sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Slutligen ska organet till största del vara finansierat av staten, regionala eller lokala myndigheter eller stå under sådan kontroll eller ledning. direktiv (artikel 2.2) hänvisas i stället till den i sak överensstämmande definitionen för upphandlande myndighet i de 15EGT L 209, 24.7.1992, s. 1. 16EGT L 199, , s. 1. 17EGT L 199, , s. 54. 18EGT L 199, , s. 84. Direktiven om bekämpande av sena betalningar nya direktiven om offentlig upphandling, artikel 2.1 a i direktiv /17/EG19 och artikel 1.9 i direktiv /18/EG20. Företag definierades direktiv som varje organisation som handlar inom sin oberoende ekonomiska eller yrkesmässiga verksamhet, även om den drivs av en ensam person (artikel 2.1 tredje stycket). direktiv har en motsvarande formulering, med tillägget att offentliga myndigheter inte innefattas i begreppet (artikel 2.3). direktiv gavs medlemsstaterna en möjlighet att undanta skulder som var föremål för insolvensförfarande mot gäldenären, äldre avtal samt räntefordringar understigande (artikel 6.3). direktiv medger inte undantag för mindre räntefordringar. Undantag är alltjämt tillåtet för skulder som är föremål för ett insolvensförfarande och för äldre avtal ingångna före (artikel 1.3 resp. 12.4). Genom direktiv har införts bestämmelser som begränsar betalningsperiodens längd vid handelstransaktioner. Bestämmelserna har inte någon motsvarighet direktiv. I det följande redovisas regleringen direktiv angående betalningsperiodens längd. Vid handelstransaktioner mellan företag råder fortfarande i princip avtalsfrihet för parterna när det gäller att bestämma tidpunkten för betalning. direktiv anger att medlemsstaterna ska se till att betalningsperioden som huvudregel inte överstiger . Från vilken tidpunkt betalningsperiodens början ska räknas anges emellertid inte. Tidsfristen får överskridas under förutsättning att det uttryckligen fastställts i avtalet och att det inte är grovt oskäligt gentemot borgenären enligt vad som anges i artikel 7 (artikel 3.5). Det finns även en särskild bestämmelse som begränsar tiden för en undersökning av en varas eller tjänsts överensstämmelse med avtalet. Direktivet anger att medlemsstaterna ska säkerställa att en 19EGT L 134, 30.4.2004, s. 1. 20EGT L 134, 30.4.2004, s. 114. Direktiven om bekämpande av sena betalningar sådan kontroll inte pågår än från mottagandet av varorna eller tjänsterna. Även i detta fall är det möjligt att överskrida tidsgränsen, om det uttryckligen fastställts i avtalet och det inte är grovt oskäligt gentemot borgenären (artikel 3.4). Handelstransaktioner när gäldenären är en offentlig myndighet När det gäller handelstransaktioner där gäldenären är en offentlig myndighet, ställer direktiv upp en tvingande begränsning av hur lång betalningstiden får vara. Vid sådana offentliga handelstransaktioner får betalningstiden normalt inte överstiga efter den dag då gäldenären mottog fakturan (eller en likvärdig begäran om betalning). Om det är osäkert vilken dag mottagande skett, ska betalning i stället ske efter dagen som gäldenären mottog varorna eller tjänsterna. Samma tidsfrist gäller om gäldenären får fakturan innan varan eller tjänsten mottagits (artikel 4.3 a i-iii). För myndigheter i gäldenärsrollen är det inte tillåtet att avtala om när en faktura ska anses mottagen (artikel 4.3 b). Om varorna eller tjänsterna ska godkännas eller kontrolleras enligt avtal eller lag och fakturan mottas innan eller som godkännandet sker, får betalningstiden inte överstiga från godkännandet (artikel 4.3 a iv). På motsvarande sätt som för företag får kontrollförfarandet i sig inte pågå längre än från mottagande av varorna eller tjänsterna, om inte annat uttryckligen fastställts i avtalet eller anbudshandlingarna och under förutsättning att det inte är grovt oskäligt gentemot borgenären enligt artikel 7 (artikel 4.5). För vissa särskilt angivna typer av offentliga myndigheter får medlemsstaterna generellt förlänga den längsta tillåtna betalningsperioden till . Myndigheter som kan komma ifråga för ett sådant undantag är offentliga myndigheter som bedriver ekonomisk verksamhet av industriell eller kommersiell natur genom att erbjuda varor eller tjänster på marknaden. Det krävs dessutom att de, i egenskap av offentligt företag, omfattas av de insynskrav som anges i kommissionens direktiv /111/EG om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstater och offentliga företag samt i vissa företags ekonomiska verksamhet.21 Även offentliga organ som tillhandahåller hälso- och sjukvård kan ges en generell möjlighet att tillämpa upp till 60 dagars betalningstid (artikel 4.4). 21 EUT L 318, 17.11.2006, s. 17. Direktiven om bekämpande av sena betalningar Därutöver ger direktivet parterna ett visst utrymme att vid offentliga handelstransaktioner bestämma betalningsperioder i intervallet 31–. Förutsättningen är att än objektivt sett är motivera[d] mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär eller inslag och att det uttryckligen har överenskommits i avtalet. Betalningstiden får dock under inga omständigheter överskrida (artikel 4.6; jfr dock nedan angående betalningsplaner). direktiv anges att direktivet inte ska påverka parternas möjligheter att avtala om betalningsplaner för avbetalningar. Om någon av avbetalningarna inte görs , ska ränta och annan ersättning enligt direktivet beräknas på grundval av de belopp som har förfallit till betalning (artikel 5). Någon motsvarande bestämmelse fanns inte direktiv. Borgenärens automatiska rätt till dröjsmålsränta Enligt direktiv skulle en borgenär ha rätt till dröjsmålsränta, om borgenären dels hade fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldigheter, dels inte hade mottagit det förfallna beloppet . Det skulle dock inte gälla om gäldenären inte var ansvarig för dröjsmålet (artikel 3.1 c). Rätten till ränta skulle inträda efter det att betalningsfristen gått ut, utan att det skulle krävas någon åtgärd från borgenärens sida (artikel 3.1 b). direktiv beskrivs borgenärens automatiska rätt till dröjsmålsränta på ett i princip överensstämmande sätt (artikel 3.1 respektive 4.1). Den svenska språkversionen anger dock att en förutsättning för borgenärens rätt till dröjsmålsränta är att gäldenären inte är ansvarig för betalningsförseningen. Det ligger emellertid i sakens natur, vilket bekräftas vid en jämförelse med övriga språkversioner, att innebörden av bestämmelsen (trots den svenska ordalydelsen) är att borgenären saknar rätt till ränta i de fall gäldenären inte är Direktiven om bekämpande av sena betalningar ansvarig för betalningsdröjsmålet.22 Detta överensstämmer också med formuleringen direktiv. Bestämmelsen om en borgenärs rätt till dröjsmålsränta har direktiv kompletterats med regler om förbud mot oskäliga avtalsvillkor och bruk. I artikel 7.2 anges att ett avtalsvillkor eller ett bruk om att ränta vid sen betalning inte får tas ut, ska anses som grovt oskäligt. Tidpunkt från vilken dröjsmålsränta ska betalas direktiv angavs att om en förfallodag hade avtalats mellan parterna, skulle dröjsmålsräntan betalas efter förfallodagen (artikel 3.1 a). Om någon förfallodag inte hade avtalats, skulle dröjsmålsränta i stället utgå efter det att gäldenären mottog en faktura (eller en likvärdig begäran om betalning). Om det var osäkert vilken dag som mottagandet skett, skulle ränta utgå efter dagen som gäldenären erhöll varorna eller tjänsterna. Detsamma gällde om gäldenären fick fakturan innan varorna eller tjänsterna hade mottagits. Vid kontroll (undersökning) av en varas eller tjänsts överensstämmelse med avtalet skulle, om fakturan mottogs innan eller som kontrollen skedde, ränta utgå efter undersökningsdagen (artikel 3.1 b direktiv). Reglerna om dröjsmålsränta när det gäller handelstransaktioner mellan företag är oförändrade direktiv (artikel 3.3). Bestämmelserna direktiv innebär i praktiken inte heller någon förändring vid handelstransaktioner där gäldenären är en offentlig myndighet. Borgenären har rätt till dröjsmålsränta vid utgången av de i direktivet föreskrivna betalningstiderna (artikel 4.1). Om inte en tidigare förfallodag har avtalats, gäller alltså 30-dagars- fristerna enligt artikel 4.3 a (se ovan). Enligt direktiv skulle dröjsmålsräntan – om inte annat avtalats – motsvara den ränta som använde vid sin senaste refinansieringstransaktion (referensräntan) med ett tillägg av . Referensräntan bestäms för i taget. 22 Se artikel 3.1 b och 4.1 b i t.ex. den engelska språkversionen. Direktiven om bekämpande av sena betalningar För länder som inte var med i den tredje etappen av EMU användes en motsvarande referensränta som fastställdes av medlemsstatens centralbank (artikel 3.1 d). direktiv innebär dels en förändring av den lagstadgade räntans höjd, dels vissa tvingande inslag. Nivån på den lagstadgade dröjsmålsräntan har höjts till över referensräntan (artikel 2.6 och 2.7). För företag råder i princip fortfarande avtalsfrihet angående dröjsmålsräntans höjd, under förutsättning att räntenivån inte är att bedöma som grovt oskälig mot borgenären enligt den allmänna bestämmelsen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor och bruk i artikel 7 (artikel 3.1 och 2.5). Om gäldenären är en offentlig myndighet får emellertid den avtalade dröjsmålsräntan inte understiga den lagstadgade räntan (artikel 4.1). direktiv föreskrevs att en borgenär hade rätt till skälig ersättning för alla relevanta indrivningskostnader som uppkom till följd av gäldenärens sena betalning. Denna rätt gällde under förutsättning att gäldenären var ansvarig för förseningen. Medlemsstaterna gavs en möjlighet att fastställa schabloniserade ersättningsnivåer (artikel 3.1 e). Bestämmelsen har fått en annan utformning direktiv. Om dröjsmålsränta ska utgå, har en borgenär automatiskt rätt till ersättning från gäldenären med ett fast minimibelopp om (artikel 6.1–6.2). Borgenären har därutöver rätt till skälig ersättning för alla indrivningskostnader som överstiger det fasta beloppet, exempelvis kostnader som uppkommit på grund av att en jurist eller en indrivningsbyrå anlitats. Förutsättningen är att kostnaderna har uppkommit till följd av gäldenärens försenade betalning (artikel 6.3). Bestämmelsen om borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader har direktiv kompletterats med regler om förbud mot oskäliga avtalsvillkor och bruk. I artikel 7.3 anges att ett avtalsvillkor eller ett bruk om att ersättning för indrivningskostnader inte får tas ut, ska presumeras vara grovt oskäligt. Direktiven om bekämpande av sena betalningar direktiv innehöll bestämmelser som syftade till att skydda borgenären mot grovt oskäliga betalningsvillkor. Reglerna var av såväl civilrättslig som marknadsrättslig karaktär (artikel 3.3–3.5). Medlemsstaternas skyldighet att tillhandahålla möjligheter för borgenären att angripa ett oskäligt avtalsvillkor eller bruk har betonats ytterligare direktiv (artikel 7). direktiv angav att en överenskommelse om betalningstidpunkt eller dröjsmålsränta, som var att anse som grovt oskälig mot borgenären, måste kunna angripas civilrättsligt. Ett sådant villkor skulle antingen inte vara verkställbart eller ge upphov till skadeståndskrav. Vid bedömningen av om ett villkor var grovt oskäligt skulle alla omständigheter beaktas, inklusive gott handelsbruk och produktens beskaffenhet. Hänsyn skulle också tas till om gäldenären hade objektiva skäl att avvika från bestämmelserna i direktivet om dröjsmålsränta. Om ett avtalsvillkor ansågs vara grovt oskäligt, skulle de lagstadgade villkoren gälla under förutsättning att inte de nationella domstolarna fastställde andra skäliga villkor (artikel 3.3). direktiv har reglerna om oskäliga avtalsvillkor arbetats om och finns numera i en särskild artikel. Bestämmelsen omfattar bl.a. villkor om tidpunkt eller period för betalning, räntesats för dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader. Rättsföljden av att ett avtalsvillkor eller ett bruk är grovt oskäligt är detsamma som direktiv, dvs. ett sådant villkor ska antingen inte vara verkställbart eller grunda rätt till skadestånd (artikel 7.1). Vid oskälighetsbedömningen ska, i likhet med vad som gällde enligt direktiv, alla omständigheter i fallet beaktas. Bedömningen ska bl.a. ta hänsyn till produktens eller tjänstens beskaffenhet och till om det är fråga om en kraftig avvikelse från gott handelsbruk. Dessutom ska beaktas om gäldenären har något objektivt skäl för att avvika från den lagstadgade räntesatsen för ränta vid sen betalning, det fasta ersättningsbeloppet för indrivningskostnader eller bestämmelserna om begränsning av betalningsperiodens längd (artikel 3.5, 4.3 a, 4.4 och 4.6). Direktiven om bekämpande av sena betalningar Som nämnts anges särskilt att ett villkor om att ränta vid sen betalning inte får tas ut ska anses som grovt oskäligt (artikel 7.2). Ett villkor om att ersättning för indrivningskostnader inte får tas ut ska presumeras vara grovt oskäligt (artikel 7.3). De marknadsrättsliga bestämmelserna direktiv innebar att det skulle finnas lämpliga och effektiva medel för att förhindra att grovt oskäliga villkor används (artikel 3.4). Direktivet föreskrev särskilt att det skulle finnas möjlighet för organisationer som företräder små och medelstora företag att vidta rättsliga åtgärder för att förhindra en fortsatt användning av grovt oskäliga villkor (artikel 3.5). Bestämmelserna direktiv är i detta avseende helt överensstämmande, med undantag för att uttrycket små och medelstora företag har bytts ut mot företag (artikel 7.4 och 7.5). direktiv föreskrevs att medlemsstaterna skulle ha regler som såg till bl.a. att en säljare behöll rätten till varor som sålts på kredit, under förutsättning att avtal hade träffats om ett återtagandeförbehåll (artikel 4). En likalydande bestämmelse finns i det nya direktivet (artikel 9). Indrivning av obestridda fordringar I båda direktiven anges att medlemsstaterna ska se till att det finns förutsättningar för en borgenär att få en exekutionstitel för en obestridd fordran från det att talan väcktes. Den tid det tar att delge handlingar och sådan tid som beror på borgenären räknades inte in i fristen (artikel 5 direktiv). En i huvudsak överensstämmande regel finns direktiv (artikel 10). Direktiven om bekämpande av sena betalningar Av direktiv följer att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa insyn om de rättigheter och skyldigheter som följer av direktivet, inbegripet att offentliggöra den lagstadgade dröjsmålsräntan. Medlemsstaterna ska vid behov informera om påföljderna vid sen betalning. Medlemsstaterna får uppmuntra införandet av uppförandekoder för snabba betalningar samt i övrigt bidra till en kultur med snabba betalningar (artikel 8). Någon motsvarighet till dessa bestämmelser fanns inte direktiv. 4 Betalningsvillkor i svensk rätt I samband med att direktiv genomfördes i svensk rätt, gjordes bedömningen att lagstiftningen i stor utsträckning redan uppfyllde direktivets krav. Vissa lagändringar genomfördes dock i bland annat räntelagen (1975:635) och lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare (avtalsvillkorslagen). I vårt uppdrag ingår att undersöka hur svensk rätt förhåller sig till direktiv samt att ta ställning till behovet av författningsändringar. I detta kapitel presenteras den svenska lagstiftningen av betydelse för genomförandet av det nya direktivet. Inledningsvis redovisas hur betalningsvillkor kan bestämmas enligt svensk rätt (avsnitt 4.2). Därefter redogörs för lagstiftningen kring betalningstider (avsnitt 4.3), dröjsmålsränta (avsnitt 4.4), ersättning för indrivningskostnader (avsnitt 4.5), återtagandeförbehåll (avsnitt 4.6) och skyndsam indrivning av obestridda fordringar (avsnitt 4.7). Slutligen behandlas reglerna om oskäliga avtalsvillkor (avsnitt 4.8). 4.2Olika sätt att bestämma betalningsvillkor Direktivet innehåller vissa krav på de betalningsvillkor som används vid handelstransaktioner. Sådana villkor kan bestämmas på olika sätt. Parterna kan avtala om betalningsvillkoren, men villkoren kan också framgå av lag eller bestämmas genom olika former av sedvänjor. I detta avsnitt redogörs för olika sätt som betalningsvillkor kan bestämmas enligt svensk rätt. Betalningsvillkor i svensk rätt Borgenären och gäldenären kan avtala om villkoren i ett fordringsförhållande. I svensk rätt uppställs i normalfallet inga krav på att avtalet ska ha en viss form. Det kan ingås såväl skriftligen som muntligen. I vissa fall, exempelvis vid köp av fast egendom, finns det dock krav på att ett avtal ska ha viss form (skriftligt) för att få bindande verkan. Avtalsfriheten är en grundläggande förmögenhetsrättslig princip. Detta innebär att det finns en frihet för var och en att bestämma om avtal ska ingås, med vem det ska ingås och vilket innehåll avtalet ska ha. Avtalsfriheten kan motiveras med är att det är marknadens aktörer som är mest lämpade att avgöra dessa frågor. Principen anses gynna både de kommersiella aktörerna och samhället i stort. Lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen) innehåller de centrala avtalsrättsliga bestämmelserna i svensk rätt. Det är en dispositiv lag, som alltså gäller i den mån inte annat överenskommits eller följer av lag eller sedvänja. Lagen anger att avtal sluts enligt den s.k. anbud – acceptmodellen (2–9 §§). Förenklat innebär detta att den ena parten (anbudsgivaren) lämnar ett anbud, som den andra parten (anbudsmottagaren) svarar på med en accept. Om accepten överensstämmer med anbudet (dvs. att viljeförklaringarna överensstämmer), har i normala fall ett bindande avtal ingåtts. I praktiken sluts emellertid avtal knappast genom ett så schematiskt agerande från parternas sida. I några fall agerar båda parterna aktivt i avtalsslutandet genom förhandlingar som leder till en muntlig överenskommelse eller ett skrivet kontrakt. Avtalsbundenhet kan dock även uppstå genom att den ena parten underlåter att agera i förhållande till sin motpart. Ett exempel på detta är när en köpare förhandlar om ett avtal med en säljare och säljaren sedan skickar en orderbekräftelse med de betalningsvillkor som säljaren anser vara avtalade mellan parterna. Om orderbekräftelsen får stå oemotsagd och det inte finns någon omständighet som talar emot att parterna avtalat i enlighet med denna, kan betalningsvillkoren i orderbekräftelsen bli bindande mellan parterna genom passivitet. Bundenhet kan även uppkomma genom att parterna agerar som om avtal hade träffats mellan dem, utan att så skett i mer formell mening. Ett exempel på detta kan vara en leverantör som utan uttrycklig beställning skickar en vara till ett annat företag. Om mottagaren i detta fall konsumerar varan, kan ett bindande köpe- Betalningsvillkor i svensk rätt avtal anses ha uppkommit genom det mottagande företagets s.k. konkludenta handlande. Ett inte ovanligt sätt att reglera villkoren i ett avtalsförhållande är att parternas överenskommelse hänvisar till ett standardavtal. Det är standardiserade avtalsvillkor som upprättas i syfte att användas t.ex. vid likartade affärstransaktioner i en viss bransch. Avtalet kan vara ensidigt utformat av den ena parten. Det kan också vara fråga om ett standardavtal som arbetats fram av flera avtalsparter, där villkoren ofta ger uttryck för gällande branschpraxis (handelsbruk). För att standardvillkor ska anses utgöra en del av det enskilda avtalet, krävs att villkoren har införlivats i avtalet. Utgångspunkten är att standardvillkoren ska vara inkluderade i avtalsdokumentationen. Något krav på att avtalsparterna faktiskt tagit del av villkoren finns emellertid inte. I vissa fall är det tillräckligt att i det individuella avtalet enbart hänvisa till standardvillkoren. För bedömningen av om ett standardvillkor – som inte ingått som en del av det individuella avtalet – har införlivats i ett avtalsförhållande, har i praxis tillmätts betydelse om avtalet ingåtts mellan två näringsidkare eller mellan en näringsidkare och en konsument samt till parternas tidigare affärsrelationer. Vidare har beaktats om standardvillkoret har varit överraskande eller betungande, om och på vilket sätt det förekommit någon form av hänvisning till villkoren och vilka möjligheter köparen har haft att ta del av dem i samband med avtalsslutet.1 Betalningsvillkor som fastställs genom lag Betalningsvillkor kan i vissa fall framgå av lag. Även om avtalsfriheten är en grundläggande princip inom den svenska avtalsrätten, finns det ändå en omfattande lagreglering. En stor del av lagstiftningen är förvisso dispositiv, men det förekommer också tvingande lagregler. Som exempel på lagar som innehåller bestämmelser om betalningsvillkor av olika slag kan nämnas räntelagens reglering om dröjsmålsränta, bestämmelserna i köplagen och i lagen (1936:81) om skuldebrev (skuldebrevslagen) om när en fordran ska betalas samt inkassokostnadslagens bestämmelser om borgenärens rätt till ersättning för vissa indrivningskostnader. I lagen (1978:599) om avbetalningsköp 1 Se bl.a. , Allmän avtalsrätt, 2010, s. 138 f. och 143 f. samt Högsta domstolens resonemang i rättsfallen NJA 1980 s. 46 och NJA 2007 s. 962. Betalningsvillkor i svensk rätt SOU 2012:11 mellan näringsidkare m.fl. finns bestämmelser bl.a. om betalningstid vid avbetalningsköp. Betalningsvillkor som bestäms genom sedvänja Betalningsvillkor kan vara bestämda utan att följa av avtal eller lag. Så kan vara fallet om det har etablerats en viss praxis eller sedvänja som blivit så allmänt accepterad att parterna normalt rättar sig efter den. En sådan sedvänja kan få betydelse för ett visst avtalsförhållande eller för en hel bransch. Ett partsbruk kan utvecklas mellan parter som har en löpande affärsförbindelse. Parterna kan komma att tillämpa ett tidigare överenskommet avtalsinnehåll även fortsättningsvis, trots att något nytt avtal inte träffas. Blir en sådan intern praxis tillräckligt etablerad, kan den bli bindande för parterna. Handlingsmönster inom en viss bransch kan också få betydelse för parternas affärsförhållanden. Det kan vara fråga om innebörden av använda uttryck eller särskilda förfaranden. Frågor som exempelvis hur en vara ska överlämnas och när den ska betalas, kan ibland lösas på ett likartat sätt inom en bransch. Ett sådant handelsbruk kan bli bindande för parterna om det är fråga om en fast och utbredd sedvänja som dessutom har nått en tillräckligt hög grad av stadga.2 Enligt allmänna förmögenhetsrättsliga principer gäller en etablerad sedvänja i vissa fall före dispositiv rätt. Denna princip kommer också till uttryck i lagstiftningen, se bl.a. 1 § andra stycket avtalslagen, 3 § köplagen, 2 § lagen (1991:351) om handelsagentur och 2 § tredje stycket kommissionslagen (2009:865). Även utan sådant lagstöd torde dock en sedvänja kunna gälla framför dispositiva regler.3 En fordran är ett rättsligt bindande betalningsanspråk som en person (borgenären) riktar mot en annan person (gäldenären). Borgenärens fordran utgör för gäldenären en skuld. Det kan exempelvis vara fråga om ett krav på betalning för en vara som ett företag har levererat till ett annat företag. Det finns inte någon allmängiltig regel i svensk rätt som anger vad som krävs för att en fordran i rättslig 2Jfr bl.a. Högsta domstolens resonemang i rättsfallet NJA 1980 s. 740. 3Se uttalanden i räntelagens förarbeten, prop. 1975:102 s. 114. Betalningsvillkor i svensk rätt mening ska anses ha uppkommit. Förutsättningarna för en fordrans uppkomst varierar beroende på omständigheterna i det enskilda fallet.4 direktiv innehåller, till skillnad års direktiv, regler om betalningstidens längd vid handelstransaktioner. I svensk rätt råder generellt avtalsfrihet om när en fordran ska betalas. Om inte annat har avtalats, är huvudregeln att gäldenären ska betala när borgenären begär det. Denna allmänna princip kommer till uttryck i t.ex. 49 § köplagen och 5 § skuldebrevslagen. Det finns även andra civilrättsliga lagregler som anger när en fordran förfaller till betalning. Exempelvis finns det i jordabalken regler om betalning av arrendeavgift (8 kap. 12 §) och hyra (12 kap. 20 §).