrätten i har också i en dom 2005 (19/10 2005 mål 220-05) tydliggjort att generella avlivningstillstånd inte kan utfärdas utan det krävs tillstånd i varje enskilt fall. Det framgår av förarbetena till ändring att avsikten med bestämmelsen även i fortsättningen främst skulle vara viltvårdande. Den används dock även vid avlivning på grund av sanitära olägenheter eller ordningsskäl vilket kan ifrågasättas (: 2007-1593). förslag om märkning av hundar och katter I departementspromemorian Förslag till lag om tillsyn över hundar och katter (Ds 1996:32) föreslogs en ny lag som skulle ersätta den tidigare gällande lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. I promemorian lämnades förslag om att det skulle införas ett krav på att hundar och katter som hålls inom tätbebyggt område skulle vara märkta med halsband eller genom öronmärkning eller på annat lämpligt sätt så att det är möjligt att identifiera ägaren till djuret. Avsaknad av märkning skulle utgöra grund för att ett omhändertagande av djuret skulle ske och i förslaget fanns bestämmelser om hur myndigheterna skulle hantera dessa djur. Djurets ägare eller innehavare föreslogs vara skyldiga att betala kostnaden för omhändertagandet för att återfå djuret. Övergivna och förvildade djur I promemorian (s. 18) anges bl.a. följande om lösspringande djur: Huvuddelen av de problem som finns beträffande lösspringande djur handlar om katter. Medan problemen med lösspringande hundar har minskat har problemen med lösspringande katter snarare ökat. Både hundar och katter var tidigare främst nyttodjur. Från att ha hållits som exempelvis vakthundar och ladugårdskatter har djuren emellertid med tiden mer och mer blivit rena sällskapsdjur. En skillnad mellan djurslagen är dock att medan hundar i regel har ett förhållandevis högt ekonomiskt värde saknar s.k. bondkatter i det närmaste helt sådant värde. Detta, tillsammans med människors bristande omdöme, har resulterat i en mängd övergivna och förvildade katter, inte minst s.k. sommarkatter. Dessa katter lider svårt och orsakar dessutom en mängd materiella skador i sin omgivning. Därtill kommer att många kattägare även i storstadsområden släpper ut sina katter, som på det sättet på egen hand får vistas utomhus . Även sådana katter kan orsaka problem för sin omgivning. Mot den bakgrunden är det angeläget att även katters ägare åläggs ett större ansvar, även i ekonomiskt hänseende, för sina djur. Det föreslås därför att katter i lagen till fullo likställs med hundar, dvs. samma bestämmelser skall gälla för båda djurslagen. Förhoppningsvis kan detta även ha en gynnsam effekt på katternas alltför låga status. Syftet med lagen är att skydda omgivningen från skador eller avsevärda olägenheter orsakade av hundar och katter. För att nå detta syfte föreslås bestämmelser om bl.a. omhändertagande av djuren. I detta sammanhang bör särskilt noteras avgränsningen mot djurskyddslagen (1988:534). Visserligen kan konsekvensen av ett omhändertagande ge positiva effekter i djurskyddshänseende men enbart djurskyddsskäl skall inte utgöra grund för ingripanden enligt den föreslagna lagen. Sådana ingripanden skall ske inom ramen för djurskyddslagen. I fråga om märkning av djur anfördes också bl.a. följande i promemorian (s. 22) finns inte något krav på att hund och katt skall vara märkta, vilket gör det svårt och ibland omöjligt att identifiera en ägare till djuret. Det är mycket besvärligt och tidsödande att utreda om t.ex. en katt är övergiven eller bara bortsprungen. Om det införs ett krav på märkning av hund och katt som hålls inom tätbebyggt område, kan omärkta djur omhändertas utan att någon omfattande utredning först behöver göras. Ett märkningskrav skulle avsevärt underlätta myndigheternas tillsyn. Dessutom skulle det bli lättare att avgöra vem som har ansvaret för eventuella skador som djuret orsakat. Märkningen kan bestå i en tatuering eller ett microchip i kombination med en registrering så att ägaren kan spåras genom märkningen. Ett annat alternativ är att djuret bär ett halsband med ägarens namn och telefonnummer eller adress. Övergivna och förvildade djur I den äldre lagen (Lagen 1943:459 om tillsyn av hund och katt) fanns en rätt att under vissa förutsättningar döda hundar och katter på platsen där de påträffas lösa. Detta föreslogs dock inte i promemorian och anledningarna till detta uppgavs vara flera. Problemen med lösspringande djur är som tidigare påpekats störst i tätorter. Att i områden där det bor och vistas många människor döda kringstrykande sällskapsdjur uppfattas inte sällan som direkt stötande av omgivningen. Detta gäller även om åtgärderna vidtas . Det förekommer även också att det, efter det att katten dödats, visar sig finnas en ägare. har ett antal sådana fall uppmärksammats i massmedia. Till detta kommer att riskerna för skadeskjutning är stora när lösspringande djur skall dödas på plats. Från djurskyddssynpunkt är infångande i s.k. burfällor ett betydligt bättre alternativ. Mot bakgrund härav föreslås att reglerna om dödande av djur ersätts med regler om att lösspringande djur skall kunna omhändertas. För att det inte ska bli alltför resurskrävande för myndigheten att hålla de omhändertagna djuren föreslås att tiden som myndigheten måste ta hand om djuret begränsas . Denna tidsrymd bör vara tillräcklig för att kunna fastställa om djuret har någon ägare eller innehavare, särskilt med beaktande av att djuren skall vara märkta inom tätbebyggt område. Är djuren inte märkta kan det i och för sig antas att de inte har någon ägare eller innehavare. Myndigheten måste emellertid ändå göra efterforskningar eftersom djuret t.ex. kan ha tappat sitt halsband. I flertalet fall lär omhändertagandetiden bli betydligt kortare än den föreskrivna längsta tiden. Djur som är märkta bör omgående kunna återställas till sina ägare. Det kan dessutom förutsättas att varje ansvarskännande ägare eller innehavare hör av sig till myndigheterna och efterfrågar det försvunna djuret. Det är följaktligen bara sådana djur som inte är märkta och som inte heller har efterfrågats som kan komma att behöva förvaras av . [---] Genom en effektiv tillsyn bör problemen med omärkta lösspringande hundar och katter med tiden minska. Samtliga remissinstanser var i princip positiva till märkning och stödde förslaget. Vissa instanser ansåg dock att märkningen borde vara permanent och att alla hundar och katter borde omfattas av märkningskravet. Någon proposition med förslag till bestämmelser om märkning och registrering av hundar och katter lämnades emellertid inte till . Vissa remissinstanser påtalade dock att det fanns stora problem med att fastställa vem som är ägare till en viss hund och att antalet aggressiva och farliga hundar snabbt ökade. På grund av detta gjorde en förnyad översyn som resulterade i ett nytt förslag om krav på märkning och registrering av Övergivna och förvildade djur enbart hundar i en senare departementspromemoria (Ds 1999:74). Avgränsningen till hundar förklarades enligt följande i promemorian: I de tidigare förslagen om märkning och registrering har även katter omfattats. Att det nu lämnas ett förslag enbart beträffande hundar skall inte förstås som att märkning av katter är angeläget. Förslaget har sin grund i att de tilltagande problemen med hundar som attackerar människor och andra hundar kräver att märkning av hund införs möjligt. Därefter har frågan om märkning av katter inte utretts ytterligare. I 1 § lagen (1938:121) om hittegods anges: Var och en som hittar något skall utan oskäligt dröjsmål anmäla fyndet hos polismyndighet. Är ägaren till godset känd, får upphittaren i stället underrätta honom om fyndet. När anmälan om hittegods har gjorts skall polismyndigheten underrätta ägaren till godset, om han är känd. När det gäller herrelösa katter så kan de dock antingen vara övergivna eller borttappade. uttalade (NJA 1952 s. 177) att lagen inte närmare angav vilka föremål som omfattas av lagen och att utanför lagens tillämpningsområde kan endast föremål hamna som saknar ägare eller har ett så litet värde att det är uppenbart onödigt att anmäla. Utifrån detta resonerade (Dnr: 2007- 1593) att den som överger en katt har visserligen kvar sina lagliga skyldigheter men måste anses ha avsagt sig sina rättigheter som ägare. Eftersom det är just ägarens rättigheter som hittegodslagen har som avsikt att skydda omfattas inte en övergiven katt av hittegodslagen men däremot en bortsprungen katt. Allt hittegods ska omhändertas och om inte ägaren återfinns så ska det avyttras på något sätt. Enligt hittegodslagen tillfaller godset upphittaren eller staten och gods som tillfaller staten kan säljas eller förstöras. Enligt huvudregeln i 4 § hittegodslagen ska polismyndigheten förvara hittegods . gäller dock en speciell bestämmelse i 4 a § hittegodslagen beträffande hundar. Enligt denna bestämmelse tillfaller hunden staten om ägaren inte återtar hunden från det att han eller hon underrättades om fyndet eller, om ägaren inte Övergivna och förvildade djur är känd, från det att fyndet anmäldes till polismyndigheten. föreskrifter och allmänna råd om hantering av hittegods En förutsättning för att gods ska utgöra hittegods är att omständigheterna när godset hittas inte tyder på att det lämnats kvar avsiktligt. Det innebär att godset på något sätt oavsiktligt måste ha kommit ur besittarens faktiska kontroll. Eftersom det kan vara svårt att avgöra om ett föremål är borttappat eller inte så bör bedömningen av detta ske med stor försiktighet. När det gäller ett upphittat djur kan detta vara särskilt svårt och utgångspunkten bör därför vara att djuret är bortsprunget om inte annat framgår. Gällande katter så bör det vid bedömningen tas särskild hänsyn till att katter regelmässigt strövar fritt utan att anses som bortsprungna. Detta framgår av föreskrifter och allmänna råd om hantering av hittegods (RPSFS 2010:7, FAP 650-1). Uppgifter om upphittade sällskapsdjur ska också registreras i polisens hittegodssystem och anmälan om försvunna sällskapsdjur registreras i RAR (rationell anmälningsrutin) (6 § RPSFS 2010:7). I allmänna råd anges också att polismyndigheten ska försöka finna ägaren till godset. Dessa efterforskningsåtgärder ska dock ta hänsyn till polismyndighetens resurser och genomföras i den omfattning som är rimligt i förhållande till godsets värde och ägarens förmodade intresse av att få tillbaka godset samt godsets spårbarhet. När det gäller hundar, katter och andra husdjur anges i de allmänna råden bl.a. att förekomst av öron- och chipmärkning bör kontrolleras. Det anges också att förvaring av djur som tagits emot av polismyndigheten ska ske hos djurstall eller hos enskild person (fodervärd) som är lämplig för uppdraget. Om förvaringen är förenad med höga kostnader eller om det finns särskilda skäl så bör polismyndigheten sälja djuret tidigare än de som stadgas i 4 § hittegodslagen (beträffande hund de som stadgas i 4 a § hittegodslagen). När det gäller kostnaden så bör den bedömas med utgångspunkt i djurets värde. Särskilda skäl kan vara att djuret är så speciellt att en lämplig fodervärd inte kan hittas. Har djur tillfallit staten enligt hittegodslagen kan i vissa fall djuret avlivas med stöd av 5 § lagen (1974:1066) om förfarande med Övergivna och förvildade djur förverkad egendom och hittegods m.m. Enligt allmänna råd till hittegodsföreskriften ska lokal djurskyddsorganisation få möjlighet att omhänderta djuret före det att beslut om avlivning fattas. Detta gäller alltså även katter. Om inte någon ägare ger sig till känna tillfaller en katt som har omhändertagits som hittegods den som har hittat den. Om denna person inte vill ha katten så tillfaller den i stället polisen som då har rätt att sälja eller omplacera den. Många polismyndigheter har ett utvecklat samarbete med lokala katthem för att få hjälp med kattens vård, omsorg och eventuell utplacering. 7.3Erfarenheter av problemen med herrelösa katter i , och 7.3.1Synen på problemet med herrelösa katter Utredaren har bett berörda myndigheter och organisationer att ge sin syn på problemet med herrelösa katter. Sammanfattningsvis kan sägas att det råder stor enighet om att grundproblemet ligger i att katten har låg status som sällskapsdjur. Katter är billiga i inköp, lätta att få tag på och tros ha förmågan att klara sig själva om de överges i naturen. Allt detta underlättar för människor att skaffa katt och sedan inte ta sitt ansvar att ta hand om dem. Allt för få kastrerar eller steriliserar också sin katt men låter den ändå röra sig fritt utomhus eftersom det är det traditionella sättet att hålla katt på i . Det finns ett 60-tal katthem och ett antal organisationer som med ideella krafter försöker hjälpa de herrelösa katterna genom omplacering till nya hem, kastrering och återsläpp eller avlivning. Dessa katthem uppger dock att de ständigt är överbelagda och inte hinner eller har möjlighet att ta hand om alla herrelösa katter. Det finns även veterinärer och organisationer som med jämna mellanrum har kattkastreringskampanjer som innebär att det är billigare att kastrera sin tamkatt, allt i syfte att minska antalet herrelösa katter. En av de metoder som används av vissa katthem är också mycket omdiskuterad, den s.k. TNR- metoden (se tidigare avsnitt) där katter fångas in, kastreras och återsläpps. En del av dem som driver katthem anger att de ser stora fördelar med denna metod medan andra instanser som t.ex. och vete- Övergivna och förvildade djur rinärförbund ifrågasätter om tillsynen och omvårdnaden av de katter som släpps tillbaka är tillräcklig och om det inte skulle vara mer humant att avliva dem. Länsstyrelserna beskriver att de har ett stort antal ärenden som berör övergivna och förvildade katter och att de i många fall beslutar om omhändertagande av dessa djur med stöd av 32 § djurskyddslagen. Därefter är det en polisuppgift att verkställa beslut och hanteringen av de herrelösa katterna anges vara mycket resurskrävande för både och polismyndigheten. En faktor som ökar svårigheten och ärendenas handläggningstid är att ta reda på om katten tillhör någon och i så fall vem. Så gott som samtliga länsstyrelser anger att det borde införas krav på märkning och registrering på samma sätt som för hundar. Detta anges också kunna öka kattens status och förenkla hanteringen av övergivna och förvildade katter. Krav på märkning och registrering föreslås också av forskare och ett stort antal av de övriga instanserna, t.ex. myndigheter och djurskyddsorganisationer. Några instanser beskriver också att det är ett problem att dagens lagstiftning när det gäller övergivna och förvildade katter finns i flera olika lagstiftningar och att ansvaret ligger på flera myndigheter. Detta kan leda till att dessa ärenden faller mellan stolarna och att inte några åtgärder sätts in. Ansvarsfrågan i dessa ärenden borde enligt dem tydliggöras. 7.3.2Erfarenheter från svenska myndigheter Utredaren har inhämtat erfarenheter från polisens roll vid omhändertagande av katter i. Nedan följer utredarens sammanställning av den polismyndighetens erfarenheter. När det gäller omhändertagande av katter så kan ett omhändertagandebeslut omfatta en hel koloni av förvildade katter som uppehåller sig inom ett visst område. Omhändertagande av förvildade katter innebär alltså att polisen åker till den aktuella platsen och försöker fånga katterna antingen för hand eller ställer ut kattfällor. Dessa kattfällor kräver dock övervakning eftersom det finns risk för att katten skadar sig om den försöker ta sig ut ur fällan. Det finns även risk att kattfällorna förstörs av människor som anser att katterna ska få finnas kvar. Infångandet eller övervakningen av Övergivna och förvildade djur fällor kräver stora polisiära resurser eftersom fällorna måste bevakas under många timmar. Under vissa sommarveckor har myndigheten haft poliser som på heltid arbetat med en kattkoloni genom att övervaka fällor. påpekar också att katter som är förvildade inte bara är svåra att få tag på utan det är också svårt att överlåta detta till någon annan. Katterna måste i dessa fall avlivas. Detta sker inte som förut på plats eftersom det dels ofta är olämpligt att skjuta i dessa områden, dels att skjutning av katter kan ifrågasättas från etiska och andra lämplighetsaspekter. förekom det att veterinärer följde med ut och avlivade förvildade katter på plats men de veterinärer som polisen har kontakt med har slutat med detta. Förvildade katter fångas i stället in i bur och transporteras sedan till en veterinärmottagning för avlivning. Enligt polismyndigheten borde lagstiftningen ändras så att genomförandet av omhändertagande av djur flyttas från polisen till . anser att är bättre lämpad att utföra detta arbete eftersom har den kunskap som krävs och redan har upparbetade kontakter med både myndigheter inom området och kunniga privatpersoner. Det anses vara orimligt att denna uppgift ska ligga på polisen vars huvuduppgift är att minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället. har bl.a. framfört till utredaren att de anser att någon myndighet, lämpligen , bör ges ett uttryckligt ansvar för omhändertagande av övergivna djur. De anger att det kan vara svårt för polisens del att avgöra om ett ärende angående ett upphittat djur ska handläggas enligt djurskyddslagen, hittegodslagen (1938:121) eller lagen (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter (tillsynslagen). En bortsprungen katt kan omfattas av dessa tre olika regelverk som alla leder till olika hantering av ärendet. framför också att utifrån de problem som förvildade och övergivna katter utgör är det önskvärt att utredaren även tar upp frågan om det bör införas en skyldighet för kattägare att låta märka sina katter. Om katter i större utsträckning var märkta skulle det underlätta för polisen när det gäller hanteringen av katter som hittegods. Övergivna och förvildade djur har gett sin syn på användande av TNR metoden (dnr. 31-3606/09). Nedan finns verkets sammanfattning i sin helhet. Litteraturen om TNR (bl.a. 2003 ) betonar betydelsen av att utan åtgärder för att motarbeta fortsatt övergivande av katter kommer TNR inte att fungera som ett sätt att minska antalet förvildade katter i ett område. Risken är annars att det kan leda till att flera människor lämnar av sina katter i ett TNR- område eftersom de vet att katterna får mat. TNR passar inte för alla kattkolonier. Variationer när det gäller klimatförhållanden i ett område, förutsättningar för katterna att hitta skydd, samt möjlighet att avgränsa kattkolonin från andra ägda utekatter är alla faktorer som måste vägas in innan ett TNR-projekt påbörjas i ett område. TNR kan vara dyrt och tidskrävande för dem som är involverade. Det bör påpekas att det kan vara mera kostnadseffektivt att subventionera kastrering av ägda katter istället för att använda pengar inom TNR. anser att alla husdjur i , inklusive katter, bör ha en ägare och ett hem. Enligt förarbetet till djurskyddslagen anses att redan det förhållandet att ett djur har övergivits eller av annan anledning kommer att lämnas utan tillsyn innebär att djuret är utsatt för lidande. Därför är det viktigt att framhålla att katter som omfattas av ett TNR-projekt inte ska tillåtas få ett sämre djurskydd än t.ex. stallkatter eller andra utekatter. Här ska de nya hund- och kattföreskrifterna beaktas, t.ex. att tillsyn ska äga rum minst . TNR-projekt oftast bemannas av ett flertal volontärer, som matar katterna olika dagar. Detta, tillsammans med det faktum att många katter har liknande utseende och alla katter förmodligen inte visar sig , kan göra det mycket svårt att katterna får den dagliga tillsyn som krävs. I stora grupper av katter ökar dessutom risken för bråk mellan katterna. De bit- och rivskador som då uppkommer är svåra att upptäcka på förvildade katter och kan leda till infektioner om de inte behandlas. Förvildade katter är ett djurskyddsproblem som härstammar från kattens låga status och låga ekonomiska värde och välkomnar alla åtgärder som höjer kattens status och som sprider kunskap om hur en bra katthållning ska vara. I teorin instämmer med yttrande om TNR det finns inget juridiskt hinder i djurskyddslagstiftningen för att TNR används i om katterna får den tillsyn, mat och skydd som lagen kräver. Däremot anser att det kan finnas många praktiska problem, bland annat möjligheten att ge förvildade katter tillräcklig med tillsyn, och därmed svårigheter när det gäller uppfyllandet av de grundläggande kraven i djurskyddslagstiftningen. Även med alla goda intentioner bakom ett TNR-projekt, anser att Övergivna och förvildade djur det skulle vara oerhört svårt, om inte omöjligt, att ge förvildade katter den tillsyn, mat, skydd eller hälsovård som djurskyddslagstiftningen kräver. 7.3.3Myndigheternas kostnader för hantering av herrelösa katter Utredaren har bett länsstyrelserna och polismyndigheterna att ange sina kostnader för hantering av herrelösa katter. Både länsstyrelserna och polismyndigheterna har dock angivit att de inte kan få fram uppgifter om den exakta kostnaden för hantering av ett specifikt djurslag från sina system. Beräkningarna nedan bygger därför på de olika myndigheternas uppskattningar. Länsstyrelsernas uppskattningar visar på att kostnader för hanteringen av herrelösa katter varierar mycket mellan olika län. som uppgav den högsta årskostnaden uppskattade denna till mellan en till två årsarbetskrafter (dvs. De länsstyrelser som uppgav de lägsta kostnaderna låg på mellan 25–. Skillnaderna beror troligen delvis på att antalet herrelösa katter varierar kraftigt mellan länen. Det är också troligt att det finns vissa skillnader i hantering av dessa ärenden på olika länsstyrelser. Utifrån länsstyrelsernas uppskattningar blir den genomsnittliga kostnaden för varje länsstyrelse om kostnaderna skulle spridas lika över landet. Totalt för 21 län skulle i så fall kostnaden för länsstyrelsernas hantering av herrelösa katter 2010 vara . Även polismyndigheternas kostnader för hantering av herrelösa katter skiljer sig åt mellan länen. Utredarens beräkningar av kostnader nedan är baserade på de uppgifter som polismyndigheterna lämnat till för . Polismyndigheterna har uppgett svårigheter med att beräkna vad hantering av herrelösa katter innebär i kostnader. Ärendena sträcker sig ofta och har många inblandade. Utifrån de uppskattningar som många men inte alla polismyndigheter har gjort så har utredaren räknat ut ett genomsnitt för att på så sätt åtminstone få fram en grov skattning av vad hanteringen av katterna kostar polisen. Antalet årsarbetskrafter för alla omhändertaganden av djur blir utifrån polismyndighetens uppskattningar i genomsnittet 1,2 årsarbetskrafter per län. Totalt för 21 län skulle detta alltså innebära Övergivna och förvildade djur cirka 25 årsarbetskrafter. För enbart omhändertagande av katt är genomsnittet av uppskattningarna 0,43 årsarbetskrafter per län vilket ger totalt cirka 9 årsarbetskrafter i landet. Utöver detta läggs i genomsnitt enligt polismyndighetens uppskattningar 0,3 årsarbetskrafter per län för hantering av herrelösa katter enligt hittegodslagen. Totalt blir detta ytterligare cirka 6 årsarbetskrafter.