sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — Bestämmelserna om åtalsunderlåtelse får inte tillämpas så att likartade fall behandlas olika.18 Detta innebär att åklagaren, i en situation där flera personer misstänks för samma brottslighet, bör iaktta viss försiktighet vid övervägande av om åtalsunderlåtelse skall meddelas vissa misstänkta medan åtal väcks mot andra misstänkta. I dessa fall kan det finnas skäl att väcka åtal i högre utsträckning än vad som varit fallet vid en rent individuell bedömning. Detta gäller i synnerhet om den unge under alla förhållanden skall höras inför rätta. Bör egendom till betydande värde förverkas kan detta utgöra ett sådant allmänt intresse som motiverar åtal.19 I de fall åklagaren, enligt lag (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m., inte utan särskild talan kan få ett förverkande till stånd föreligger ofta skäl att såväl ansvars- som förverkandefrågan prövas av domstol. I sådana fall bör åtal väckas. Återfall i brott skall enligt 17 § 4 st. LUL särskilt beaktas vid bedömningen av om något väsentligt allmänt intresse åsidosätts. Bestämmelsen begränsar möjligheten att besluta om åtalsunderlåtelse vid återfall i brott men den utgör inget absolut förbud mot åtalsunder- 16RåR 2006:3 s. 7. 17RåR 2006:3 s. 5 ff. 1984/85:3 s. 22. 1984/85:3 s. 22. låtelse i sådana fall. En nyanserad bedömning måste göras med hänsyn bl.a. till den tid som förflutit mellan brotten och om den nya brotts- ligheten är allvarligare eller lindrigare än den tidigare. Den tidsrymd , som enligt 22 § 2 st. LUL skall beaktas vid bedömningen av om beslut om åtalsunderlåtelse skall återkallas, bör vara vägledande även vid bedömningen enligt 17 § 4 st. LUL.20 Även senare återfall i brott kan dock beaktas.21 Om återfallet avser ett brott av samma slag eller om det är av allvarligare art än det tidigare, talar detta mot ett beslut om åtalsunderlåtelse. Endast brott som medfört fällande dom, godkänt strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse får beaktas. Vad gäller de s.k. vårdfallen anförs i RÅ:s riktlinjer därutöver att skäl för att väcka åtal vid återfall i brottslighet är att den unge kan dömas till annan påföljd än vård inom , att vård inom kan förenas med ungdomstjänst eller böter samt att i förhållande till den unge markera att samhället ser allvarligt på åter- fall i brottslighet.22 Beträffande väsentligt enskilt intresse anges följande i RÅ:s riktlinjer:23 Vid bedömningen av om det skulle strida mot ett väsentligt enskilt intresse att medge åtalsunderlåtelse är frågan om det finns ett enskilt anspråk av särskild betydelse. Vid avgörande av om detta intresse är väsentligt skall framför allt beaktas anspråkets storlek i förhållande till parternas ekonomiska förhållanden och målsägandens möjlighet att bli tillgodosedd på annat sätt, till exempel genom försäkring eller genom att den unge ersätter eller avhjälper den skada som målsäganden fått utstå.24 Detta innebär bland annat att ett relativt lågt skadestånds- anspråk ställt av en ung person med bristande ekonomi kan bedömas som väsentligt medan ett mer betydande anspråk från en vuxen eller juridisk person med solid ekonomi kan falla utanför väsentlighets- rekvisitet. Yrkande som högst uppgår till normal självrisk på för- säkring kan dock sällan bedömas som väsentligt, ens om det framställts av en ung person. Med anspråk avses inte bara skadeståndsyrkanden utan även andra anspråk, exempelvis yrkande om bättre rätt till viss egendom. Målsägandens intresse, utifrån den kränkning av integriteten som brottet har inneburit, kan också vara så starkt att åtal bör väckas. Även ett enskilt intresse grundat på kränkning kan påverkas av den miss- tänktes vilja att motverka brottets verkningar genom medling, 1994/95:12 s. 101. 1987/88:135 s. 41. 1994/95:12 s. 77. 23RåR 2006:3 s. 6 ff. 1984/85:3 s. 22 f. avhjälpande eller begränsande av skada eller annan gottgörelse av måls- äganden. I 18–21 §§ LUL finns särskilda bestämmelser om förfarandet när åklagaren meddelar åtalsunderlåtelse. Enligt 18 § första stycket ska den unge underrättas om ett beslut om åtalsunderlåtelse vid ett personligt sammanträffande med åklagaren efter det att beslutet har fattats. Den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge, ska kallas till sammanträffandet, om det inte möter hinder eller annars finns särskilda skäl mot det. Även företrädare för bör enligt bestämmelsen ges tillfälle att närvara. Den tvåveckorsfrist som föreskrivs i första stycket i 18 § är inte absolut. Enligt andra stycket i bestämmelsen får sammanträffandet äga rum senare om det är uppenbart att ett personligt sammanträffande inte kan genomföras inom den föreskrivna tiden. Det är heller inte något absolut krav på ett personligt sammanträffande för att åtals- underlåtelse ska kunna meddelas. Kan ett sådant inte genomföras ska den unge, enligt bestämmelsen i det andra stycket, underrättas skriftligen om beslutet. I 19 § anges närmare vad som åligger åklagare vid samman- träffandet med den unge. Åklagaren ska särskilt förklara inne- börden av beslutet om åtalsunderlåtelse och det skötsamhetskrav som detta är förenat med och klargöra vilka följderna kan bli av fortsatta lagöverträdelser. Även om åtalsunderlåtelse enligt LUL är huvudregeln för brott som någon begått , kan i vissa fall åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § RB komma i fråga. Bestämmelserna i 18 och 19 §§ gäller då i tillämpliga delar även i sådana fall. Vid sammanträffandet ska åklagaren förklara innebörden av det skötsamhetskrav som anges i 22 § LUL. Något uttryckligt skötsamhetskrav finns inte i fråga om beslut enligt RB. Åklagarens uppgift vid det personliga sammanträffandet att förklara innebörden av skötsamhetskravet gäller därför inte när åtalsunderlåtelse meddelas enligt reglerna i RB. Särskilt om kravet på skötsamhet och möjligheten till återkallelse av beslut om åtalsunderlåtelse I 22 § finns en bestämmelse om åligganden i tiden efter ett beslut om åtalsunderlåtelse. Den som får åtalsunderlåtelse ska iaktta skötsamhet. Beslutet får återkallas om särskilda omständigheter föranleder det. Vid bedömningen av om återkallelse ska ske ska särskilt beaktas om den unge har återfallit i brott från beslutet om åtalsunderlåtelse. Om åklagaren har utgått från att socialnämnden ska vidta en viss åtgärd men så inte blir fallet, kan detta vara ett skäl att återkalla åtalsunderlåtelsen. Enligt förarbetena är kravet på skötsamhet ett sätt att inom ramen för systemet med åtalsunderlåtelse tydligare markera för den unge hur allvarligt samhället ser på hans brottslighet.25 Skötsamhetskravet ska också kunna tjäna som stöd för föräldrarna och andra att försöka avhålla den unge från olämpliga miljöer. I skötsamhetskravet ligger bl.a. att den unge ska avhålla sig från nya brott. Det anses väsentligt att åklagaren vid sammanträffandet med den unge framhåller betydelsen av att den unge t.ex. fullföljer påbörjad utbildning, sköter sitt arbete, genomgår en överenskommen behandlingsplan eller avhåller sig från drogmissbruk. 25.2.2I vilken omfattning används böter och åtalsunderlåtelse för unga lagöverträdare? Brå har till utredningen tagit fram en särskild statistik gällande lagföringen av personer som var i åldersgruppen 15–för huvudbrottet. Av denna statistik, gällande 2010, framgår följande. Av samtliga lagföringar utgjorde åtalsunderlåtelser, strafförelägganden och påföljd genom dom. Av lagföringarna genom dom utgjorde böter. Lagföringarna genom strafföreläggande utgjordes nästan ute- slutande av böter. Av samtliga lagföringar utgjorde böter. 1987/88:135 s. 18. kan det urskiljas vissa tendenser, jämfört med . Andelen åtalsunderlåtelser har ökat från till . Andelen strafförelägganden har minskat från till . Andelen påföljder genom dom har inte förändrats nämnvärt (år ) Av lagföringarna genom dom utgjorde en andel om böter och en andel om böter. Den totala andelen böter – av samtliga lagföringar – har minskat från år 2010. Av den särskilda statistiken som Brå tagit fram framgår ytterligare om fördelningen bland lagöverträdare som påförts böter och som var för huvudbrottet. Gällande framgår följande. Av dem som påfördes böter genom strafföreläggande fick dagsböter till ett lägre antal än 60, fick dagsböter till ett antal av 60 eller mer och fick penningböter. Av dem som påfördes böter genom dom fick dagsböter till ett lägre antal än 60, fick dagsböter till ett antal av 60 eller mer och fick penningböter. Sammanlagt lagfördes i 5 135 fall böter som huvudpåföljd. I 4 161 av dessa fall () utgjordes påföljden av dagsböter till ett lägre antal än 60, i 418 fall () utgjordes påföljden av dagsböter till ett antal av 60 eller mer och i 556 fall () utgjordes påföljden av penning- böter. Av statistiken framgår också föredelningen bland dem inom gruppen underåriga lagöverträdare som fått åtalsunderlåtelse. Sammanlagt meddelades åtalsunderlåtelse i 5 655 fall. Av dem som fick åtalsunderlåtelse meddelades den i av fallen med stöd av LUL och i av fallen med stöd av RB. 25.2.3För vilka brott används böter för unga lagöverträdare? Av annan statistik som Brå tagit fram till utredningen gällande lagöverträdare i åldersgruppen 15–rörande framgår en del om vilka brott som böter lagförs för. 25.2.3.1 Böter vid strafföreläggande Totalt utfärdades strafföreläggande på böter i 3 442 fall. I av fallen var olovlig körning huvudbrott. I av fallen var det narkotikabrott, i av fallen snatteri och i av fallen rattfylleri. I av fallen var huvudpåföljden skadegörelsebrott och i lika stor andel var den brott mot knivförbud. I av fallen var huvudbrottet brott mot trafik- förordningen. Brott mot 4 kap. BrB, mened och liknande brott samt brott mot vapenlagen eller vapenförordningen gällde var och en av fallen. 25.2.3.2 Böter vid dom Totalt dömdes böter ut som huvudpåföljd i 1 780 fall. I av fallen var misshandel huvudbrott, i av fallen skadegörelsebrott, i av fallen snatteri, i av fallen olovlig körning, i av fallen brott enligt 4 kap, BrB (olaga hot och andra brott mot frihet och frid), i av fallen stöld och i av fallen brott mot narkotikastrafflagen. I av fallen gällde det antingen brott mot knivförbud, brott mot trafikförordningen eller brott mot 10 kap. BrB (för- skingring eller annan trolöshet). I av fallen gällde det antingen rattfylleri, brott mot 17 kap. BrB (brott mot allmän verksamhet), brott mot 9 kap. BrB (bedrägeri och annan oredlighet) eller våld eller hot mot tjänste- man. I av fallen gällde det antingen tillgrepp av fort- skaffningsmedel, brott mot alkohollagen, brott mot 15 kap. BrB (mened, falskt åtal m.m.), brott mot 14 kap. (förfalskningsbrott), brott mot vapenlagen, brott mot 5 kap. (ärekränkning) eller något annat trafikbrott. 25.3Allmänna utgångspunkter för våra överväganden gällande en minskad bötesanvändning Våra överväganden gäller brott som kan föranleda dagsböter Enligt våra direktiv ska vi föreslå en slopad eller minskad användning av dagsböter som påföljd för lagöverträdare under . Om en ung lagöverträdare gör sig skyldig till ett brott för vilket penningböter är föreskrivet, utmäts regelmässigt också penning- böter och inte någon alternativ påföljd. Det torde för unga lag- överträdare främst förekomma vid trafikförseelser. Det finns anledning att i det fortsatta övervägandena utgå från att denna ordning bör bestå. För det första anges det i våra direktiv endast att förslag ska lämnas på en slopad eller minskad användning av dagsböter. För det andra har penningbotsbrott närmast en karaktär av ordningsförseelse. Därtill lagförs penningbotsbrotten till största del genom polisens beslut om ordningsbot, vilket gör denna typ av straff olämpliga för annat än en mycket enhetlig och schematisk hantering också mellan olika åldersgrupper. Utöver detta kan påpekas att vi i avsnitt 16.2.5 föreslår att dagsböter alltid ska innebära en mer ingripande påföljd än penningböter, genom att det införs ett grundbelopp på som ett dagsbotsbotsstraff alltid ska överstiga. Behovet av en minskad användning av böter blir då störst beträffande dagsbotsstraff, som med våra förslag alltid kommer att ligga nivåmässigt högre än penningbotsstraff. De fortsatta övervägandena gäller därför endast brott för vilket dags- böter är föreskrivet. Om det för ett brott endast är föreskrivet böter som påföljd vilket ju är det vanligaste döms som huvud- regel påföljden ut i dagsböter. I det enskilda fallet kan dock påföljden bestämmas till penningböter. Om straffvärdet är så lågt att brottet bör föranleda lägre straff än 30 dagsböter ska enligt 25 kap. 1 § BrB straffet bestämmas till penningböter. Det gäller exempelvis snatteri till ett belopp av högst och åverkan till ett värde av högst . Sådana bötesstraff bör innefattas i våra överväganden som görs nedan gällande en slopad eller minskad användning av dagsbotsstraff. Det skulle annars kunna uppstå en märklig tröskeleffekt om det gick att åstadkomma en ordning med slopad eller minskad användning av låga dagsbots- straff men det inte skulle gälla i sådana fall där straffvärdet i det enskilda fallet föranleder att påföljden bestäms till penningböter. Övervägandena gäller underåriga lagöverträdare Många av de nackdelar som är förknippade med böter för omyndiga lagöverträdare gäller även unga myndiga lagöverträdare, särskilt sådana som är 18–. I likhet med omyndiga lag- överträdare har de sällan skaffat sig några egna inkomster att betala böterna med utan går vanligtvis fortfarande i skolan. Böterna kan därför ibland komma att betalas av någon annan, vanligtvis en förälder även om det inte torde vara lika vanligt som beträffande underåriga. Avsaknad av betalningsmöjligheter kan i andra fall leda till att bötesfordran överlämnas till indrivning och föranleder en betalningsanmärkning, vilket i sin tur kan verka menligt vid inträdet i vuxenlivet. Det sagda skulle kunna tala för att även unga lagöverträdare som hunnit bli myndiga bör inkluderas i våra överväganden gällande en slopad eller minskad bötesanvändning. Vi stannar dock vid att överväga denna fråga endast gällande omyndiga lagöverträdare. För det första anges i direktiven att bötesstraffet generellt bör få ett ökat tillämpningsområde. Det enda undantaget i direktiven görs för omyndiga lagöverträdare, varför överväganden i riktning mot att minska användningen även för andra unga lagöverträdare knappast skulle vara förenliga med våra direktiv. För det andra är de särskilda ungdomspåföljderna som huvudregel inte avsedda för lagöverträdare . Som framgår av våra överväganden i avsnitt 23.2.3 och 29.7.4 är vår upp- fattning att denna ordning bör bestå, och renodlas ytterligare. Inte heller är den särskilda regeln om åtalsunderlåtelse i LUL avsedd för myndiga lagöverträdare. I första hand bör möjligheterna till en helt slopad bötesanvändning undersökas Vi tolkar våra direktiv på så sätt att ambitionen bör vara att så långt möjligt helt utmönstra dagsböter som påföljdsalternativ för lagöverträdare under . Det säger sig självt med beaktande av den omfattning som bötesstraffet används att det skulle fodra tämligen radikala åtgärder. Redan vid en preliminär bedömning framstår det också som förenat med uppenbara svårigheter att helt slopa bötesstraffet inte minst för att böter tillsammans med de påföljder som innebär frihetsberövande är de enda påföljds- alternativ som kan verkställas tvångsvis helt utan den dömdes med- Med detta sagt är dock vår ambition att lämna förslag som så långt möjligt kan minska användningen av böter för underåriga lagöverträdare. En ändrad inriktning av bötesanvändningen på det sätt som våra direktiv anvisar bör vila på de allmänna principerna om ekvivalens, proportionalitet, likabehandling och förutsebarhet. En distinktion kan göras mellan lägre och högre bötesstraff Påföljdssystemet för unga lagöverträdare har genomgått stora reformer . Som vi angett i avsnitt 23.1 anser vi inte att det är lämpligt eller ens realistiskt att föreslå reformer som genomgripande förändrar det system som relativt har införts. Tvärtom är vår ambition att föreslå förbättringar som går att integrera i den gällande ordningen. I linje med detta utgår våra överväganden gällande bötesstraffet från den distinktion som gjordes mellan lägre och högre bötesstraff reform genom introducerandet av ungdomstjänst. Som beskrivs närmare i avsnitt 20.3 fick ungdomstjänst genom den reformen ett vitt tillämpningsområde. Påföljden ska kunna användas såväl för brott som tidigare föranlett kortare fängelse- straff som för sådana som lett till böter. Gällande förhållandet till ett bötesstraff som alternativ anges i 32 kap. 2 § BrB att, i valet mellan ungdomstjänst och böter ska ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Om alternativet är ett lindrigt bötesstraff ska dock böter istället väljas. Så är enligt propositionen normalt fallet om alternativet är ett lägre bötesstraff än omkring 60 dagsböter26. Gällande brott som kan leda till bötesstraff på 60 dagsböter eller mer har sålunda lagstiftaren angett att påföljden som huvudregel ska bestämmas till ungdomstjänst (förutsatt att det inte finns för- utsättningar för ungdomsvård). För brott som påkallar ett lägre bötesstraff än så är däremot lagstiftarens ställningstagande för när- varande att böter är den primära påföljden. Vi anser att den distink- tionen mellan lägre och högre bötesstraff utgör en viktig hållpunkt i våra fortsatta överväganden. 2005/06:165 s. 132. Minskad användning av böter olika vägar En slopad eller minskad användning av böter kan uppnås i huvudsak på tre olika sätt. För det första skulle det vara möjligt att i stället för att döma ut ett bötesstraff helt avstå från att besluta om någon straffrättslig reaktion, dvs. avstå från att döma ut påföljd. För det andra skulle det vara möjligt att döma ut någon form av varningsstraff. Det tredje alternativet är att ersätta bötespåföljden med någon annan påföljd som har ett verkställighetsinnehåll. I de följande avsnitten överväger vi dessa alternativ. 25.4Ungdomsreduktionen av bötesstraff bör förtydligas Vår bedömning: Tillämpningen av ungdomsreduktionen i 29 kap. 7 § BrB i de fall brottets straffvärde är sådant att böter kan följa på brottet, bör ske på ett mer enhetligt sätt än vad som skett. Som anförts ovan är vår utgångspunkt att utforma förslag som så långt möjligt minskar användningen av bötesstraff för lag- överträdare i åldersgruppen 15–. Som vi utvecklat ovan anser vi att den distinktion som görs i praxis mellan brott som bör föranleda ett lägre straff än 60 dags- böter och sådana som bör föranleda ett straff på 60 dagsböter eller mer, bör tjäna som en viktig hållpunkt vid våra överväganden om hur användningen av dagsböter för lagöverträdare i denna ålders- grupp ska kunna minskas. Distinktionen är avgörande för när ungdomstjänst är alltför ingripande och påföljden i stället ska bestämmas till dags- böter. Den kan enligt vår mening tjäna som en allmän vattendelare mellan den brottslighet som påkallar en straffrättslig reaktion som motsvarar ungdomstjänst i ingripandegrad och den brottslighet där måhända någon form av varningsstraff skulle kunna vara till- räckligt. Mot denna bakgrund är det olyckligt om ungdomsreduktionen inte görs på något enhetligt sätt. Detta har åtminstone tills varit fallet. Avgörande för om ungdomstjänst är alltför ingripande är storleken på det bötesstraff som annars i det enskilda fallet ska utgå. Det s.k. straffmätningsvärde som anger detta, avgörs med utgångspunkt i brottets straffvärde med beaktande av eventuella billighetsskäl enligt 29 kap. 5 § BrB och med tillämpning av den s.k. ungdomsreduktionen enligt 29 kap. 7 § BrB. Straffvärdet bestäms efter omständigheterna i det enskilda fallet. Det går dock inte att bortse från att det ofta exempelvis vid för- mögenhetsbrott på bötesnivå sker en schematisk straffvärde- bedömning utifrån exempelvis värdet på det tillgripna. Det är sällan billighetsskälen torde ha något inflytande över straffmätningen av bötesbrott. Vad som däremot är av avgörande betydelse är vilken modell (eller vilket beräkningssätt) som används vid den ungdomsreduktion som ska ske enligt 29 kap. 7 § BrB. Riksåklagaren har utfärdat riktlinjer för bestämmandet av dagsböter för brott som begåtts av unga lagöverträdare.27 Rikt- linjerna går ut på att de böter som strafföreläggs ungdomar inte ska vara högre än 90 dagsböter, i de fall böter hade tillämpats även om den tilltalade hade varit . Syftet är att det på så sätt ska skapas ett utrymme, från och med 100 dagsböter till och med 150 dagsböter, för fall då en vuxen lagöverträdare skulle ha dömts till fängelse eller till en med fängelse utbytbar påföljd. Någon reduktion ska enligt riktlinjerna inte göras i de fall lagöverträdaren har fyllt för brottet. har i rättsfallet NJA 2005 s. 878 delvis distanserat sig från en tillämpning av dessa riktlinjer även om HD uttalade att det föreligger ett större utrymme att tillämpa schabloner för ungdomsreduktionen vid bötespåföljd än vid fängelsepåföljd. HD anammade inte RÅ:s riktlinje i frågan om att 100 dagsböter eller mer bör vara straffet för ungdomar i de fall straffvärdet för brottet för en vuxen är en månads fängelse utan fastställde hovrättens dom om 80 dagsböter. HD uttalade därvid att en schabloniserad regel som tar sin utgångspunkt i straffvärdet för en vuxen kan behöva korrigeras med hänsyn till den unges omogenhet och bristande erfarenhet som har samband med den tilltalades ålder. Vidare ansåg HD att en normalpåföljd om 100 dagsböter för en ungdom där straffvärdet för en vuxen mot- 27 RåR 2004:1. svarar fängelse en månad skulle kunna innebära en straffskärpning, vilket inte domstolen ansåg motiverat. Oaktat HD:s avståndstagande (till viss del), torde RÅ:s rikt- linjer ha fått ett genomslag, både hos åklagarna som de riktar sig till vid utfärdande av strafförelägganden men även i dom- stolarna. RÅ:s riktlinjer, som ju innebär en reduktion endast om lagöverträdaren är , har dock inte tillämpats konsekvent. har i boken påföljd för brott presenterat en alternativ konstruktion som låter föreskriften om ungdomsreduktion slå igenom för lagöverträdare upp till ålder.28 Om en reduktion görs över hela linjen, även för lagöverträdare i åldersgruppen 18–20, blir den större för de yngsta lagöverträdarna. Att det blir så beror på att det reducerade området, dvs. 30–150 dagsböter, då ska rymma fler åldersgrupper. Enligt RÅ:s tabell ska ett straffvärde på 70 dagsböter (dvs. vad en vuxen hade ådömts) sättas ned till 60 dagsböter för en lag- överträdare i åldersgruppen 15–. Enligt Borgekes tabell ska motsvarande straffvärde sättas ned till 60 dagsböter för en 20-åring, till 50 dagsböter till en 19-åring eller 18-åring, till 40 dagsböter för en 17-åring eller 16-åring och till 30 dagsböter för en 15-åring. Enligt Borgekes tabell förutsätts att straffvärdet uppgår till 140 dagsböter eller mer för att en 15-åring lagöverträdare ska dömas till 60 dagsböter eller mer. För en 16-åring krävs det på samma sätt 110 dagsböter och för en 17-åring 100 dagsböter. Som uttalat i flera sammanhang beror delvis domstolarnas straffmätning och tillämpning av regeln om ungdoms- reduktion på omständigheterna i de enskilda fallet. Det går dock knappast att bortse från att tillämpningen i praktiken i stor utsträck- ning bygger på schematiskt angivna modeller och beräkningssätt för hur reduktionen ska göras. Huruvida det bötesstraff som ska bestämmas för en underårig lagöverträdare bestäms till lägre än 60 dagsböter eller till 60 dagsböter eller mer, har sålunda till stor del varit beroende av vilken modell som använts för ungdoms- reduktionen. Skillnaden mellan de olika modellerna är så pass stor att bestämningen av själva straffvärdet i de flesta fall blir av mindre betydelse än vilken modell som tillämpas. Genom kontakter som vi har haft med åklagare och domare framgår att det har växlat i praxis vilken modell som använts vid 28 , Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 205.