sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — I paragrafen, som är ny, anges att det i den nya lagen om rätts- psykiatrisk undersökning finns bestämmelser om särskilda kontroll- och tvångsåtgärder när den som är intagen i kriminalvårdsanstalt är föremål för en rättspsykiatrisk undersökning vid en undersök- ningsenhet. Detta innebär att bestämmelserna om FäL:s bestäm- melser om sådana åtgärder inte ska tillämpas när den intagne genom- går en rättspsykiatrisk undersökning vid en undersökningsenhet. 1 a kap. 1 § I paragrafen anges förutsättningarna för att den som redan under- går ett fängelsestraff i en kriminalvårdsanstalt i stället ska få under- gå straffet i en sluten stödenhet. Förutsättningarna är desamma som när domstolen i en dom på fängelse beslutar om sådan verkställig- het, se 26 kap. 4 § BrB. En närmare beskrivning av förutsättning- arna finns i författningskommentaren till den bestämmelsen. 1 a kap. 2 § I bestämmelsen finns en upplysning om att det enligt 26 kap. 4 § BrB också är möjligt för domstolen att i en dom på fängelse besluta att verkställigheten ska ske i en sluten stödenhet. 1 a kap. 3 § Av bestämmelsen framgår att Kriminalvården har en skyldighet att, tillsammans med landsting och kommun, upprätta en individuellt utformad plan för den som ska friges från verkställighet i sluten I planen ska det redovisas vilka stödinsatser den dömde är i behov av och vem som ansvarar för respektive insats. Planen ska så allsidigt som möjligt belysa den enskildes behov av stödinsatser efter frigivningen. Avsikten är att uppnå en samordnad planering av de insatser som kan vara aktuella för den som ska friges. Kravet på en individuellt utformad plan innebär att Kriminalvården måste få till stånd en planering tillsammans med landsting och kommun. Naturligtvis bör även den enskilde vara delaktig och till- försäkras inflytande i största möjliga utsträckning. Om det inte är olämpligt bör samråd ske med den enskildes när- stående. Ett sådant samråd kan i vissa fall vara olämpligt, t.ex. när den enskilde klart motsätter sig kontakt med anhöriga. I den mån ett förverkligande av planen kräver insatser av andra samhällsorgan ska samverkan ske även med sådana organ. Exempel på andra som kan vidta åtgärder för den enskilde kan vara eller . Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8.4. 1 a kap. 4 och 5 §§ Av bestämmelserna framgår att den intagne ska ges stöd och service i anledning av sin funktionsnedsättning samt att den slutna stöd- enheten ska utformas så att den dömdes anpassning i samhället främjas och så att de skadliga följderna av frihetsberövandet mot- verkas. En närmare beskrivning av det stöd och den service som ska ges samt hur den slutna stödenheten bör utformas finns i av- snitt 9.8.4. 1 a kap. 6 § Av paragrafen framgår i vilka fall den som undergår ett fängelse- straff i en sluten stödenhet inte längre ska undergå straffet i en sådan enhet. Ett sådant fall är när den dömde inte längre uppfyller förutsättningarna för sådan verkställighet enligt 1 §. Det bör vid enstaka tillfällen kunna bli aktuellt om den dömde, t.ex. till följd av viss behandling, inte längre har en så uttalad kognitiv funktions- nedsättning att det finns behov av det stöd och den service som kan ges vid en sluten stödenhet. Verkställigheten av ett fängelsestraff ska inte heller ske i en sluten stödenhet om den dömdes behov av stöd och service bättre kan till- godoses om han eller hon undergår fängelsestraffet i annan form. Det kan t.ex. röra sig om fall där det finns förutsättningar för att fängelsestraffet ska verkställas utanför anstalt genom intensivöver- vakning genom elektronisk kontroll, s.k. elektronisk fotboja. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8.2. 9 kap. 2 § Paragrafens första stycke justeras med anledning av att LRV ersätts av den nya lagen om psykiatrisk tvångsvård. Ändringen i andra stycket innebär att bestämmelserna i 7 kap. och 8 kap. 1–10 §§ FäL ska vara tillämpliga även när den som är intagen i kriminalvårdsanstalt har förts över till en sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatrisk vård. Vad som sägs i FäL om anstalt ska då i stället gälla sjukvårdsinrättningen. Ändringen innebär att det är an- givna bestämmelser om kontroll- och tvångsåtgärder i FäL som ska gälla i dessa fall i stället för bestämmelserna om tvångsåtgärder i den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. 10 kap. 1 a § Enligt paragrafen, som är ny, ställs det lägre krav i fråga om risken för nya brott när det gäller intagna som inför frigivningen från fängelsestraffet ska bli föremål för en prövning i fråga om särskilda skyddsåtgärder. I de fallet får permission beviljas om det inte finns en beaktansvärd risk för att den intagne kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköta sig. För permission för den som inte ska bli föremål för en sådan pröv- ning ska permission beviljas om det inte finns en påtaglig risk i dessa hänseenden. Förslaget har behandlats i avsnitt 10.4.3. 10 kap. 4 § Ändringen av paragrafen innebär att den som är intagen får vistas utanför genomgå en rättspsykiatrisk undersökning i den utsträckning som den myndighet som ansvarar för undersök- ningen bedömer är nödvändig för att den ska kunna genomföras. 13 kap. 2 a § Enligt bestämmelsen får Kriminalvårdens beslut om att den som är intagen i kriminalvårdsanstalt i stället ska undergå fängelsestraffet i en sluten stödenhet endast fattas på ansökan av den dömde eller efter det att han eller hon har getts tillfälle att yttra sig i frågan. För att ett sådant beslut ska fattas krävs det dessutom att det har gjorts en rättspsykiatrisk undersökning i fråga om förutsättningarna för verk- ställighet av fängelse i en sluten stödenhet har gjorts samt att det av den framgår att den dömde uppfyller förutsättningarna för sådan verkställighet. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8.2. 26.31Förslaget till lag om ändring i häkteslagen (2010:611) 1 kap. 7 § Enligt paragrafen, som är ny, är det endast 6 kap. i HäL som ska gälla när den som är intagen i häkte har förts över till en under- sökningsenhet för en rättspsykiatrisk undersökning. Det ska dock finnas en möjlighet för Kriminalvården att i särskilda fall besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka för- sändelser, att ta emot besök eller att stå i förbindelse med utom- stående genom elektronisk kommunikation. Kriminalvården får fatta ett sådant beslut om det behövs från ordnings- eller säkerhets- synpunkt. Förslaget har behandlats i avsnitt 17.6.3. 5 kap. 2 § Paragrafens första stycke justeras med anledning av att den nya lagen om psykiatrisk tvångsvård ersätter LPT och LRV. Ändringen i andra stycket innebär att bestämmelserna i 3 kap., 4 kap. 1–10 §§ och 6 kap. ska vara tillämpliga även när den som är intagen i häkte har förts över till en sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatrisk vård. Vad som sägs i HäL om häkte eller förvaringslokal ska då i stället gälla sjukvårdsinrättningen. Ändringen innebär att det är angivna bestämmelser om kontroll- och tvångsåtgärder i HäL som ska gälla i dessa fall i stället för bestämmelserna om tvångs- åtgärder i den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Förslaget har behandlats i avsnitt 17.6.2. 26.32Förslaget till lag om ändring i patientsäkerhetslagen (2010:659) 6 kap. 15 § Punkten 3 i paragrafen ändras så att hälso- och sjukvårdspersonal inom den enskilda hälso- och sjukvården blir skyldig att lämna ut sådana uppgifter som behövs för en undersökning enligt den nya lagen om rättspsykiatrisk undersökning. Ändringen har behandlats i avsnitt 13.8. Enligt punkten 7, som är ny, ska den enskilda hälso- och sjuk- vården ha en skyldighet att lämna ut uppgifter, som annars skulle ha omfattats av sekretess, som behövs för genomförandet av sär- skilda skyddsåtgärder. 7 kap. 7 § Paragrafen justeras med anledning av att den nya lagen om psyki- atrisk tvångsvård ersätter LPT och LRV. 26.33Förlaget till lag om ändring i delgivningslagen (2010:1932) Paragrafen justeras med anledning av att den nya lagen om psyki- atrisk tvångsvård ersätter LPT och LRV och att en ny lag om rätts- psykiatrisk undersökning ersätter den LRU. NJA II 1943 s. 258 ff. NJA II 1985, s. 19 Lagrådsremiss avseende Ändrade regler om förundersökningsledning och förundersökningsbegränsning promemoria Bedömning av de ekonomiska konsekvenserna av förslag (Justitiedeparte- mentet 2003) NJA 1968 s. 471 NJA 1973 s. 590 NJA 1980 s. 725 NJA 1982 s. 164 NJA 1982 s. 525 NJA 1985 s. 13 NJA 1985 s. 20 NJA 1988 s. 40 NJA 1990 s. 210 NJA 1991 s. 83 NJA 1992 s. 446 NJA 1996 s. 27 NJA 1998 s. 86 NJA 2003 s. 113 NJA 2004 s. 176 NJA 2004 s. 702 NJA 2007 s. 747 NJA 2008 s. 946 NJA 2011 s. 563 HD:s dom i mål B 4234-11 RÅ 1996 ref. 62 RÅ 2010 ref. 24 RÅ 2010 ref. 93 JO:s ämbetsberättelse 1981/82 s. 172 JO:s ämbetsberättelse 2001/02 s. 252 JO:s uttalande , dnr 278-2001 JO:s ämbetsberättelse 2008/09:JO1, dnr 3236-2006 JO: uttalande , dnr 5698-2008 JO:s uttalande , dnr 3625-2009 JO:s uttalande , dnr 3236-2009 och 2196-2010 Lawless mot , Ser. A. Vol. Winterwerp mot , Domstolens dom Guzzardi mot , Ser. A. Vol. Domstolens dom X mot , Domstolens dom mot , Ser. A. Vol. Weeks mot , Ser. A. Vol. Herczegfalvy mot , Ser. A. Vol. Bizzotto mot , 1996 s. 1724. mot , 1996 s. 1913. Aerts mot , Domstolens dom Grauslys mot , Domstolens dom Dougoz mot , Domstolens dom Sabeur mot , Domstolens dom Hutchison mot , Domstolens dom Herz mot , Domstolens dom v. , Domstolens dom Brand och Morsink, båda mot , Domstolens dom Tréboux mot , Domstolens dom de Schepper mot , Domstolens dom M mot , Domstolens dom Kriminalvården: , , , Återfall i brott hos rättspsykiatriskt undersökta 1992-2002. : Vård och omsorg om äldre, lägesrapport : Elektroniska kommunikationstjänster m.m. – Tillämp- ning och konsekvenser av ny lagstiftning () : Innehållet i den psykiatriska tvångsvården, 23 febru- ari 2009 : En lägesrapport om öppen psykiatrisk tvångsvård och öppen rättspsykiatrisk vård, vård – ett steg på vägen, s. 64 f. : Ny vårdform inom den psykiatriska hälso- och sjuk- vården – Slutrapport om öppen psykiatrisk tvångsvård och öppen rättspsykiatrisk vård, , Insatser för personer med psykiska funk- tionsnedsättningar – kommunernas användning av stimulans- bidragen, årliga rapport om vad granskningen av hälso- och sjukvården och påvisat, Tillsynsrapport : , En ana- lys av barnmorskors, sjuksköterskors, läkares, tandhygienisters och tandläkares arbetsmarknad SKL:s rapport, – Erfarenheter av ett nationellt genom- brottsprojekt i syfte att förnya den vuxenpsykiatriska heldygns- vården ur ett brukarperspektiv, 2009 SKL:s rapport, Kartläggning av den psykiatriska heldygnsvården, 2010 SKL: Bättre vård – mindre tvång, [SBU], Riskbedöm- ningar inom psykiatrin, Kan våld i samhället förutsägas? 2005, rapport nr 175 Säkerhets- och integrationsskyddsnämndens årsberättelse för Regleringsbrev för avseende Säkerhets- och inte- grationsskyddsnämnden (Ju 2011/8898/Å och Ju 2011/9119/) Regleringsbrev avseende för Försvarsunderrätt- elsedomstolen (Fö 2011/90/ESL) Regleringsbrev avseende för styrelse Anckarsäter: Rättspsykiatri i det nya seklet, Best Practice, septem- ber 2010, s. 5 ff. , Ulväng och Jareborg: Kriminalrättens grunder, 2010 m.fl.: , en kommentar s. 30:36 : En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, tredje uppl. Fitger, , s. 20:12 ff. Grönwall/lagkommentar: Psykiatrin, tvånget och lagen, 2009 m.fl.: Lagen och psykiatrin, 1992, s. 144 f. , Grann M, Fazel: A comparative study of risk assessment tools: A systematic review and metaregression analysis of 68 studies involving 25,980 participants, Clinical Psychology Re- view, 2011, 31, 499–513 Strahl, Allmän straffrätt vad angår brotten, 1976 : Om bedömningen av uppsåt hos psykiskt avvikande lag- överträdare. Skuld och ansvar. rekommendation för utformningen av regler om psy- kiatrisk tvångsvård, Recommendation No. R (1983) 2 rekommendation 1235 (1994) Riksåklagaren: och åtalsunderlåtelse, RåR 2008:2 föreskrifter Samverkan vid in- och utskrivning av patienter i sluten vård (SOSFS 2005:27) föreskrifter om ledningssystem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården (SOSFS 2005:12) föreskrifter om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning (SOSFS 2006:9) nationella riktlinjer för missbruks- och beroende- vården (2007) föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångs- vård och rättspsykiatrisk vård (SOSFS 2008:18) Meddelandeblad: Vård och stöd till patienter i psy- kiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, nationella riktlinjer för vård vid depression och ångestsyndrom (2010) promemoria angående användandet av mobila bälten inom den psykiatriska tvångsvården, , dnr 3.2-1318/2011 manual för klassificering av olika sjuk- domstillstånd, ICD-10 : (1983) : Declaration on ethical stan- dards for psychiatric practice, (1996) Särskilt yttrande av experten Jag kan i huvudsak ställa mig bakom flertalet av de överväganden som görs av utredningen, men finner anledning att särskilt markera att jag inte ställer mig bakom utredningens ställningstaganden i nedanstående delar. Bland de svåraste frågorna som utredningen har haft att ta ställ- ning till är hur man ska hantera de personer som lider av en allvarlig psykisk störning eller något av de andra grundtillstånden och av domstol befunnits ha begått en allvarlig otillåten gärning mot liv och hälsa samt där det vid en bedömning kan antas att det finns en risk för återfall i likartade gärningar. Utredningen har här kommit fram till att det kan bli aktuellt med särskilda skyddsåtgärder för denna grupp under vissa angivna förutsättningar. Inledningsvis kan man konstatera att det saknas vetenskapligt underlag som visar att återfallsrisken i brott är särskilt hög för denna grupp med allvarliga psykiska störningar, inklusive de som är otill- räkneliga. Det finns andra grupper där återfallsrisken är betydligt högre, t.ex. yngre män med missbruksproblem och dålig social förankring. Brå har presenterat en rapport: Strategiska brott bland unga . Av rapporten framgår att rån, olaga hot, våld mot tjänsteman, tillgrepp av fortskaffningsmedel och övergrepp i rättssak är de vanligaste debutbrotten med hög återfallsfrekvens. Däremot är inte misshandel, sexualbrott och stöld typiska indikatorer på fortsatt brottslighet. Utifrån detta finns det anledning att ifrågasätta om det föreligger skäl att negativt sär- behandla människor med allvarlig psykisk störning eller annat grund- tillstånd och som bedöms riskera återfalla i allvarlig brottslighet riktad mot liv och hälsa. Av det underlag som utredningen in- hämtat framgår dessutom att träffsäkerheten i riskbedömningarna på gruppnivå är förhållandevis låg, i vissa fall endast cirka 50 pro- Det torde statistiskt sett innebär att för varje person där bedömningen är korrekt frihetsberövas ytterligare en person som inte skulle ha återfallit i allvarlig brottslighet mot liv och hälsa. Mot detta ska ställas att det med all sannolikhet är så att en del av dessa personer kommer begå gärningar av allvarligt slag, som innebär att andra människor dödas eller allvarligt skadas. Det finns därför trots ovanstående osäkerhet i bedömningarna anledning för samhället att ha regler till skydd mot återfall i denna typ av brottslighet. Utred- ningen har därför föreslagit regler om särskilda skyddsåtgärder. Särskilda skyddsåtgärder kan komma ifråga dels för personer som har begått en otillåten gärning som riktat sig mot liv eller hälsa och är otillräkneliga, dels för personer som har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård för samma typ av gärningar. I båda fallen är en förutsättning för särskilda skyddsåtgärder bland annat att det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Med hänsyn till vad som ovan anförts avse- ende osäkerheten i riskbedömningarna är jag av den uppfattningen att gränsen för särskilda skyddsåtgärder ska ligga högre än vad utredningen föreslagit, rimligtvis vid ett straffminimum av . Härigenom kommer den grupp som kan bli föremål för särskilda skyddsåtgärder att bli mindre och endast avse de personer som döms för ett allvarligt brott eller fastslås ha begått en allvarlig otillåten gärning. Beslut om särskilda skyddsåtgärder får enligt utredningens förslag pågå och ska därefter på ansökan av den myndighet som ansvarar för genomförandet av åtgärderna omprö- vas av allmän förvaltningsdomstol. För det fall myndigheten av någon anledning inte skulle ansöka om förlängning inom dessa ska de särskilda skyddsåtgärderna ändock fortgå. Detta är enligt min mening inte rimligt och det kan dessutom ifrågasättas om det är i överensstämmelse med . Det måste ankomma på myndigheter, på samma sätt som t.ex. på offentliga bi- träden och offentliga försvarare, att tillförsäkra sig om att man har rutiner för bevakning av fatalietider. Konsekvenserna av en utebliven ansökan om förlängning måste bli att de särskilda skyddsåtgärderna upphör på samma sätt som gäller för häktade då åkla- garen inte väcker åtal inom angiven tid. Ett straffrättsligt tjänste- mannaansvar är inte en tillräcklig reaktion i en sådan situation. För det fall myndigheten haft laga förfall att inkomma med ansökan bör dock reglerna om återställande av försutten tid kunna tillämpas. Slutligen föreslås i utredningen att med stöd av 7 kap. 24 § 3 i den föreslagna lagen om psykiatrisk tvångs- vård ska få fatta beslut om att tillåta tvångsåtgärder utöver de som anges i 7 kap. 3 § samma lag. Det kan ifrågasättas om det är i över- ensstämmelse med bl.a. och RF 8 kap. 2 § 2 att delegera beslutanderätt om nya tvångsåtgärder till en nämnd. Enligt min uppfattning ska tillåtna tvångsåtgärder vara reglerade i lag, vilket också gjorts i 7 kap. 3 § i lagförslaget. För det fall det finns anledning att tillåta ytterligare tvångsåtgärder ska detta ske genom en lagändring, inte genom beslut av . Särskilt yttrande av experten I betänkandet presenteras två förslag till ändringar i lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård där jag inte kan dela utredarens uppfattning. Det första förslaget rör en ändring av den tidigaste tidpunkt då kommunens betalningsansvar inträder för en patient som vårdats inom den psykiatriska slutenvården. Trots att frågan inte beretts av utredningen föreslås att nuvarande – lördag, mid- sommarafton, och nyårsafton oräknade – efter det att kom- munen mottagit kallelsen till vårdplanering, reduceras till femton. Det är väl känt att landstingen och kommunerna inte är eniga i frågan huruvida den aktuella bestämmelsen bör ändras eller inte. Generellt kan sägas att många landsting förordar en ändring med hänvisning till uppfattningen att kommunerna utnyttjar de bara för att möjligheten finns, att det bör vara lika regler för när betalningsansvaret inträder och att det är ointressant om det rör sig om patienter från somatisk eller psykiatrisk vård. Många kommuner motsätter sig en ändring då de anser att det finns brister i samverkan mellan den slutna psykiatrin och öppenvårdspsykiatrin vilket gör det svårt, och ibland omöjligt, att vårdplanera, att bedöm- ningen av när patienter är utskrivningsklara är relaterad till plats- antalet i heldygnsvården – inte patientens behov, att landstingen har bristande kunskap vad gäller kommunens möjlighet att ge insatser och att det inte går att ha samma antal dagar för patienter från psy- kiatrin som från den somatiska vården. Äldre som vårdats i somatisk vård har oftast ett boende att gå tillbaka till, alternativt kan ett kort- tidsboende ordnas i avvaktan på en särskild boendeform för service och omvårdnad för äldre. Det är, enligt kommunerna, tämligen klart vilket behov dessa patienter har. När det gäller patienter från psy- kiatrin är det däremot inte självklart vad kommunen ska bistå med. Ofta finns behov av en placering på ett hem för vård eller boende där även psykiatrisk vård helst bör ingå. Den psykiatriska vården är ett landstingsansvar, boendet är kommunens ansvar och det finns brister vad gäller samverkan kring sådana boendealternativ. Kommuner och Landsting har haft medlingsärenden som rör betalningsansvarslagen och kan konstatera att det finns vissa kun- skapsbrister hos medlemmarna om när och hur lagen ska tillämpas. För att sprida information och öka kunskapen om lagen har förbun- det gett ut ett cirkulär (12:2 Kommunernas betal- ningsansvar för viss hälso- och sjukvård). Landsting har även, för att få mer kunskap om de eventuella problem som kan finnas kring betalningsansvarslagen, inhämtat information från ett landsting om samtliga patienter som (2010) vår- dats inom den slutna psykiatriska vården. Materialet omfattar sam- manlagt 234 vårdtillfällen. I 28 fall var en vårdplan upprättad då patienten var utskrivningsklar och det hade i dessa fall varit möjligt att tillämpa betalningsansvarslagen om patienten vårdats , men detta inträffade endast vid något enstaka tillfälle. Det fanns inget i materialet som tydde på att kommunerna utnyttjar tid inom psykiatrin och det framkom inte heller något annat som visar på ett behov av en så snabb ändring av bestämmelsen att ett besluts- underlag inte först kan inhämtas. Intressant information i sammanhanget är givetvis också att den genomsnittliga vårdtiden inom den psykiatriska slutenvården är be- tydligt kortare än den var då bestämmelsen om betalnings- ansvarets inträde trädde i kraft. Att så är fallet framgick tydligt i den ovan nämnda undersökningen. Det finns mycket som talar för att det finns anledning att se över och eventuellt ändra den aktuella bestämmelsen, bl.a. den genom- snittliga vårdtiden, men det är enligt min mening inte acceptabelt att föreslå den aktuella lagändringen utan beslutsunderlag. Infor- mation om rådande förhållanden bör först hämtas in, bl.a. om de av huvudmännen påstådda bristerna i den kommunala verksamheten respektive landstingens verksamhet. Finns brister kan det vara så att vissa behöver åtgärdas innan en eventuell reducering av de aktuella dagarna kan genomföras. Slutligen kan konstateras att den aktuella bestämmelsen i betal- ningsansvarslagen är dispositiv och att de eventuella problem som finns med lagen kan hanteras lokalt, då de troligen inte är lika över landet – om berörda huvudmän så önskar. Det andra förslaget till ändring i betalningsansvarslagen rör be- stämmelsen om inskrivningsmeddelanden. Bland annat Socialstyrel- sens uppföljning av den öppna psykiatriska tvångsvården har visat att behandlande läkare inom psykiatrin inte torde tillämpa bestäm- melsen på ett korrekt sätt. Det får till följd att troligen för få under- rättelser sker till den öppna vården och omsorgen om att patienten efter att ha skrivits ut kan komma att behöva vård eller insatser. För att komma till rätta med detta föreslår utredaren att under- rättelseskyldigheten utvidgas så att det bara är möjligt att avstå från att sända ett inskrivningsmeddelande då det framstår som uppen- bart för behandlande läkare att patienten inte är i behov av vård eller insatser efter slutenvården. Genom att i princip alltid sända inskrivningsmeddelanden efter att patienten skrivits in skulle också kommunens förhandsbedömning och utredning för beviljande av eventuella insatser, kunna sättas igång i ett tidigare skede än som är fallet . Enligt utredaren är det ibland mycket svårt för läkaren att avgöra om en patient kan komma att behöva insatser efter sjukhusvistelsen. I betänkandet sägs följande: När patientens psykiska tillstånd är så pass nedsatt att det inte är möjligt att föra ett samtal med honom eller henne, och inte heller uppgifter från anhöriga eller andra närstående finns att tillgå för läkaren, torde det vara förenat med stor osäkerhet att göra den bedömningen. Patienten är kanske inte heller känd inom hälso- och sjukvården. Visserligen öppnar bestämmelsens lydelse (nuvarande bestämmelse, egen anmärkning) för att läkaren i en sådan situation kan avvakta med denna bedömning.