sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — Något motsvarande undantag förekommer inte i svensk lag. Artikel 28.2 har berörts i anslutning till redogörelsen för vad som krävs av samarbete beträffande efterspaning och säker- hetsåtgärder. Enligt artikel 28.3 är det också godtagbart att vägra bistånd med efterspaning och säkerhetsåtgärder – i den mån tvångsåtgärder ingår i det bistånd som begärs – om de åtgärder som begärs eller några andra åtgärder med motsvarande verkan inte skulle vara tillåtna enligt den ansökande partens lagstiftning, eller, vad gäller den ansökande partens behöriga myndigheter, om framställningen inte är godkänd av någon domstol eller annan rättslig myndighet, inbegripet allmän åklagare, i samband med handläggningen av Undantaget gäller om den anmodade partens lagstiftning kräver detta. Enligt artikel 28.4 a föreligger möjlighet att vägra verkställighet, om lagen i den anmodade staten inte tillåter förverkande på grund av sådant brott som framställningen gäller. Bestämmelsen tar sikte på sådana brott som den anmodade parten i samband med ratificeringen undantagit från konventionens tillämpning. I artikel 28.4 b anges att samarbete rörande förverkande kan vägras, om ett bifall till framställningen skulle komma i konflikt med den anmodade partens nationella lag. Det gäller om de berörda ländernas rättssystem är olika i frågan om sambandet mellan ett brott och vad som kan betecknas som av brott eller som hjälpmedel vid brott. Enligt 5 § 2 internationella verkställighetslagen får verkställighet inte ske här i landet, om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller gärningsmannen på grund av annan anledning än att han är inte skulle ha kunnat ådömas påföljd för brottet. Skulle en konflikt uppkomma på det sätt som anges i artikel 28.4 b bör även en framställning om förverkande kunna avslås i enlighet med bestämmelsen i inter- nationella verkställighetslagen. Vidare kan anmärkas att det enligt 14 § första stycket internationella verkställighetslagen finns möjlig- het att sätta ned det belopp som yrkas förverkat, om beloppet uppenbarligen överstiger det belopp som hade kunnat förverkas enligt svensk lag (jfr prop. 1995/96:49 s. 30). Enligt artikel 28.4 d kan verkställighet vägras, om framställ- ningen inte har samband med en tidigare dom, ett beslut av juridisk natur eller ett uttalande i ett sådant beslut om att ett eller flera brott har begåtts vilka förverkandet grundar sig på. Tillämpningen av denna artikel får emellertid inte inkräkta på tillämpningen av artikel 23.5. Även sistnämnda artikel förutsätter dock att beslutet om förverkande grundar sig på en brottslig gärning. Internationella verkställighetslagen är enbart tillämplig i fråga om påföljd eller förverkande som dömts ut eller beslutats på grund av brott (jfr 8 § andra stycket). Konventionen och svensk lagstiftning överens- stämmer således i detta avseende (jfr a. prop. s. 31). I artikel 28.4 f ges slutligen en möjlighet att vägra verkställighet av ett beslut om förverkande som grundas på ett avgörande som har meddelats utan att den det gäller har varit personligen när- varande vid förhandling i saken inför domstol och om rättegångs- förfarandet inte har gett den tilltalade godtagbara möjligheter att Det anges i artikel 28.5 att med utevarodom enligt punkt 4 f anses inte ett beslut som har bekräftats eller meddelats mot den berörda personens invändningar, eller som har meddelats efter överklagande på talan av den berörda personen. I artikel 28.6 anges vidare att vid bedömningen av om den berördes rättigheter har tillvaratagits ska också beaktas, om denne avsiktligt undan- dragit sig det rättsliga förfarandet eller låtit bli att överklaga domen trots att han haft möjlighet till det eller om han försummat att inställa sig trots att han blivit vederbörligen delgiven kallelse eller har underlåtit att begära uppskov. Vid tillträdet till konvention, som innehöll bestäm- melser av samma lydelse, angavs att i de situationer då det skulle framstå som stötande att verkställa en dom som har meddelats utan att den dömde har varit närvarande, verkställighet bör kunna vägras med hänsyn till att detta skulle strida mot grundläggande svenska principer om den misstänktes rätt att försvara sig. Det bedömdes att bestämmelsen i den nuvarande artikel 28.1 a om att samarbete kan vägras, om den berörda åtgärden skulle strida mot de grund- läggande principerna i den anmodade partens rättsordning, torde kunna åberopas som stöd härför. Vi delar denna bedömning. Dessutom anges i den förklarande rapporten att punkt 6 inte är obligatorisk utan att det är upp till den anmodade statens myndig- heter att bedöma den omständigheten att beslutet togs i den berördes utevaro och tyngden av de omständigheter som nämns i paragrafen i ljuset av den anmodade partens nationella rätt (för- klarande rapporten p. Enligt artikel 28.7 får en part inte hänvisa till banksekretess som skäl för att vägra internationellt samarbete enligt konventionen. En part kan dock, om dess nationella lagstiftning kräver det, kräva att en framställning om samarbete som skulle innebära hävande av banksekretessen ska vara godkänd antingen av en domstol eller av någon annan rättslig myndighet, inbegripet allmän åklagare, i samband med handläggning av brottmål. Enligt 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse får enskildas förhållanden till kreditinstitut inte obehörigen röjas. Av 11 § framgår emellertid att ett kreditinstitut är skyldigt att lämna ut uppgifter om enskildas förhållanden till institutet, om det under en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål begärs av undersökningsledare eller om det i ett ärende om rättslig hjälp i brottmål på framställning av en annan stat eller en mellan- folklig domstol begärs av åklagare. De svenska bestämmelserna om banksekretess är således i överensstämmelse med förverkande- konventionen. Slutligen innehåller artikel 28.8 tre punkter som ytterligare begränsar vilka skäl för vägran som får åberopas. Vägransgrunden i punkt 1 a får dock inte påverkas. Enligt punkt a får den anmodade parten inte som ett hinder mot samarbete åberopa det faktum att den person som är under utredning eller är föremål för ett beslut om förverkande är en juridisk person. Inte heller får enligt punkt b bistånd (som avses i artikel 23.1 a) nekas av den anledningen att en fysisk person mot vilken ett beslut om förverkande av har tagits därefter har avlidit eller att en juridisk person som ett sådant beslut meddelats emot därefter har avvecklats. Enligt 36 kap. 5 § får ett förverkande riktas även mot en juridisk person, bland annat om denna har beretts genom brottet. Förverkande kan vidare ske hos annan än gärningsmannen, om vederbörande förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning att anta att egen- domen har samband med brottet. Svensk rätt utesluter alltså inte att förverkande kan ske i situationer som avses i punkt 8 a och b. När det gäller verkställighet av utländska beslut om förverkande anges i internationella verkställighetslagen att, om förverkandet angår någon annan än den dömde, särskild talan ska föras mot honom och verkställighet får ske bara om förverkande hade kunnat äga rum enligt svensk lag (9 och 14 §§). Bestämmelserna är, som konstaterades vid tillträdet till konvention (a. prop. s. 32), i överensstämmelse med förverkandekonventionens. Punkt c är ny och där föreskrivs att den anmodade staten inte får åberopa det faktum att en person som är under utredning eller föremål för ett beslut om förverkande som tagits av den ansökande partens myndigheter, i framställningen nämns både som upphovs- man till den underliggande straffrättsliga överträdelsen och brottet penningtvätt. Det betyder att det inte är tillåtet att vägra samarbete på den grunden att s.k. självtvätt inte är kriminaliserat i den anmodade staten. Stater där självtvätt inte är brottsligt kan således inte neka en annan stat bistånd enligt konventionen med hänvis- ning till att kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt. Det är dock möjligt för en stat att trots detta vägra samarbete med hän- visning till vägransgrunden i artikel 28.1 a (förklarande rapporten p. Med vårt förslag till utvidgning av det kriminaliserade området till att även omfatta självtvätt (se avsnitt 5.12) torde det inte uppstå några problem vid internationellt samarbete i de situationer som avses i artikel 28.8 c. I artikel 29 klargörs att den anmodade parten kan skjuta upp en begärd åtgärd, om denna skulle skada dess myndigheters utred- ningar eller rättsliga förfaranden. Det betyder att den anmodade statens egna anspråk har företräde. Innan samarbete med annan part vägras eller skjuts upp måste emellertid enligt artikel 30 den anmodade parten överväga om verkställighet kan ske partiellt eller på vissa villkor som den bedömer som nödvändiga. Denna möjlig- het torde kunna användas om det behövs för att undvika dubbelförverkande. Likalydande bestämmelser fanns konvention. Enligt 5 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål kan rättslig hjälp som lämnas en annan stat i enskilda fall förenas med villkor som är påkallade med hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. Artiklarna 29 och 30 medför inte några krav på lagändringar. 8.3.25Underrättelser och skyddande av tredje parts rättigheter (artiklarna 31–32) Bedömning: Svensk rätt stämmer överens med konventionens bestämmelser. Lagändringar är därför inte nödvändiga. Däremot bör – liksom vid tillträdet till konvention – utnyttja möjligheten att reservera sig mot bestämmelsen i arti- kel 21.2 b, som innebär att handlingar kan sändas för delgivning mellan konventionsstaterna på tjänstemannanivå. Underrättelse om handlingar (artikel 31) Enligt artikel 31.1 ska parterna i möjligaste mån lämna varandra bistånd att delge rättegångshandlingar till personer som berörs av säkerhetsåtgärder och förverkande. I artikel 31.2 anges att detta åtagande inte ska inverka på möjligheten att per post skicka rättegångshandlingar direkt till personer utomlands (punkt a), eller möjligheten för stämningsmän, tjänstemän eller andra behöriga myndigheter hos den part som utfärdat beslutet att delge rätte- gångshandlingar direkt genom den partens konsulära myndigheter eller genom stämningsmän, tjänstemän eller andra behöriga myndigheter hos den mottagande parten (punkt b). En part har rätt att motsätta sig ett sådant delgivningsförfarande som anges i artikel 31.2 a och b genom att lämna en förklaring om detta i samband med undertecknandet eller tillträdet till konventionen. I artikel 31.3 anges slutligen att när rättegångshandlingar delges personer utom- lands som berörs av säkerhetsåtgärder eller beslut om förverkande som tagits av den avsändande parten ska den parten ange vilka rättsmedel som står till förfogande för sådana personer enligt dess lagstiftning. Artikeln överensstämmer med artikel 21 konvention. Vid tillträdet till den konventionen bedömdes artikel 21.2 a inte medföra några problem för svensk del eftersom den motsvaras av föreskrifterna i kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handlingar på begäran av utländsk myndighet. Det behövdes därför inte något förbehåll mot att den främmande staten översänder handlingarna direkt eller via egna konsulära myndigheter till den person som söks för delgivning i enlighet med punkt 2 a. Motsvarande bedömning kan göras även . När det gällde motsvarigheten till punkt 2 b, som alltså innebär att handlingar ska kunna sändas för delgivning mellan konventions- stater på tjänstemannanivå, ansåg regeringen däremot att det var nödvändigt för att göra en reservation. Regeringen hänvisade till att det fanns motsvarande bestämmelser i såväl om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil som kommersiell natur som i Lugano- konventionen och att vid tillträdet till dessa konventioner utnyttjat möjligheten att reservera sig. Eftersom de omständigheter som legat till grund för dessa reservationer alltjämt förelåg ansåg regeringen att tills vidare borde utnyttja den reservations- rätt som fanns i förverkandekonventionen. Den nya är direkt tillämplig i . Enligt den finns inte samma utrymme för EU:s medlems- stater att reservera sig mot den bestämmelse i konventionen som ger en möjlighet att sända handlingar för delgivning mellan kon- ventionsstaterna på tjänstemannanivå. är det gemenskapen som avger sådana reservationer med avseende på vissa territorier. Vare sig eller någon annan medlemsstat har begärt att gemenskapen ska lämna en sådan reservation i samband med ratifi- ceringen av den nya konventionen (Ds 2008:87 s. 51). således inte finnas något formellt hinder mot att skicka handlingar direkt från en utländsk myndighet till en svensk myndighet med begäran om delgivning. Precis som regeringen gjorde vid tillträdet till Lugano- konvention kan dock ifrågasättas om ett delgivningsförfarande på tjänstemannanivå skulle innebära någon effektivitetsvinst för svenska förhållanden. Generellt torde det nämligen vara enklare och mer effektivt för såväl utländska som svenska myndigheter, om framställningar om delgivning sker genom en central myndighet. I departementspromemorian Internationell delgivning (Ds 2011:46) har lämnats förslag till en ny, moderniserad och mer lättillgänglig reglering av internationell delgivning. En förordning om bistånd med delgivning i internationella förhållanden föreslås ersätta bland annat kungörelsen (1909:24 s. 1) angående delgivning av handlingar på begäran av utländsk myndighet. Enligt den nya förordningen ska i lämna bistånd med delgivning i till utländsk domstol, annan utländsk myndighet eller till någon som enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt är behörig att begära bistånd med delgivning här i landet. Om en ansökan om delgivning i har getts in till en annan myndighet än i , får myndig- heten lämna över ansökan till eller själv lämna bistånd med delgivning med tillämpning av vad som föreskrivs i den föreslagna förordningen. Mot den angivna bakgrunden anser vi att mycket talar för att det är mest effektivt att behålla kravet på att bistånd med delgivning av handlingar enligt konventionen ska ske via en central myndighet. Vi föreslår därför att i samband med tillträdet till konvention utnyttjar möjligheten att reservera sig mot tillämp- ningen av artikel 31.2 b. Skyddande av tredje mans rättigheter (artikel 32) Artikel 32 innehåller bestämmelser om skydd av tredje mans rättigheter. I punkt 1 anges att när den anmodade parten handlägger en framställning om samarbete enligt avdelning 3 och 4, dvs. om säkerhetsåtgärder och verkställighet av beslut om förverkande, ska den erkänna alla rättsliga beslut som den ansökande parten tagit och som rör de rättigheter tredje part hävdar. Enligt punkt 2 kan dock erkännande vägras under vissa förut- sättningar. Så kan ske om tredje parter inte har haft tillräcklig möjlig- het att hävda sina rättigheter (a), eller om beslutet är oförenligt med ett beslut som den anmodade parten redan tagit i samma fråga (b), eller om det är oförenligt med den anmodade partens allmänna rättsprinciper (c), eller, slutligen, om beslutet har tagits i strid med rättsregler enligt vilka den anmodade parten har förbehållit sig domsrätten i frågan (d). Bestämmelsen är likalydande med artikel 22 konvention. Det finns inte någon direkt motsvarighet till punkt 2 a i vare sig internationella verkställighetslagen eller lagen om internationell rättslig hjälp. Internationella verkställighetslagen innehåller emeller- tid bestämmelser som har samma syfte. Enligt 9 § första stycket gäller i de fall framställningen avser förverkande som angår någon annan än den dömde, att särskild talan ska föras mot honom, om han inte har hörts i den utländska rättegången. För sådan talan gäller i tillämpliga delar reglerna i om åtal för brott för vilket inte kan följa svårare straff än böter. Vidare anges i 14 § tredje stycket att om förverkande angår någon annan än den dömde, förverkande får beslutas endast om förverkande hade kunnat ske enligt svensk lag i en rättegång i . Det betyder att de begränsningar som gäller enligt svenska regler kommer att gälla även vid internationellt samarbete. I den situation som anges i punkt 2 b föreligger verkställighets- hinder enligt 5 § 6 internationella verkställighetslagen. Enligt 2 kap. 14 § andra stycket 3 lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål får en ansökan om rättslig hjälp avslås i en sådan situation. När det gäller sådana fall som anges i punkt 2 c föreligger enligt 5 § 4 internationella verkställighetslagen hinder mot verkställighet. I 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål föreskrivs att en ansökan om rättslig hjälp ska avslås i ett sådant fall. För att beslag eller kvarstad ska få tillämpas för att säkerställa ett förverkande som beslutats i en annan stat gäller bland annat att beslutet om förverkande ska kunna verkställas här. Härigenom blir bestämmelserna i internationella verkställighetslagen indirekt tillämpliga även i fråga om säkerhetsåtgärder och liknande bistånd. Några sådana exklusiva jurisdiktionsregler som avses i punkt 2 d finns inte i svensk lag (jfr prop. 1995/96:49 s. 35). Regeringen ansåg vid tillträdet till konvention att gällande regler utgjorde en lämplig avvägning mellan intresset att tillgodose tredje mans intressen och önskemålet att kunna verk- ställa utländska avgöranden i . Förverkandekonventionen innehöll visserligen inte några direkta motsvarigheter till den svenska regleringen om särskild talan mot tredje man under verkställighets- förfarandet. Eftersom konventionen ger uttrycklig möjlighet att vägra verkställighet i det fall tredje mans rättigheter satts åsido borde det dock vara förenligt med konventionen att i enlighet med de svenska reglerna förena möjligheten till verkställighet med rätten för tredje man att göra sina anspråk gällande under verk- ställighetsförfarandet. Sammanfattningsvis ansåg regeringen därför att de svenska reglerna måste anses vara i överensstämmelse med konventionen (a. prop. s. 34 f.). Vi delar denna bedömning. 8.3.26Procedurregler och andra allmänna bestämmelser (artiklarna 33–45) Förslag: I enlighet med artikel 35 punkt 3 bör lämna en förklaring om att en framställning ställd till enligt konventionen ska vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller vara åtföljd av en översättning till något av dessa språk. Bedömning: kan tillträda konventionen utan att det behövs några lagändringar i fråga om proceduren vid inter- nationellt samarbete, eller när det gäller de allmänna bestäm- melserna. I avdelning 7 har samlats regler om hur proceduren vid samarbete enligt konventionen ska se ut liksom andra bestämmelser som har betydelse för de olika typerna av samarbete. Enligt artikel 33 åtar sig parterna att utse en central myndighet, eller om det är nödvändigt flera myndigheter, som ska svara för att sända och besvara framställningar enligt detta kapitel, handlägga sådana framställningar eller överlämna dem till de behöriga myndig- heterna för handläggning. Huvudregeln är enligt artikel 34.1 att de centrala myndigheterna ska kommunicera direkt med varandra. I brådskande fall kan dock enligt punkt 2 framställningar eller meddelanden skickas direkt mellan parternas rättsliga myndigheter (inklusive allmänna åklagare). Om så sker ska dock den ansökande partens centralmyndighet sända en kopia av framställ- ningen eller meddelandet till den anmodade partens centrala myndighet. Vidare får sådana framställningar och meddelanden enligt punkt 3 översändas genom . Är den myndighet som har tagit emot framställningen inte behörig, ska enligt punkt 4 framställningen lämnas över till den myndighet som är behörig som den ansökande staten underrättas. Avser framställningen samarbete för spaningsändamål som inte innefattar användning av tvångsmedel utan endast information och liknande, ska enligt punkt 5 framställningar och meddelanden alltid kunna sändas direkt mellan de berörda myn- digheterna i respektive stat, oavsett om ärendet är brådskande eller inte. Punkt 6 är ny och innebär att den ansökande partens rättsliga myndigheter kan sända utkast till framställningar eller med- delanden enligt detta kapitel direkt till den anmodade partens motsvarande myndigheter före en formell framställning. Syftet med detta är att påskynda handläggningen av en kommande, formell begäran om samarbete. En ansökan om internationell rättslig hjälp i ska enligt 2 kap. 6 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ges in till som lämnar ansökan till Åklagarmyndig- heten eller till behörig domstol, om inte ansökan ska prövas av regeringen. En ansökan från en stat som är medlem i EU eller från , eller får dock göras direkt hos behörig åklagare eller domstol. Så får ske även i andra fall när det finns en internationell överenskommelse om det. Enligt internationella verkställighetslagen ska en framställning om verkställighet enligt brottmålsdomskonventionen göras hos (8 §). Därefter ska regeringen pröva om det finns skäl att avslå framställningen direkt. Om den inte avslås ska den överlämnas till Riksåklagaren för vidare handläggning. När det gäller verkställighet av beslut om förverkande inom EU gäller enligt lagen om erkännande och verkställighet av beslut om för- verkande inom Europeiska unionen att det är Kronofogdemyndig- heten som ska ta emot och pröva om beslut om förverkande ska erkännas och verkställas här i landet (4 och 5 §§ nämnda lag). De regler som nämnts är i överensstämmelse med konven- tionens bestämmelser. Däremot finns det inte någon möjlighet i internationella verkställighetslagen till direkt kommunikation mellan berörda myndigheter. Konventionen är dock inte obliga- torisk på den punkten att sådan direkt kommunikation ska kunna Om de rättsliga myndigheterna kommunicerar direkt med varandra är det emellertid nödvändigt att en kopia av fram- ställningen eller meddelandet skickas till den centrala myndigheten i den anmodade staten. I de fall det är bråttom och en kontakt tas direkt med berörd myndighet måste alltså informeras och därefter kan den formellt riktiga handläggnings- ordningen följas. De svenska reglerna innebär inte något hinder mot att kommunikation sker direkt mellan de berörda myndig- heterna i fråga om samarbete gällande efterspaning som inte innefattar tvångsåtgärder (jfr 1 kap. 2 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). I artikel 35 finns bestämmelser om vilka krav som ska respektive får ställas på framställningens form och språk. Av punkt 1 framgår att alla framställningar ska göras skriftligt. En nyhet konvention är att det anges uttryckligen att de får sändas elektro- niskt eller med annan teleteknik. En förutsättning för detta är emellertid att den ansökande parten när som helst är beredd på att ta fram en skriftlig förteckning över sådana meddelanden och deras ursprung. Varje part kan dock när som helst lämna en förklaring om under vilka förhållanden den är beredd att godta och verkställa framställningar som mottagits elektroniskt eller på annat sätt. Enligt punkt 2 får en stat inte kräva att framställningar eller bifogade handlingar översätts. Från denna regel görs dock ett viktigt undantag i punkt 3. Där anges nämligen att en part i samband med undertecknandet eller ratificeringen kan förbehålla sig rätten att kräva att framställningar som görs och handlingar som är fogade till sådana framställningar ska åtföljas av en översättning till partens eget språk, ett av officiella språk eller till det av dessa språk som den anger. En ansökan om rättslig hjälp i och bifogade handlingar ska, enligt 2 kap. 5 § lagen om internationell rättslig hjälp i brott- mål, vara skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk, om inte den handläggande myndigheten i det enskilda fallet godtar ett annat språk.