sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Bestämmelsens innebörd bör vara att det som preskriptionsavbrytande åtgärd för brotts- skadeersättning godtas att den skadelidande har krävt gärnings- mannen på skadestånd eller en försäkringsgivare på försäkrings- ersättning med anledning av brottet. Det har också nämnts i avsnitt 11.2.2 att Brottsoffermyndig- heten har godtagit att en begäran om brottsskadeersättning från den skadelidande innebär ett preskriptionsavbrott avseende samtliga skadeposter eller skadekategorier som kan ersättas med brottsskadeersättning. Även detta framstår som ett avsteg från gällande rätt i skadeståndsrättsligt hänseende. Det är dock en brottsoffervänlig tillämpning. Som framgår av avsnitt 13.11 är det ovanligt att den skadelidande har ombud i ärenden om brottsskade- ersättning. Det är i stället som i hög grad Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud bistår den skadelidande i enlighet med bestämmelserna i förvaltnings- lagen. Beslut om brottsskadeersättning vinner inte heller rättskraft i den meningen att den skadelidande är förhindrad att återkomma med ytterligare yrkanden. Mot den bakgrunden framstår tillämpningen när det gäller preskriptionsavbrott för samtliga skadeposter som ända- målsenlig. En bestämmelse av sådant innehåll bör därför införas i brottsskadelagen. Preskription av regressfordringen på gärningsmannen Frågan om preskription av statens regressfordran mot gärnings- mannen är inte reglerad i brottsskadelagen. I 14 § fjärde stycket brottsskadelagen regleras preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning, inte preskription av statens regressfordran på gärningsmannen. Det innebär att preskriptionslagens bestämmelser gäller. En fordran preskriberas efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts (2 § preskriptionslagen). Om preskription har avbrutits genom erkännande, krav eller erinran, löper en ny preskriptionstid enligt 2 § för avbrottet (6 § samma lag). Preskriptionstiden börjar löpa när har betalat ut brottsskadeersättning till den skadelidande och där- igenom inträtt i den skadelidandes rätt i förhållande till skade- vållaren.21 har staten inte någon fordran mot skade- vållaren. Enligt utredningens uppfattning är såväl tidpunkten då preskriptionstiden börjar löpa, som längden av den () lämpligt avvägda. Eftersom Brottsoffermyndigheten ska ha möjlighet att avvakta med att utöva regress (jfr avsnitt 8.6.2) framstår en kortare preskriptionstid som olämplig. Utgångspunkten är ju, som anges i utredningens direktiv, att regelverket utformas på ett sätt som gör att kostnaderna för brottsskador i så stor utsträckning som möjligt slutligt bärs av dem som är ansvariga för skadorna. Även om för- slaget inte avviker från gällande rätt finns det enligt utredningens 21 Jfr vad som har ansetts gälla i fråga om utgångspunkten för preskriptionstid för anspråk mellan försäkringsgivare på återkrav enligt trafikskadelagen i rättsfallet NJA 2009 s. 94. Det konstaterades i det målet att ett försäkringsbolags anspråk på ersättning enligt 22 § trafikskadelagen avser en helt annan fordringssituation än den som föreligger mellan en försäkringsgivare och en skadelidande som gör anspråk på trafikskadeersättning. Det är först när det reglerande bolaget betalar ut ersättning till den skadelidande som rätten till återkrav kan göras gällande. kan det inte föreligga sådan kännedom som gör att preskriptionstid enligt 31 § börjar löpa. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud bedömning skäl att reglera frågan i brottsskadelagen. Det blir där- igenom tydligt under vilka förhållanden en fordran är preskriberad. Preskriptionsavbrott får ske i enlighet med bestämmelserna i preskriptionslagen. 11.6.4Utmätningsförbud och förbud mot överlåtelse av fordringar Förslag: Efter ansökan av den skadelidande ska Brottsoffer- myndigheten kunna besluta att brottsskadeersättning som avser ännu inte uppkomna kostnader för en vårdbehandling av nöd- vändigt slag, ska betalas till vårdgivaren när kostnaden har upp- kommit. Detsamma ska gälla för annan nödvändig kostnad av liknande slag. Bedömning: Det ska i övrigt även fortsättningsvis vara för- bjudet att överlåta ett anspråk på brottsskadeersättning innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. Därav följer också att det även fortsättningsvis ska vara förbjudet att utmäta sådana fordringar, avseende brottsskadeersättning för personskada. Som har anförts i avsnitt 11.4 är det förbjudet att överlåta ett anspråk på brottsskadeersättning innan ersättningen är tillgänglig för lyftning (16 § första stycket brottsskadelagen). Det innebär i praktiken att den skadelidande inte kan överlåta en fordran på brottsskadeersättning förrän har meddelat sitt ersättningsbeslut.22 Man kan argumentera mot överlåtelseförbudet som sådant i det avseendet att den som är myndig har självbestämmanderätt och bör kunna få göra dåliga affärer. Den skadelidande kanske hellre vill ha pengarna förr än senare, låt vara att fordringen överlåts till ett lägre belopp än det som senare fastställs av . De ursprungliga argumenten är emellertid alltjämt lika starka som när regeln infördes – det är fråga om en ersättning av social karaktär och förbudet syftar till att undvika att sökanden frestas att sälja sin fordran till underpris. Motsvarande förbud mot överlåtelse finns i annan lagstiftning där ersättningen är av social karaktär, i t.ex. 107 kap. 9 § socialförsäkringsbalken och 32 § trafikskadelagen. Det är enligt utredningens uppfattning en rimlig ordning. 22 Se prop. 1977/78:126 s. 55. Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud Överlåtelseförbudet får också betydelse när det gäller frågan om utmätningsförbud, som utredningen har tagit upp i samband med möjlighet att utöva regress genom kvittning (jfr avsnitt 8.6.5). Utmätningsförbudet följer nämligen av överlåtelseförbudet, jfr 5 kap. 5 § första stycket utsökningsbalken: Egendom, som till följd av sin beskaffenhet, enligt föreskrift vid gåva eller i testamente eller på annan grund som gäller mot envar ej får överlåtas, får ej heller utmätas, om ej annat följer av andra stycket23 eller av särskild föreskrift. Enligt 16 § andra stycket brottsskadelagen, gäller utmätningsförbud för anspråk på brottsskadeersättning med anledning av personskada. Utmätnings- förbudet överensstämmer med det som gäller för bl.a. skadestånd med anledning av personskada (se 5 kap. 7 § första stycket utsökningsbalken). I förarbetena till brottsskadelagen utvecklades inte frågan närmare utan det konstaterades att bestämmelsen motsvarade vad som gällde beträffande skadestånd med anledning av personskada (se prop. 1977/78:126 s. 55). Det har inte kommit fram någon anledning för utredningen att göra någon annan bedömning . Utmätningsförbudet bör därför behållas även fortsättningsvis. Den situation som har berörts särskilt i direktiven är emellertid när en vårdgivare inte vill utföra en behandling utan garanti för att få ersättning. Enligt Brottsoffermyndigheten blir detta oftast aktuellt vid dyra tandvårdsbehandlingar. Myndigheten har tidigare hanterat situationen på så sätt att sökanden har fått ge in ett kostnadsförslag som sedan har skickats till myndighetens sakkunnige tandläkare för bedömning. Den sakkunnige tandläkaren har bedömt om det varit fråga om adekvata skador som uppkommit genom våld vid brottet, och bedömt kostnadsnivån utifrån gällande referensprislista.24 Om behandlingen bedömts vara adekvat och prismässigt rimlig, har meddelat ett beslut som inneburit att den kostnad om X kr som kunde komma att 23Egendom, som gäldenären har förvärvat på kredit under förbehåll om återtaganderätt för kreditgivaren, får utmätas utan hinder av att egendomen ej får överlåtas. 24I finns ett tandvårdsstöd som har två delar, dels ett tandvårdsbidrag som i första hand är tänkt att användas för undersökningar och förebyggande vård, dels ett högkostnads- skydd. Högkostnadsskyddet innebär att man bara behöver betala en del av kostnaden själv vid större behandlingar. betalar ersättning för resten direkt till tand- läkaren. Man står själv för tandvårdskostnader som har ett referenspris på . Sedan får man ersättning för av kostnaderna för en behandling med ett referens- pris , och av kostnaderna för en behandling med ett referenspris som överstiger . Ersättningen beräknas utifrån referenspriset. Om tandläkarens pris är högre får man själv betala mellanskillnaden. (Se hemsida, .) Ansökningstid, preskription, omprövning och överlåtelseförbud betalas i brottsskadeersättning, skulle betalas ut till vårdgivaren. Beslutet har fattats i ett skede där det har stått klart att skadan inte kunnat ersättas av gärningsmannen (om det har funnits någon utpekad gärningsman) eller av ett försäkringsbolag. Utmärkande för förfarandet har varit att har fattat beslut om ersättning för en kostnad innan den har uppstått. Kostnaden kunde alltså inte uppkomma med mindre än att vårdgivaren fick ett beslut från . Enligt utredningens bedömning bör situationen regleras så att det ska bli möjligt att fatta beslut om ersättning i dessa speciella fall. Detta tycks även ha varit JO:s uppfattning (se avsnitt 11.4.3). Det innebär att det undantagsvis bör bli möjligt för den skade- lidande att överlåta ett anspråk på brottsskadeersättning innan det är tillgängligt för lyftning. Så bör vara fallet i de situationer där bedömer dels att en vårdbehandling är skadebetingad, dels att den är kostnadsmässigt rimlig. Då bör inte det anspråk på brottsskadeersättning som den skadelidande kommer att få på staten kunna användas för kvittning, om den skadelidande har en skuld till staten genom Brottsoffermyndig- heten (se avsnitt 8.6.5). Den skadelidande bör inte heller – som tillämpningen har varit – kunna omintetgöra ersättningen genom att återkalla en fullmakt till vårdgivaren. De behandlingar som kan bli aktuella kan vara tandvårdsbehandlingar men även andra former av vård som den skadelidande annars måste betala själv. Det kan inte heller uteslutas att någon annan typ av kostnader, utöver kostnader för vård, kan vara av liknande karaktär. Det bör överlämnas till att bedöma i vilka situationer det kan bli aktuellt. Eftersom frågan uppkommer först i ett skede där det står klart att skadan inte kan ersättas av skadevållaren eller genom en försäkring, torde det dock inte vara fråga om några akuta åtgärder. 12Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning har efterfrågat en bestämmelse om åter- betalning av brottsskadeersättning. Frågan har varit aktuell när ett barn har fått hög kränkningsersättning i egenskap av målsägande i sexualbrottsmål, men åtalet senare ogillats efter resning. Beslutet om skadeståndsskyldighet har i konsekvens med det ogillade åtalet undanröjts. Genom omprövningsbestämmelserna i nuvarande 14 a § och 14 b § brottsskadelagen kan ett beslut om brottsskadeersättning ändras efter omprövning, dock inte till sökandens nackdel. Frågan är om det bör införas en bestämmelse i brottsskadelagen som ger rätt att kräva tillbaka utgiven brottsskadeersättning. 12.2Rättskraft, resning och återkravsbestämmelser Ett beslut om att tillerkänna brottsskadeersättning är ett gynnande förvaltningsbeslut. I praxis har utbildats en klar huvudregel om att sådana beslut vinner negativ rättskraft. Om en myndighet t.ex. har bifallit en ansökan om ett ekonomiskt bidrag, kan man inte utan vidare fatta ett nytt beslut i saken. Från huvudregeln har tre undan- tag ansetts gälla. För det första är det ganska vanligt att gynnande beslut, särskilt tillstånd, förses med återkallelseförbehåll. Det andra undantaget gäller situationer där tvingande säkerhetsskäl kräver en omedelbar återkallelse. Så kan t.ex. vara fallet med hänsyn till bär- och svampplockares säkerhet om av misstag har beviljat jägare längre jakttid än som avsetts. Det tredje undantaget gäller fall där den enskilde genom att lämna felaktiga uppgifter eller Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning genom att förtiga relevanta fakta har vilselett myndigheten, med följden att ett oriktigt gynnande beslut har meddelats. (Jfr SOU 2010:29 s. 564 f. och Hans Ragnemalm, Förvaltningsprocess- rättens grunder, 8 uppl., 2007, s. 123 f.) Rättskraftsreglerna är till för att skydda den enskilde och får inte urholkas av tekniska eller ekonomiska skäl. En enskild som har beviljats ett ekonomiskt stöd har anspråk på detta, om inget av de skäl som bryter rättskraften kan åberopas. (Jfr JO:s ämbetsberättelse 2006/07 s. Vidare får resning beviljas i mål eller ärende om det på grund av något särskilt förhållande finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt (37 b § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Det är kammar- rätten som är behörig domstol att pröva en ansökan om resning av ett beslut om brottsskadeersättning som fattats av Brottsoffer- myndigheten.1 För att ett beslut ska kunna rivas upp genom resning krävs att beslutet har en sådan innebörd och sådana verkningar, att det uppfyller de grundläggande kraven för överklagbarhet. Däremot krävs inte att beslutet i det enskilda fallet är överklagbart. Att över- klagande är förbjudet enligt en författningsbestämmelse utesluter inte resningsmöjligheten. (Se och , Allmän förvaltningsrätt, 25 uppl., 2011, s. Det är endast grundförutsättningarna för att bevilja resning som framgår av lagtexten. Frågan reglerades i lag så sent som . I förarbetena konstaterades att en lagreglering av de extraordinära rättsmedlen inom förvaltningsrätten erbjöd åtskilliga svårigheter. Särskilt skälen för resning ansågs på förvaltningsområdet vara mer skiftande än på de allmänna domstolarnas område, och som en orsak till detta angavs den mycket skiftande karaktären på förvaltningsärendena och förvaltningsmålen. (Se prop. 1994/95:27 s. 166 f.) Den reglering som gjordes innebar enligt förarbetena en kodifiering av rättstillämpningen och avsåg inte att ändra dåvarande praxis (se a. prop. s. 175). 1 Av 11 kap. 13 § första stycket regeringsformen följer att resning i ett avgjort ärende samt återställande av försutten tid beviljas av eller, om det anges i lag, av en lägre förvaltningsdomstol, när det gäller ett ärende för vilket regeringen, förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet är högsta instans. Kammarrätten prövar sådana ansökningar om resning i mål eller ärenden som enligt 11 kap. 13 § regeringsformen ska prövas av förvaltningsdomstol, om målet eller ärendet slutligt avgjorts av en förvaltningsrätt eller förvaltningsmyndighet (se 8 § första stycket tredje punkten lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). Ett ärende om brottsskadeersättning har slutligt avgjorts av en förvaltningsmyndighet eftersom beslut inte får överklagas (jfr 12 § andra stycket brottsskadelagen). Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning Dåvarande Regeringsrätten har använt sin befogenhet att bevilja resning för att åstadkomma korrigeringar av beslut som på skilda sätt blivit påtagligt felaktiga, men som till följd av reglerna om laga kraft inte kunnat överklagas i ordinär ordning. I fråga om en myndighets ansökan om resning till men för en enskild, har dock strängare krav ställts. (Se Hans Ragnemalm, a.a. s. I ett taxeringsmål i Regeringsrätten uttalades bl.a. följande. Den vanligaste grunden för resning är att något nytt tillkommit, som ställt saken i en helt eller delvis ny dager. Resning kan enligt praxis beviljas även då åberopade omständigheter eller bevis är nya i den meningen, att de över huvud taget inte existerade för det angripna beslutets lagakraftvinnande. Med hänsyn bl.a. till de vidsträckta rättelsemöjligheter som taxeringsprocessen tillhandahåller får anses gälla att resning till men för den skattskyldige på begäran av företrädare för det allmänna endast kan beviljas i undantagsfall, där synnerligen starka skäl talar för det. I fall av sådant slag som det som var föremål för prövning, måste enligt Regeringsrätten en grundläggande förutsättning normalt vara, att den skattskyldige direkt eller indirekt föranlett att taxeringen blivit i väsentlig mån oriktig, och att det som därvid kan läggas den enskilde till last framstår som uppenbart otillbörligt. (Se RÅ 1992 ref. Återkravsbestämmelser har funnits i de social- försäkringsrättsliga lagarna. Återkrav inom välfärdssystemen – förslag till lagstiftning (SOU 2009:6) anges att de huvudsakliga skälen till att återkravsreglerna infördes syntes vara dels att man ville åstadkomma en bättre tydlighet genom att författningsreglera vad som redan gällde genom all- männa rättsregler, dels att det var rimligt att återkräva sådant som utbetalats felaktigt om felaktigheten förorsakats av den enskilde eller om denne skäligen bort inse att det blivit fel (se SOU 2009:6 s. 113). I direktiven till framhölls principen att oriktigt utbetalda förmåner ska betalas tillbaka till det allmänna (se a.a. s. 367 f.). föreslog en lag om återkrav som med vissa undantag skulle omfatta ekonomiska förmåner i form av bidrag, ersättningar, pensioner och lån för personligt ända- mål som enligt lag eller förordning beslutas av , , eller en kommun. Enligt förslagets huvudregel ska den som har tagit emot en förmån som har betalats ut felaktigt eller med för högt belopp, betala till- baka vad som oriktigt betalats ut. Om den som har tagit emot för- månen eller dennes ställföreträdare inte har orsakat den oriktiga Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning utbetalningen, gäller återbetalningsskyldigheten dock endast när antingen denne eller ställföreträdaren insett eller borde ha insett att utbetalningen var oriktig. Det finns återkravsbestämmelser av olika konstruktion i de övriga nordiska länderna. I finns en bestämmelse om återbetalning som blir tillämplig om sökanden har gett oriktiga upplysningar eller förtigit omständigheter av betydelse för ersättningen. Då kan belopp som oriktigt mottagits krävas tillbaka. Återbetalning kan också krävas i den omfattning skadan senare ersätts av skadevållaren eller genom försäkringsersättning eller annan ersättning som har karaktären av verklig skadeersättning. I finns dels en bestämmelse om extraordinär ändring som innebär att ett beslut som har meddelats på oriktig eller brist- fällig utredning eller om är det uppenbart att beslutet står i strid med lag, på framställning av Statskontoret eller på ansökan av en part kan undanröjas av försäkringsdomstolen. Vidare finns en bestämmelse om återkrav av ersättning. Om ersättning har betalats utan grund ska Statskontoret, efter att ha hört ersättningstagaren, förplikta denne att återbetala det som betalats utan grund. Åter- kravet får efterges helt eller delvis, om detta anses vara skäligt och betalningen av ersättning inte kan anses ha berott på sökandens eller dennes företrädares svikliga förfarande eller om det belopp som kan återkrävas är litet. Beslut om återkrav ska fattas efter det att ersättningen betalades. Beslut om återkrav kan också fattas senare, om sökanden eller dennes företrädare konstateras ha förfarit svikligt i saken. Också i den isländska lagstiftningen finns bestämmelser om återbetalning. Om sökanden har lämnat oriktiga upplysningar eller förtigit förhållanden av intresse för bestämmande av ersättningen, kan det belopp som den skadelidande felaktigt har fått återkrävas. Detsamma gäller om den skadelidande senare får ersättning från annat håll. Den skadelidande är skyldig att berätta om han eller hon får annan ersättning. Det händer t.ex. ibland att den isländska brottsoffermyndigheten betalar brottsskadeersättning och gärnings- mannen betalar skadestånd. I de fallen kräver myndigheten tillbaka det belopp som har överbetalats. Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning I kan brottsskadeersättning eller förskott på brottsskade- ersättning krävas tillbaka, om sökanden har gett oriktiga upp- lysningar eller förtigit förhållanden av betydelse för utbetalningen. Detsamma gäller om sökanden senare har fått skadan ersatt på annat sätt. Det är Kontoret for voldsoffererstatning som avgör om ersättningen ska krävas tillbaka. Förslag: Det införs en bestämmelse som ger Brottsoffer- myndigheten rätt att kräva tillbaka utbetalad brottsskade- ersättning, om sökanden har lämnat oriktiga upplysningar eller förtigit förhållanden av betydelse för beslutet att tillerkänna brottsskadeersättning. Detsamma ska gälla om sökanden efter utbetalningen av brottsskadeersättning har fått annan ersättning för skadan, samt om brottsskadeersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som fått ersättningen har insett eller bort inse detta. Skälet för att gynnande förvaltningsbeslut inte ska kunna återkallas eller omprövas utan begränsning är att den enskilde ska kunna lita på att beslutet står fast, och i förekommande fall kunna förfoga över de medel som tillerkänts honom eller henne. Undantag till huvudregeln finns i de fall där det har ansetts vara befogat. Det ska visserligen inte vara möjligt att få brottsskadeersättning med mindre än att det är helt utrett att den skadelidande inte kan få ersättning från annat håll. Det förekommer dock att den skade- lidande kan få ersättning från en försäkring som han eller hon inte har varit medveten om för ansökan om brottsskade- ersättning. Det kan också tänkas att den skadelidande får betalt från skadevållaren efter utbetalad brottsskadeersättning, trots att det då är som är rätt mottagare av er- sättningen eftersom myndigheten träder in i den skadelidandes ställe. I ett sådant fall är det visserligen inte säkert att skadevållaren kan betala med befriande verkan. skickar nämligen ett meddelande till skadevållaren efter det att brottsskadeersättning betalats ut, med information om Återbetalning av utgiven brottsskadeersättning att myndigheten har tagit över fordringen.2 Det kan dock inte uteslutas att skadevållaren hinner betala ersättningen till den skade- lidande innan han nås av meddelandet. För dessa situationer skulle en uttrycklig återbetalningsbestämmelse i brottsskadelagen fylla en funktion. Återbetalningsbestämmelser finns också i de övriga nordiska länderna. Även om det i många fall skulle kunna vara möjligt att ansöka om resning i samma situation framstår det som en alltför omständlig väg att gå i en situation som i sig inte framstår som extraordinär. Bestämmelser om återbetalning i annan lag- stiftning av social karaktär har främst motiverats utifrån den allmänna ståndpunkten att oriktiga förmåner ska återbetalas. Utredningen anser att det är en rimlig utgångspunkt även i fråga om brottsskadeersättning, och att det bör införas en bestämmelse om återbetalning i brottsskadelagen. bör kunna besluta att den skadelidande är skyldig att betala tillbaka utgiven brottsskadeersättning till den del skadan efter utbetalningen har ersatts av skadevållaren, genom försäkringsersättning eller på annat sätt. Detsamma bör gälla situationen där den skadelidande medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller förtigit relevanta omständigheter. bör också kunna kräva tillbaka ut- betalad brottsskadeersättning om ersättningen i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp, och den som fått ersättningen har insett eller borde ha insett detta. Det kan t.ex. tänkas att sökanden av misstag får ersättning för samma skada två gånger eller får ett högre belopp utbetalat än vad som står i beslutet. Även ett sådant belopp bör kunna krävas tillbaka. Man kan också tänka sig att den ursprungliga brottmålsdomen och skadeståndsförordnandet har upphävts med extraordinära rättsmedel. Om det står klart att det har begåtts ett brott – även om den aktuella gärningsmannen inte kunde bindas till det – kan beslutet om brottsskadeersättning vara riktigt. Men om det bara har funnits en utpekad gärningsman, denne frikänns och alternativa gärningsmän saknas, kan det vara rimligt att brottsskadeersättningen ska återbetalas. Det kan dock vara svårt att visa att den skadelidande har lämnat felaktiga uppgifter eller på annat sätt varit i ond tro;