sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — Uppgiften att utfärda certifikat för fartyg som ägs av svenska staten och som inte är täckt av en försäkring eller någon annan eko- nomisk säkerhet torde med hänsyn till utformningen av artikel 4a Atenkonventionen inte kunna delegeras till en erkänd institution eller organisation. Den nationella myndighet som i detta avseende utses som behörig kommer att få som uppgift att utfärda ett certi- fikat som visar att fartyget ägs av svenska staten och att dess ansvar är täckt intill 250 000 SDR avseende dödsfall eller personskada per passagerare och händelse. Traditionellt sett har till klassificeringssällskapen delegerats regel- givning för konstruktion och byggnad av fartygsskrov, samt maskin och elektriska installationer i fartyg. Till sällskapen har även dele- gerats tillsyn över att dessa regler efterlevs och utfärdande av certi- fikat för de fartyg som går igenom tillsynen. Den omständighet att klassificeringssällskapen av tradition har bemyndigats att utföra uppgifter av mer fartygsteknisk karaktär talar mot att de skulle be- myndigas att godkänna försäkringar och ekonomiska säkerheter samt certifiera enligt Atenförordningen, det vill säga uppgifter av ganska annorlunda slag. En erkänd institution kan även bemyndigas att godkänna försäk- ringar eller andra ekonomiska säkerheter samt utfärda certifikat. En torde kunna innefattas under begreppet erkänd institution. P&I-klubbarna är dock en av flera intressenter till att ställa ut för- säkringar till transportörer, och staten bör förhålla sig neutral i detta 7 Jämför diskussion i denna fråga när oljeskadekonventionen genomfördes i svensk rätt, prop. 1973:140, s 49 ff. Detta förhållande talar mot att P&I-klubbar ska be- myndigas att utfärda certifikat. En försäkring eller någon annan säkerhet enligt 10 kap. sjölagen ska godkännas av , som även ska utfärda ett certifikat till fartygsägaren. Certifieringsansvaret ålades inspektionen på grund av att den ansågs vara bäst lämpade att avgöra de frågor av försäkrings- teknisk karaktär som kan uppkomma vid bedömningarna av för- säkringar eller andra ekonomiska säkerheter, samt att denna uppgift ålagts inspektionen i fråga om försäkring för atomansvarighet enligt atomansvarighetslagen (1968:45). Uppgiften att fastställa att kraven på försäkringar eller andra ekonomiska säkerheter har uppfyllts samt att utfärda certifikat enligt Atenförordningen och enligt 10 kap. sjölagen, har stora likheter. Även vid certifieringen enligt Atenförordningen ska en bedömning göras av försäkringsåtagandet och av om försäkringsbolaget eller säkerhetsutställaren kan godtas som försäkringsgivare. Härvid kan även frågor av försäkringsteknisk karaktär uppkomma. Vid Finans- inspektionen finns kunskap om och erfarenhet av att hantera sådana frågor. Inspektionen har upparbetat rutiner för hanteringen av certi- fikaten, allt från betalning av ansökningsavgifter, handläggningstider och storlek på avgifter samt föreslåendet av förändringar avseende avgiftsuttaget. Om ansvaret för att utfärda certifikat enligt förord- ningen läggs på kan därför inspektionens befint- liga kompetens och rutiner utnyttjas. Att samla allt liknande ansvar på ett och samma ställe innebär typiskt sett kostnadsfördelar. Att lägga ansvaret på någon som redan har rutiner och kompetens för upp- giften torde i än större utsträckning innebära att certifieringen kan ske rättssäkert, snabbt och till en låg kostnad. Ett samlat ansvar hos torde därför innebära ett effektivt utnyttjande av kompetens och resurser. Utredningen föreslår att sjöfartsnäringen ska bära kostnaderna för certifieringen, på samma sätt som vid utfärdande av certifikat enligt 10 kap. sjölagen (se nedan). Detta innebär att sökande trans- portör ska betala en avgift för att få ett certifikat. Avgifter för tillstånd och anmälningar tas vid ut av sökanden enligt förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . tar ut en avgift om för att utfärda ett certifikat enligt 10 kap. sjölagen. Typiskt sett är det lättare för staten att beräkna och överblicka kostnaderna hos en myndighet och därmed att bedöma vilka avgifter som bör tas ut än det skulle vara hos ett privat rättssubjekt. Därför talar även sättet att finansiera certifieringen för att uppgiften ska läggas på en myndighet. Till detta kommer, som nämnts i det föregående, att staten är ansvarig för att verksamheten med certifiering bedrivs en- ligt de internationella reglerna. Sammanfattningsvis talar således de förhållanden att Finans- inspektionen handhar denna typ av ärenden , att deras personal redan har erforderlig kompetens och inarbetade rutiner, att kost- naderna blir lägre om liknande ansvar samordnas på ett enda ställe och att avgiftsuttaget är lättare att beräkna och överblicka hos en myndighet, med övervägande styrka för att ansvaret bör läggas på och inte på någon annan myndighet eller på en erkänd institution eller organisation. Mot bakgrund härav föreslår utredningen att ska utses till behörig myndig- het att handha certifieringen enligt Atenförordningen. Det bör i detta sammanhang ses över om 3 § förordningen (2009:93) med instruktion för bör ändras till att även omfatta de uppgifter som inspektionen föreslås få som behörig myndighet enligt artikel 4a Atenförordningen (se föreslagna 15 kap. 20 § första stycket sjölagen). Fördragsslutande stat – medlemsstat i EU Enligt Atenförordningen (se artikel 4a Atenkonventionen) ska den behöriga myndigheten utfärda eller bestyrka certifikat avseende far- tyg som inte är registrerat i en fördragsslutande stat. Atenförord- ningen är ett EU-rättsligt instrument och är därför till sin natur tillämplig på medlemsstater i EU. Av artikel 2 i Atenförordningen framgår att förordningens tillämpningsområde omfattar medlems- stater. Utredningen gör därför bedömningen att Atenförordningen, trots att det i den konventionstext som införlivats i gemenskapsrätten genom förordningen står fördragsslutande stater, ska tillämpas i förhållande till EU:s medlemsstater. Utredningen lämnar till följd av dessa överväganden, förslag i för- hållande till medlemsstater och stater som inte är medlemmar i i stället för i förhållande till fördragsslutande stater och inte fördrags- slutande stater (se dock förslagen i kap. 12 i anledning av anslutning till Atenkonventionen). Utredningens bedömning: Kostnaderna för certifieringen bör läggas på sökanden – transportören. Avgifter samt hantering av ansökningar och certifikat enligt Atenförordningen bör regleras av förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . Avgifter för tillstånd och anmälningar hos tas ut enligt förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos . Avgiften bestäms utifrån en uppskattad tid för handläggning av ärendet. Intäkten från tillståndsavgifterna tillfaller och ska täcka inspektionens kostnader för pröv- ning av tillstånd och anmälningar. Det är regeringen som beslutar om storleken på de avgifter som ska ta ut för tillstånden efter förslag från inspektionen. Förordningen om av- gifter för prövning av ärenden hos innehåller även bestämmelser som reglerar handläggningen hos inspektionen; bland annat storleken på avgiften, när avgiften ska betalas, avvisning av an- sökan, befrielse från hela eller en del av avgiften, överklagan och verkställighet. Certifieringen enligt 10 kap. sjölagen och enligt Atenförord- ningen uppvisar stora likheter. Det rör sig om likartade krav på för- säkring eller annan säkerhet för att få bedriva viss verksamhet till sjöss. Utredningen gör därför bedömningen att det är rimligt att kostnaderna för certifieringen, på samma sett som avseende 10 kap. sjölagen, bör läggas på sökande transportör. Ett sådant förslag ter sig även följdriktigt eftersom det är på detta sätt som Finansinspek- tionen finansierar sin tillståndsverksamhet. I och med att utredningen föreslår att certifieringsansvaret ska ligga på , gör utredningen bedömningen att av- gifter samt hanteringen av ansökningar och certifikat enligt Aten- förordningen bör regleras av förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos . Denna förordning gäller enligt 3 § redan för avgifter som tas ut enligt sjölagen. bör lämna förslag på storleken på den avgift som regeringen be- slutar ska gälla för ett certifikat enligt Atenförordningen. Denna uppgift bör efter regeringens beslut tas in i bilagan till förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos . 7.4.3Närmare föreskrifter om certifieringen och om avgifter för prövning av ansökningar om certifikat Utredningens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela närmare föreskrifter om certifieringen och om avgifter för prövning av ansökningar om certifikat. Om inte annat följer av Atenkonventionen ska villkoren för certifi- katets utfärdande och giltighet fastställas av den stat där fartyget är registrerat (se artikel 4a.7). Det kan, enligt utredningens mening, finns ett behov av att meddela närmare bestämmelser om certi- fieringen som kompletterar Atenförordningen. Frågor om vilka upp- gifter ansökan om certifikat bör innehålla och vad som bör framgå av intyget om försäkring eller annan ekonomisk säkerhet är inte reg- lerade av Atenförordningen. Inte heller på vilket språk ansökan och intyget ska vara skrivet framgår av förordningen. Det finns även ytterligare frågor rörande certifieringen som inte hanterats i Aten- förordningen. Bestämmelserna är avsedda att komplettera Atenförordningens regler om certifieringen. Mot bakgrund av att det rör sig om de- taljerade bestämmelser ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer enligt utredningens mening, bemyndigas att meddela närmare bestämmelser om certifieringen. Det bör i detta sammanhang tydliggöras att det i Atenförordningen anges hur certi- fikatet, som enligt utredningens förslag i 20 kap. 17 § sjölagen är straffsanktionerat att inte medföra ombord på fartyget, ska vara ut- format (det har enligt praxis ansetts tillräckligt att den påbjudna hand- ling som straffsanktioneras anges i en EU-förordning, se NJA 2007 s. 227). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan därför, enligt utredningens mening, inte fylla ut straffbestäm- melsens innehåll genom dessa kompletterande bestämmelser som rör själva certifieringen och inte certifikatet. Avgifter för prövning av ansökningar om certifikat föreslås få till uppgift att pröva försäkringar eller andra säkerheter och att utfärda certifikat enligt Atenförordningen eller de bestämmelser som utsträcker förordningens tillämpnings- område till fartyg av klass C-, D- och E-typ. Med stöd av 3 § för- ordningen om avgifter för prövning av ärenden hos Finansinspek- tionen får inspektionen ta ut avgifter för sitt arbete vid certifieringen. Föreskrifter om avgifter för myndigheters arbete med prövning meddelas genom lag. Bestämmelsen i 3 § förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos bedöms ha tillkom- mit mot bakgrund av att i ett generellt bemyndigande har överlåtit åt regeringen att meddela föreskrifter om ansöknings- och expeditionsavgifter för de statliga förvaltningsmyndigheterna (se prop. 1989/90:138, bet. 1989/90: FiU38, rskr. 1989/90:289). Det har framförts kritik mot bemyndigandet bland annat eftersom det finns oklarheter kring dess räckvidd (se SOU 2007:96 s. 138 ff.). För att klargöra möjligheten att ta ut avgifter för certifieringen enligt Atenförordningen bör det i lag införas ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter för prövning av ansökningar om certifikat.8 7.4.4Kompletterande bestämmelser om certifieringen Utredningens bedömning: En ansökan om certifikat bör vara skriven på svenska eller engelska och bör innehålla uppgift om: -fartygets namn, signalbokstäver och hemort, -transportörens namn och den ort där transportörens huvud- sakliga rörelse bedrivs, -fartygets IMO nummer, om något sådant finns, -den ställda säkerhetens art och varaktighet och -försäkringsgivarens eller säkerhetsutställarens namn och den ort där den huvudsakliga rörelsen bedrivs samt den ort där för- säkringen utfärdats eller säkerheten ställts. 8 Jämför med överväganden rörande avgifter enligt lagen (2010:950) om ansvar och ersätt- ning vid radiologiska olyckor, prop. 2010/11:149, s.5 f. Transportören för ett fartyg, som inte ägs eller brukas av en stat, bör till ansökan om ett certifikat foga ett intyg av försäkrings- givaren eller säkerhetsutställaren. Av intyget bör framgå att: -försäkringen eller den andra ekonomiska säkerheten täcker ansvar enligt Atenförordningen, och -försäkringen eller den andra ekonomiska säkerheten under certifikatets giltighetstid inte kan upphöra att gälla tidigare än från den dag ett skriftligt meddelande om tiden för försäkringens upphörande kom in till , om inte certifikatet har tillställts inspektionen eller ett nytt certifikat har utfärdats. Intyget bör vara skrivet på svenska eller engelska. Transportören för ett fartyg som inte är registrerat i en stat som är medlem i Europeiska unionen och som inte ägs av en främmande stat, bör ge in en ansökan om ett certifikat senast innan fartyget kan förväntas komma till en svensk hamn. Ett certifikats giltighetstid bör bestämmas till högst . bör sända certifikatet till transportören Har det till anmälts att giltighet för en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet har upphört, bör inspektionen omgående underrätta Transportstyrelsen om detta. får meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten av de uppgifter som de blivit ålagda i anled- ning av certifieringen enligt Atenförordningen eller de bestäm- melser som utsträcker förordningens tillämpningsområde till fartyg av klass C-, D- och E-typ. Certifikaten bör utfärdas på svenska men också översättas till engelska. De närmare bestämmelserna rörande certifieringen enligt 10 kap. sjölagen finns i förordning (1996:12) med verkställighetsföreskrifter till 10 kap. sjölagen (1994:1009). Mot bakgrund av att oljeskade- konventionen och Atenförordningen är snarlikt utformade i fråga om certifieringen och att det torde vara liknande frågor som upp- kommer vid en certifiering enligt 10 kap. och enligt Atenförord- ningen har förordningen med verkställighetsföreskrifter till 10 kap. sjölagen (1994:1009) i viss utsträckning använts som utgångspunkt för de bestämmelser som utredningen bedömer måste antas för att komplettera Atenförordningens regler om certifieringen. Bestäm- melserna som utredningen bedömer måste införas har emellertid anpassats efter kraven enligt Atenförordningen. Det bör av de kompletterande bestämmelserna framgå att en ansö- kan om certifikat ska göras hos . Det bör, enligt utredningens bedömning, ställas krav på att ansökan ska vara skriven på svenska eller engelska. Kravet uppställs för att underlätta hand- läggningen vid . Ett certifikat ska enligt artikel 4a.2 innehålla uppgift om: fartygets namn, signalbokstäver och registreringsort (vilket enligt svensk rättstradition motsvaras av termen hemort), transportörens namn och den ort där dennes huvudsakliga rörelse bedrivs, fartygets IMO nummer (om något sådant finns), den ställda säkerhetens art och varaktighet och försäkringsgivarens eller säkerhetsutställarens namn och den ort där den huvudsakliga rörelsen bedrivs samt den ort där försäk- ringen utfärdats eller säkerheten ställts. På grund av att certifikatet ska innehålla dessa uppgifter är det en- ligt utredningens mening lämpligt att krav ställs på att ansökan om certifikat även lämnar besked i dessa frågor. Även detta krav bör ställas för att underlätta certifieringen vid . En försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet ska enligt artikel 4a.1 Atenkonventionen täcka transportörens ansvar enligt kon- ventionen för dödsfall eller personskada som drabbat passagerare. Försäkringen eller säkerheten ska uppgå till minst 250 000 SDR per passagerare vid en och samma händelse. En försäkring eller annan ekonomisk säkerhet får enligt artikel 4a.6 i Atenkonventionen inte upphöra att gälla tidigare än efter det att den sagts upp, om inte certifikatet återlämnats till myndigheten eller ett nytt certi- fikat utfärdats . Uppsägningen ska lämnas in till den myndighet som för fartygsregister eller, avseende fartyg som inte är registrerade i en fördragsslutande stat, till myndigheten i den stat som har utfärdat eller bestyrkt certifikatet. Detta krav gäller även ändringar som innebär att försäkringen eller säkerheten inte längre uppfyller kraven. För att kunna visa att transportören har en försäkring eller någon annan ekonomisk säkerhet som upp- fyller kraven enligt artikel 4a.1 och 4a.6 i Atenkonventionen måste denne ge in ett intyg från försäkringsgivaren eller säkerhetsutstäl- laren (försäkringsåtagande). Av de till Atenförordningen komplet- terande bestämmelserna ska därför krävas att transportören för ett fartyg, som inte ägs av en stat, till ansökan om certifikat ska foga ett intyg av försäkringsgivaren eller säkerhetsutställaren. Av intyget ska framgå att: försäkringen eller den ekonomiska säkerheten täcker ansvar en- ligt Atenförordningen, och försäkringen eller den ekonomiska säkerheten under certifikatets giltighetstid inte kan upphöra att gälla tidigare än från den dag ett skriftligt meddelande om tiden för försäkringens upphörande kom in till , om inte certifikatet har tillställts inspektionen eller ett nytt certifikat har utfärdats. Krav bör ställas på att intyget ska vara skrivet på svenska eller engelska. Om ett fartyg som inte är registrerat i en medlemsstat vill an- söka om certifikat vid kan inspektionen behöva för certifieringen. I förordningen med verkställighets- föreskrifter till 10 kap. sjölagen (1994:1009) ställs som krav att far- tygsägaren i en sådan situation ska ge in en ansökan om certifikat senast innan fartyget kan förväntas komma till en svensk hamn eller till en annan tilläggsplats som är belägen inom svenskt sjöterritorium. En sammanlagd tidsåtgång på minst , från det att ansökan ges in, behandlas och för att certifikatet ska nå transportören, anser utredningen även vara en rimlig tids- åtgång i fråga om certifikat enligt Atenförordningen. Utredningen bedömer således att det i de bestämmelser som kompletterar Aten- förordningen ska ställas krav på att transportören för ett fartyg som inte är registrerat i någon medlemsstat och som inte ägs av en främmande stat, ska ge in en ansökan om certifikat senast innan fartyget kan förväntas komma till en svensk hamn. Utredningen anser att ska sända certifikatet till transportören för fartyget och gör bedömningen att denna upp- gift bör läggas på inspektionen i de kompletterande bestämmelserna. Ett certifikat enligt 10 kap. sjölagen är normalt giltigt . Frågan är om en tidsgräns också bör sättas på giltighet för ett certi- fikat enligt Atenförordningen. Att utfärda ett nytt certifikat eller förlänga ett certifikats giltighetstid innebär att på nytt måste granska försäkringsåtagandet. För det fall att ett certifikat inte skulle ha någon eller väldigt lång giltighetstid skulle det enligt utredningens mening innebära en inte obetydlig risk för att det för vissa fartyg inte fanns något giltigt certifikat eftersom den bakomliggande försäkringen eller säkerheten inte längre upp- fyllde kraven enligt Atenförordningen. När det gäller P&I-försäk- ringar gäller dessa tills vidare, medan en säkerhet vanligtvis torde ställs . Utredningen bedömer därför att det måste finnas ett utrymme för att från fall till fall av- göra certifikatets giltighetstid. En yttersta gräns bör emellertid sättas , vilken enligt utredningens bedömning bör bestämmas till högst . I förordningen med verkställighetsföreskrifter till 10 kap. sjö- lagen (1994:1009) ställs som krav att omgående ska underrätta Transportstyrelsen om en anmälan om att giltig- heten för försäkringen eller säkerheten har upphört, har kommit in till inspektionen. Denna bestämmelse underlättar Transportstyrel- sens tillsynsverksamhet och en sådan bestämmelse bör därför enligt utredningens bedömning även finnas i de regler som kompletterar Atenförordningen. kan behöva meddela föreskrifter för att verk- ställa de uppgifter inspektionen åläggs vid certifieringen. Inspek- tionen bör därför enligt utredningens bedömning ges möjlighet att meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten av de bestämmelser som kompletterar Atenförordningen. Det bör i sammanhanget tydliggöras att certifikat enligt arti- kel 4a.2 Atenkonventionen ska följa den förlaga som återges i bila- gan till konventionen. Vidare bör det nämnas att certifikatet enligt artikel 4a.4 Atenkonventionen ska avfattas på den utfärdande statens officiella språk. Om detta är ett annat språk än engelska, franska eller spanska ska certifikatet innehålla en översättning till något att dessa språk. Av bestämmelsen framgår även att statens officiella språk får utelämnas om staten beslutar detta. Offentliga organ ska enligt språklagen (2009:600) arbeta på svenska, skriftligt såväl som muntligt (se 10 §). Mot bakgrund av bestämmelsen i språklagen be- dömer utredningen att statens officiella språk inte bör utlämnas, det vill säga att certifikatet ska utfärdas på svenska men också över- sättas till engelska. 8Säkerställande av föreskriven försäkring En fördragsslutande stat får enligt Atenförordningen inte tillåta att sjöfart bedrivs med fartyg godkända för transport av fler än tolv passagerare under dess flagg om inte ett certifikat har utfärdats för fartyget. Varje fördragsslutande stat ska, enligt förordningen, genom sin nationella lagstiftning se till att det för alla fartyg godkända för transport av fler än tolv passagerare, oavsett registreringsstat, som anlöper eller lämnar hamnar inom dess territorium finns en försäk- ring eller någon annan ekonomisk säkerhet som täcker fartygets ansvar upp till 250 000 SDR per passagerare och händelse. (Se arti- kel 4a.12 och 4a.13 Atenkonventionen.) Varje medlemsstat har så- ledes en skyldighet att se till att de unionsrättsliga reglerna genom- förs på ett effektivt sätt. Utredningen har getts i uppdrag att analysera Atenförordningens närmare innebörd och föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som är nödvändiga eller som bedöms befogade med anled- ning av att förordningen blir tillämplig i . Mot bakgrund av uppdragets utformning finner utredningen att det bör övervägas och lämnas förslag på hur det ska kunna säkerställas att det finns före- skriven försäkring eller annan ekonomisk säkerhet och certifikat. 8.1Bestämmelser om tillsyn och sanktioner i fartygssäkerhetslagen (2003:364) Transportstyrelsen utövar tillsyn enligt fartygssäkerhetslagen (2003:364; FSL) och föreskrifter meddelade med stöd av lagen (se 5 kap. 1 § 1 FSL). Tillsyn utövas vid olika typer av tillsynsförrätt- Säkerställande av föreskriven försäkring ningar, som till exempel vid en inspektion.1 Enligt 9 kap. 4 § Trans- portstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (TSFS 2009:2) om till- syn inom sjöfartsområdet definieras inspektion som en inte planlagd tillsynsförrättning. Inspektioner görs när en tillsynsmyndighet finner att det är motiverat. Vid en inspektion ska det enligt 5 kap. 8 § FSL undersökas om arbetsmiljön är tillfredsställande, fartyget är behörigen lastat eller barlastat, last som ännu inte har förts ombord är säkert anordnad för sjötransport, fartyget är bemannat på ett betryggande sätt, fartyget i övrigt är i behörigt skick, och fartygets säkerhets- organisation överensstämmer med rederiets säkerhetsorganisation. Tillsyn av utländska fartyg sker genom inspektion. När det gäller förhållanden som omfattas av certifikat, ska inspektionen begränsas till granskning av fartygets certifikat, om det inte finns grundad an- ledning att anta att fartyget, dess utrustning eller säkerhetsorga- nisation avviker från uppgifterna i certifikaten i något väsentligt avseende (se 5 kap. 9 § FSL).