sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — En möjlighet skulle måhända vara att ange brottstypen som yttre ram, dvs. att rätten för vissa brottstyper får döma ut ett ovill- korligt fängelsestraff trots att varken fängelsestraffets längd eller återfallssituationen talar för det. Lagtekniskt kan det lösas på så sätt att det föreskrivs i 31 kap. BrB (i den av oss föreslagna lydel- sen) att rätten som skäl mot att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt, får beakta att det är fråga om exempelvis miss- handel enligt 3 kap. 1 § BrB eller mened enligt 15 kap. 1 § BrB. Artvärdet i det enskilda fallet – sammantaget med fängelse- straffets längd och återfallssituationen – får då avgöra om det ska dömas ut ett villkorligt eller ovillkorligt fängelsestraff. En sådan regel skulle ansluta nära till dagens praxis, där artvärdet bedöms på olika sätt för olika brott inom samma brottstyp, beroende på om- ständigheterna i det enskilda fallet. Inom en viss brottstyp skulle det sålunda knappast ske någon annan begränsning eller avgräns- ning än den som praxis utvisar. Fördelen med denna modell skulle vara att spridningen av artbegreppet till nya brottstyper skulle kunna hindras och att vissa brottstyper som anses kunna be- sitta artvärde fortsättningsvis skulle kunna undantas av lagstiftaren. I övrigt skulle dock en sådan modell inte innebära några påtagliga förbättringar gällande förutsebarhet och legalitet. Ytterligare avgränsning (och därtill en begränsning) skulle möj- ligen kunna ske genom att det – för vissa angivna brottstyper – anges att det finns skäl för att döma ut ovillkorligt fängelse i de fall kriminaliseringens skyddsintresse har kränkts särskilt mycket i det enskilda fallet. Det kan vara fråga om särskilt kränkande övergrepp, särskilt trafikfarliga rattfylleribrott, särskilt förslagna fall av falsk tillvitelse eller mened eller särskilt plågsamma fall av djurplågeri. Lagstiftningen skulle i så fall söka kodifiera de fall då artvärdet bedöms som särskilt högt. Därtill skulle angivandet av vissa brotts- typer utgöra en avgränsning. Lagtekniskt skulle även ett sådant undantag från den föreslagna huvudregeln om villkorligt fängelse kunna föras in i 31 kap. BrB. Det skulle dock vara förenat med betydande svårigheter att i lagtext ringa in kriminaliseringens skyddsintresse vad gäller olika brottstyper. En sådan lagstiftning skulle därför i praktiken vara svår att utforma. Möjligen skulle avgränsningen till skyddsintresset kunna göras utan någon precisering i lagtexten. En reglering som föreskriver att exempelvis misshandelsbrott – i de fall kriminali- seringens skyddsintresse kränkts särskilt mycket – ska kunna ut- göra skäl mot villkorligt fängelse skulle dock överlåta till praxis att avgöra vilka dessa skyddsintressen är. De behov som finns med en avgränsning utifrån ökad legalitet och förutsebarhet skulle då knappast bli tillgodosedda. Inom ramen för vissa angivna brottstyper skulle det – på ett annat sätt än med hänvisning till skyddsintresset – kunna göras en avgränsning med användning av utpekade straffvärdeomständig- heter. Avgränsningen skulle kunna ske genom att det föreskrivs att någon eller några av de brottsexterna försvårande straffvärdeomstän- digheterna i 29 kap. 2 § BrB ska föreligga. För vissa särskilt angivna brottstyper – i de fall någon eller några av de omständigheter som anges i 29 kap. 2 § BrB är särskilt framträdande – skulle det sålunda kunna bli fråga om ett ovillkorligt fängelsestraff även om det inte påkallas uteslutande av fängelsestraffets längd eller den tidigare brottsligheten. Avgränsningen skulle då ansluta till att det s.k. art- värdet i många fall – särskilt när det är fråga om integritets- kränkande brott – bestäms utifrån omständigheter som också har relevans för straffvärdet. Även detta är ett undantag som på mot- svarande sätt som ovan angivits skulle kunna föras in i 31 kap. BrB. Rent lagtekniskt skulle de ovan nämnda modellerna förmod- ligen gå att genomföra. Det finns dock uppenbara invändningar att rikta mot en sådan metod. Oavsett vilket av de ovan presenterade alternativen som skulle väljas, så förutsätter det att lagstiftaren upprättar någon form av förteckning eller artbrottslista över vilka brottstyper som kan bli aktuella att särbehandla. Det är förenat med betydande svårigheter att bestämma vilka brottstyper som ska vara med på listan. Den praxisgenomgång som görs i bilaga 10 visar att nästan alla vanligt förekommande brottstyper, utom be- drägeri- och förskingringsbrott, i större eller mindre omfattning tillmäts artvärde i praxis. Om det överhuvudtaget ska bli fråga om någon form av avgränsning i förhållande till den gällande ordningen kan sålunda inte dagens praxis användas som urvalsinstrument. Det måste i stället göras ett urval bland de brottstyper som anses kunna utgöra artbrott. Även om urvalet till en början är begränsat finns det en uppenbar risk att det till listan tillförs nya brottstyper, exempelvis vid nykriminaliseringar eller när det reses krav att genom straffrätten reagera på något oönskat samhällsfenomen. Risken är således att det i realiteten – i vart fall – inte blir fråga om någon verklig avgränsning. 15.4.4Kan artbrottsbegreppet avgränsas utifrån särskilda kriterier eller omständigheter? Vår bedömning: Det är förenat med betydande svårigheter att försöka avgränsa artbrottsbegreppet utifrån särskilda kriterier eller omständigheter. En annan väg för att avgränsa artbrottsbegreppet skulle möjligen kunna vara att ange vilka kriterier eller omständigheter som ska be- aktas vid bedömningen av om det ska ske en påföljdsmässig särbehandling, genom en generellt tillämplig reglering som inte anknyter till särskilda brottstyper. Omständigheterna och kriterierna kan då bli avgörande för vilka brottstyper som kan komma i fråga. Omständigheternas styrka i det enskilda fallet kan därtill möjligen avgöra artvärdet för det enskilda brottet i fråga. De kriterier som angavs i betänkande (se avsnitt 15.2.4) och som regeringen bejakade vid behandlingen av betänkandet skulle möjligen kunna tjäna som utgångspunkt. -att en brottstyp blivit mer utbredd -att en brottstyp visat sig svår att förebygga eller upptäcka -att ett brott innefattar ett angrepp på den personliga integriteten -att ett brott innefattar ett åsidosättande av respekten för rätts- väsendet och dess företrädare och påverkar möjligheten att upp- rätthålla straffsystemets effektivitet. Enligt vår mening går det emellertid att ifrågasätta om det är en framkomlig väg att göra en sådan avgränsning. För det fall önske- målet är att begränsa artbrottsinstitutets betydelse skulle det knappast vara verkningsfullt att anknyta till de kriterier som utmejslats i praxis. Situationen skulle – i bästa fall – inte bli mer än status quo. Det kan i sammanhanget nämnas att regeringen i den proposition som behandlande betänkande47 anförde att det är svårt att med utgångspunkt i gällande rätt göra en ut- tömmande redovisning av de omständigheter som föranleder att en viss brottstyp anses vara av viss art. Dessutom kan det – i enlighet med vad vi har framfört ovan – ifrågasättas om samtliga de kriterier som angav verkligen bör utgöra skäl för särbehandling vid påföljdsbestämningen. Möjligen kan betydelsen av artbrottsinstitutet begränsas om an- talet kriterier minskar i förhållande till vad som anses som utmejslats i praxis och därtill anges såsom uttömmande i lagstift- ningen. Det avgörande problemet är att en sådan lagstiftning med nödvändighet måste bli relativt öppen för att kunna träffa de olika brottstyper som avses. Det kan därigenom ifrågasättas om någon avgränsning som uppfyller kraven på förutsebarhet och legalitet verkligen kan uppnås. 15.4.5Kan betydelsen av art begränsas genom att särbehandlingen består i ett val av en mer ingripande tilläggssanktion? Vår bedömning: Betydelsen av art kan begränsas genom att särbehandlingen påverkar ingripandenivån på valet av tilläggs- sanktion som ett villkorligt fängelsestraff förenas med och inte oundgängligen leder till att ovillkorligt fängelse måste väljas som påföljd. Många av de problem som finns med artbrottsinstitutet skulle dock i sådana fall bestå som det förslag till på- följdssystem vi föreslår skulle brista i tydlighet och konsekvens. Som tidigare anförts är enligt vår mening en av de tyngsta invänd- ningarna mot tillämpningen av artbegreppet, att det har lett till en onödig överanvändning av fängelse som påföljd. 1997/98:96 s. 118. Vi har ovan diskuterat olika sätt på vilka artbrottsbegreppets innebörd möjligen skulle kunna avgränsas och därigenom även – beroende på hur avgränsningen görs – dess betydelse begränsas. En lyckad avgränsning är beroende av om begreppet går att ringa in lagtekniskt. Som angivits ovan är detta förenat med betydande svårig- heter – vilken väg man än väljer. Om det inte anses möjligt att avstå från att särbehandla vissa brott i skärpande riktning vid påföljds- valet, så utesluter det dock inte att ett villkorligt fängelsestraff kan komma i fråga. Detta är en väg som rättsordningen delvis har slagit in på, genom tillämpningen av samhällstjänst som föreskrift vid villkorlig dom eller skyddstillsyn, i sådana fall där annars påföljden skulle ha bestämts till fängelse pga. brottets art. Det förslag om villkorligt fängelse vi lämnar skulle möjligen kunna anpassas till och vidare- utveckla en sådan fortsatt särbehandling. I det system vi föreslår är de tilläggssanktioner som ett vill- korligt fängelsestraff kan förenas med rangordnade i ingripande- grad (se avsnitt 9.5.3). Det skulle vara teoretiskt möjligt att sär- behandla vissa brott pga. dess art, genom att föreskriva att det för dessa brott ska väljas en mer ingripande sanktion än vad som annars skulle ha varit fallet, utan att det behöver betyda ovillkorligt fäng- else. Lagtekniskt skulle det gå att åstadkomma genom ett tillägg i be- stämmelserna om val av tilläggssanktion i 31 kap. BrB. Som angivits i avsnitt 9.5.6 föreslår vi att villkorligt fängelse – när det inte är fråga om återfall – i första hand ska förenas med dagsböter. Om böter inte är tillräckligt ingripande med hänsyn till fängelsestraffets längd (som riktmärke fängelsestraff ) eller den tilltalades tidigare brottslighet ska det villkorliga fängelse- straffet i stället i första hand förenas med samhällstjänst. Med i huvudsak motsvarande ingripandegrad kan i stället en vård- eller påverkanssanktion väljas. Om samhällstjänst inte är en lämplig tilläggssanktion och den tilltalade inte heller har behov av en vård- eller påverkanssanktion, ska i stället en övervaknings- och kontroll- sanktion väljas. Vi har föreslagit att hemarrest eller kontraktsvård ska kunna väljas om alternativet pga. återfallssituationen skulle vara ett ovillkorligt fängelsestraff. En fortsatt särbehandling av vissa brott pga. dess art skulle kunna ske genom att det för dessa brott ska väljas en tilläggssanktion som är mer ingripande än annars för förstagångsförbrytare. Den som döms första gången för brott (där brottstypen ska tillmätas särskild betydelse) och där fängelsestraffet bestäms skulle då få samhällstjänst eller övervaknings- och kontrollsanktion som tilläggssanktion. Om fängelsestraffet bestäms eller mer skulle i stället tilläggssanktionen bestämmas till hem- arrest, trots att den sanktionen annars endast är tillämplig i åter- fallssituationer. Kravet på en vård- eller påverkanssanktion skulle på motsvarande sätt bli större vad gäller ingripandegrad för att den skulle kunna godtas som tilläggssanktion. Eftersom det (som ut- vecklas i avsnitt 10.4) ska dömas ut en mer ingripande tilläggs- sanktion vid återfall och ovillkorligt fängelse blir oundvikligt när det inte längre finns någon tillräckligt ingripande tilläggssanktion att ta till, skulle ovillkorligt fängelse aktualiseras efter färre återfall i brott än annars om det var fråga om återfall i artbrott. Vinsten med en sådan ordning är att ovillkorligt fängelse möj- ligen kan undvikas i fler fall än . Det finns dock flera skäl som talar mot en sådan ordning. En utgångspunkt för våra överväganden är att lika allvarliga brott ska mötas med i huvudsak lika ingripande sanktioner, förutsatt att inte den tilltalades tidigare brottslighet påkallar en mer ingripande på- följd. Måttet på allvaret i gärningen bör komma till uttryck genom straffvärdebedömningen. Målsättningarna att åstadkomma proportio- nalitet och rättvis likabehandling kan därigenom bli uppfyllda på ett bättre sätt. Därtill ökar möjligheterna till en konsekvent upptrapp- ning av ingripandegraden vid återfall i brott. Dessa ambitioner skulle uppfyllas väsentligt sämre om ingripandegraden hos tilläggs- sanktionen även ska bestämmas med hänsyn till brottslighetens art. Rangordningen mellan olika tilläggssanktioner skulle med en sådan ordning bli otydlig och upptrappningen vid återfall skulle brista i konsekvens. har i många fall straffvärdeomständigheter använts för att definiera ett visst brott som artbrott. Om denna särbehandling inte ska förekomma torde – som diskuterats ovan – dessa omstän- digheter i stället ge avtryck genom en mer differentierad straff- värdebedömning. Omständigheter som tidigare påverkat artvärdet och därigenom påföljdsvalet skulle i stället kunna påverka straff- värdet i skärpande riktning. Detta är något vi välkomnar eftersom det innebär ett större genomslag för proportionalitetsprincipen. Om särbehandlingen behålls för en mindre krets av brott eller brotts- typer, skulle det skapa en påtaglig asymmetri och inkonsekvens. För vissa av de nuvarande artbrotten skulle straffvärdet bedömas vara högre än , medan artvärdet i andra fall även fortsättnings- vis skulle påverka påföljdsvalet. Detta gäller även om särbehand- lingen endast innebär att det villkorliga fängelsestraffet förses med en mer ingripande tilläggssanktion än vad som annars skulle ha varit fallet. Möjligheten att överhuvudtaget åstadkomma en större diffe- rentiering av straffvärdebedömningen skulle minska väsentligt. För att tydliggöra återfallets betydelse för påföljdsvalet – att det måste utvisa för gärningsmannen en avtagande tolerans utan att resan till fängelse blir alltför kort – har vi föreslagit att återfall i brott ska leda till en mer ingripande tilläggssanktion än vad som annars hade varit fallet. Om det – pga. brottets art – väljs en mer ingripande sanktion än vad som annars hade varit fallet kommer möjligheterna att göra en sådan upptrappning att minska eftersom antalet tillgängliga tilläggssanktioner i återfallssituationer kommer att minska. Utöver detta kan anföras att de problem vi diskuterar ovan uti- från legalitet och förutsebarhet som är förknippade med avsak- naden av en enhetlig definition av artbrottsbegreppet skulle finnas kvar, även om särbehandlingen skulle leda till en strängare tilläggs- sanktion vid ett villkorligt fängelsestraff och inte uteslutande till ovillkorligt fängelse. Det sagda innebär att det inte skulle vara lämpligt i det system vi förespråkar att vissa brott skulle föranleda mer ingripande sank- tioner – exempelvis samhällstjänst eller t.o.m. hemarrest redan för förstagångsförbrytare – pga. av att brottet är av viss art. 15.4.6Fortsatt särbehandling av brott av integritetskränkande natur? Vår bedömning: Brott av integritetskränkande natur intar möj- ligen en särställning när det gäller möjligheterna att vinna accep- tans för ett system utan påföljdsmässig särbehandling pga. art. Detta beror på att toleransen med sådana brott är mindre än med andra brott. Huruvida acceptans kan uppnås för det ändrade synsätt vi före- språkar beror bland annat på vilken tolerans det finns med olika slag av brott. Som vi anfört ovan kan den påföljdsmässiga särbehand- lingen pga. art delvis kanske förklaras av att det finns en mindre tolerans med vissa brott och därigenom ett mindre utrymme att privilegiera sådana brott med en icke frihetsberövande påföljd. Ju mindre tolerans det finns med ett visst brott, desto mindre möjlig- het torde det finnas att göra avsteg från att döma ut ett ovillkorligt fängelsestraff i enlighet med straffvärdet. Enligt den bedömning vi gjort ovan bör ett system med vill- korligt fängelse kunna tillämpas utan undantag för några särskilda brottstyper, även för brott mot vilka det finns en särskilt låg tole- rans i samhället. Vi gör den bedömningen mot bakgrund av att våra förslag innebär att det alltid döms ut ett fängelsestraff som visar allvaret i gärningen och att glappet mellan ingripandegraden för frihetsberövande och icke frihetsberövande påföljder minskar genom att ingripandegraden i den tilläggssanktion som det villkorliga fängelsestraffet förenas med alltid ska bestämmas utifrån fängelse- straffets längd. Vad som dock bör övervägas särskilt är om detta synsätt kommer att vinna acceptans även för de brott för vilka toleransen är som minst. Enligt vår bedömning är toleransen i samhället minst gällande sådana brott som innebär allvarliga kränkningar av någon annans personliga integritet. Vad som då åsyftas är våldsbrott och sexual- brott samt andra brott som innefattar allvarligare kränkningar av någon annans frihet och frid. Denna ståndpunkt grundar vi på hur vi uppfattar samhällsmoralen och den allmänpolitiska debatten gällande synen på olika brottsliga gärningar. Att det torde förhålla sig på det sättet menar vi även framgår av hur rättstillämpningen har utvecklat sig. Som anges i avsnitt 15.2.8 har Brå tagit fram statistik som visar vilka brott som mest frekvent ådöms fängelse, trots att varken högt straffvärde eller tidigare brottslighet har ut- gjort en avgörande faktor. Grov kvinnofridskränkning och sexuellt övergrepp mot barn hör till de brott – vilket framgår av Brås sammanställning i bilaga 9 – som mest konsekvent leder till fäng- else som påföljd. Lagstiftaren har därtill – som vi bedömer det – gett uttryck för en lägre tolerans med sådana brott genom de lagändringar i bl.a. 29 kap. BrB som trädde i kraft (vilka även berörs ovan i avsnitt 15.3.4). Enligt 29 kap. 1 § andra stycket BrB ska vid bedömningen av straffvärdet beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta 2009/10:147, Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Enligt den ändring som trädde i kraft ska det särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Att dessa omständigheter ska be- aktas särskilt vid straffmätningen, innebär att straffvärdet för ett brott som utgör ett sådant angrepp ska anses högre än det straff- värde som skulle ha bestämts med den praxis som gällde innan lagändringen.49 I propositionen anges att bestämmelsen ska ta sikte på uppsåtlig allvarligare våldsanvändning, uppsåtligt allvarligare hot eller med sådant våld eller hot jämställbart handlande som varit direkt riktat mot en annan person. Avgränsningen att våldet, hotet eller hand- landet ska vara av allvarligare slag, ska enligt propositionen betyda att straffvärdet motsvarar åtminstone sex månaders fängelse. Exem- pel på sådana angrepp som avses är grov misshandel och annan misshandel av allvarligare slag, människorov, olaga frihetsberövande, grov kvinnofridskränkning, grov fridskränkning, rån, grovt rån samt grövre fall av olaga tvång, olaga hot, utpressning, våld eller hot mot tjänsteman och övergrepp i rättssak. Vidare kan sexualbrott utgöra sådana angrepp.50 Lagstiftaren har sålunda ringat in en särskild grupp av brott där straffvärdet ska anses vara högre än andra brott pga. av dess karak- tär av integritetskränkande brott. Vad lagstiftningen syftar till är att det ska ske en förskjutning av den relativa proportionaliteten mellan olika brottstyper. Att detta har gjorts talar – i likhet med vad som anförts tidigare – för att förutsättningarna för att vinna tolerans för ett system utan särbehandling pga. art är minst för dessa slag av brott. Mot detta resonemang kan å andra sidan anföras att ändringen i 29 kap. 1 § BrB innebär att det inte för dessa brott – även om de intar en särställning – behövs någon påföljdsmässig särbehandling. Genom reglerna om höjt straffvärde är behovet tillgodosett gäll- ande den samhälleliga reaktionen i skärpande riktning. Utöver vad vi antar om allmänhetens och lagstiftarens särskilda förhållningssätt till de brott som avses kan det finnas anledning att lyfta fram brottsofferperspektivet. Detta är givetvis särskilt fram- trädande vid denna typ av brottslighet. Som vi anfört i avsnitt 7.1 måste påföljdssystemet – utan att det på något sätt betyder en veder- gällning – som en del i hela rättsprocessen bidra till en upprättelse Även ur det perspektivet kan man överväga vilken tolerans som går att visa med allvarliga integritetskränkande brott. Om den låga toleransen med brott av detta slag innebär att det inte går att vinna acceptans för ett system utan brottslighetens art som grund för påföljdsvalet, skulle det måhända vara tänkbart att även fortsättningsvis göra en särbehandling i skärpande riktning vid påföljdsvalet för sådana brott. En möjlighet vore då kanske att helt ansluta en sådan särskild reglering till den straffvärdebestämmelse som införts i 29 kap. 1 § BrB, dock med placering i 31 kap. BrB om val av påföljd. För ett brott som föranleder ett fängelsestraff eller mer och som inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person, skulle det då föreligga en presumtion för ovillkorligt fängelse, dvs. den omvända ordningen i förhållande till vad som i övrigt ska gälla. I likhet med vad som gäller – med den starka artpresumtion som gäller – bör det givetvis finnas möjlighet att frångå ett ovill- korligt fängelsestraff under vissa förutsättningar. Utrymmet bör under alla förhållanden inte vara mindre än vad det är att döma exempelvis till skyddstillsyn för grov kvinnofridskränkning. Om det finns en möjlighet att förena ett villkorligt fängelsestraff med en kontraktsvård eller andra insatser som är lika ingripande, bör det inte vara uteslutet att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Därtill kan den tilltalades personliga förhållanden vara sådana att det skulle framstå som oskäligt att döma ut ett ovillkorligt fängelse- straff. En särbehandling pga. brottets art behöver dock inte i alla situa- tioner innebära ovillkorligt fängelse. Som vi anför i avsnitt 15.4.5 kan det i stället vara tänkbart med en ordning som innebär att det väljs en mer ingripande tilläggssanktion än vad som annars hade varit fallet. Det skulle dock finnas uppenbara problem med att föra in ett undantag för integritetskränkande brott. På ett övergripande plan – som vi utvecklat ovan – försämras tydligheten och den kommuni- kativa effekten med att sätta straffvärdet i centrum om det förs in särregleringar kopplade till vissa brottstyper. Rangordningen av sanktionerna blir otydlig och upptrappningen vid återfall kan komma att sakna konsekvens. Som också anges ovan har i många fall straffvärdeomständig- heter använts för att definiera ett visst brott som artbrott. Om denna särbehandling inte ska förekomma bör – som diskuterats ovan – dessa omständigheter i stället ge avtryck genom en mer Om man då behåller särbehand- lingen för några brottstyper, skulle det skapa en påtaglig asymmetri och inkonsekvens. Detta skulle bli särskilt påtagligt om det är fråga om integritetskränkande brott, eftersom det främst är vid sådana som utpräglade straffvärdeomständigheter används för att konstituera en artbrottspresumtion. Möjligheterna att få en sådan ökad diffe- rentiering vid straffvärdebedömningen skulle minska. Om det vid beredningen av våra förslag dras slutsatsen att ut- mönstrandet av betydelsen av brottslighetens art leder till att de integritetskränkande brotten behandlas för milt, förordar vi i stället att bestämmelsen i 29 kap. 1 § BrB i så fall utvidgas till alla integritetskränkande brott, på sätt som skisserats i avsnitt 15.3.4 ovan. 15.4.7Vård eller behandling som tilläggssanktion vid allvarliga brott av integritetskränkande natur?