sou · H0B349 · 2012-08-21 00:00:00 — Även om en muntlig översättning inte är lika exakt som en skriftlig översättning så finns det vid en muntlig översättning utrymme att ställa frågor om något är oklart. Exakthet är inte heller i alla situationer det som är det mest viktiga. I många situationer kan i stället det mest angelägna för en misstänkt vara att snabbt få veta exempelvis vad en anklagelse består i. En muntlig översättning har naturligtvis den nackdelen att det inte är möjligt att gå tillbaka till texten och repetera den. Detta problem kan nog lösas genom inspelning av den muntliga översättningen. Om behovet av att kunna gå tillbaka till en text igen bedöms vara stort bör emellertid en skriftlig översättning tillhandahållas om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Det finns således en hel del som talar för muntlig översättning. Valet att översätta en handling muntligt får givetvis inte innebära att förfarandet inte går rättvist till och detta bör vara ledstjärnan vid myndigheternas prövning av översättningsfrågor. Några direkta risker med muntliga översättningar ur ett rättssäkerhetsperspektiv kan emellertid utredningen inte se och utredningens bedömning är sammantaget att i normalfallet de flesta handlingar bör kunna översättas muntligen i stället för skriftligen. Muntlig översättning kan emellertid inte alltid ersätta skriftlig översättning. Om detta vore fallet skulle den rätt till skriftlig översättning som direktivet ger vara meningslös. Vissa handlingar i en utredning kan vara svåra att ta till sig om de inte översätts skriftligen, exempelvis handlingar med ekonomiskt eller tekniskt komplicerade sakomständigheter. Det kan i sådana fall vara olämpligt att endast muntligen översätta dessa handlingar. Vidare kan brottsmisstanken eller målet vara av sådan allvarlig eller särskild karaktär att en muntlig översättning av en viss handling kan anses olämplig. Är det exempelvis fråga om sådana misstankar där den misstänkte eller tilltalade riskerar ett långt fängelsestraff torde det inte sällan finnas större skäl att ombesörja skriftlig översättning av i vart fall vissa handlingar, såsom till exempel ett förhör av stor betydelse. Även andra omständigheter, exempelvis den misstänktes eller tilltalades personliga förutsättningar, kan göra att det är olämpligt med endast en muntlig översättning av en viss handling. Regeln om översättning bör med hänsyn till det nu uttalade formuleras på så vis att muntlig översättning får tillhandahållas om det inte på grund av målets eller handlingens beskaffenhet eller någon annan omständighet är olämpligt. Härigenom uppnås en balans mellan det praktiskt möjliga och kravet på ett rättssäkert och rättvist förfarande. 5.3.3Närmare om handläggningen av översättningsfrågor Översättning hos polis- och åklagarmyndigheter Under en förundersökning kan det produceras en mängd olika handlingar som är mer eller mindre intressanta för den misstänkte och för dennes försvar. Direktivet anger att beslut om frihetsberövanden och anklagelser eller åtal är sådana handlingar som typiskt sett är väsentliga för den misstänktes försvar. Även andra handlingar kan vara väsentliga för försvaret och således behöva översättas, exempelvis vissa beslut under förundersökningen eller handlingar vars innehåll talar till den misstänktes förmån. I vilken utsträckning sådana övriga handlingar bör översättas får bedömas från fall till fall med utgångspunkt i att det straffrättsliga förfarandet ska vara rättssäkert. Beslut om frihetsberövanden vid förundersökningen utgörs av gripande- och anhållandebeslut. Dessa beslut protokollförs av polis respektive åklagare men delges den misstänkte endast muntligen. Det är utredningens mening att sådana beslut normalt kan översättas muntligen med hjälp av tolk. Detta bör i normalfallet gälla även beträffande delgivning av brottsmisstankar, eftersom dessa alltid delges i samband med ett förhör. När det däremot är fråga om mer komplicerade brottsmisstankar, exempelvis vid ekonomisk brottslighet, kan det ibland finnas skäl för en skriftlig översättning. När det gäller övriga handlingar under förundersökningen – exempelvis handlingar som ingår i förundersökningsprotokollet – kan i de allra flesta fall nuvarande ordning med muntlig översättning vid slutdelgivning även fortsättningsvis anses som tillräcklig.17 Är det fråga om mer omfattande utredningar med exempelvis kompli- 17 Detta gäller såväl när den misstänkte är frihetsberövad som när detta inte är fallet. Är den misstänkte inte frihetsberövad får han eller hon alltså normalt begära att översättning ska ske. cerade rättsliga, ekonomiska eller tekniska frågor kan det emellertid finnas starkare skäl att skriftligen översätta handlingar eller delar av handlingar än om det är fråga om utredningar om mer vardagliga brott. Även vissa nyckelförhör18 kan det ibland finnas skäl att översätta skriftligen, särskilt om anklagelsen mot den misstänkte står och faller med dessa eller om fråga är om allvarliga brottsmisstankar. Åtalet, det vill säga ansökan om stämning som ges in till tingsrätten, bör normalt kunna översättas muntligt i samband med att den tilltalade sammanträffar med sin försvarare inför huvudförhandlingen. I försvararuppdraget ingår att förklara åtalet och anklagelsen mot den tilltalade. I mer komplicerade åtal kan det emellertid finnas skäl till skriftlig översättning. Försvararen eller den tilltalade får då begära en sådan översättning hos domstolen. I de fall det inte finns någon försvarare förordnad har den tilltalade möjlighet att begära en översättning av åtalet från domstolen som då får besluta om översättning ska ske och på vilket sätt. Utredningens bedömning är att det i normalfallet bör vara tillräckligt med en muntlig översättning av åtalet eftersom det i dessa fall rör sig om brott eller utredningar av enklare beskaffenhet. Är det fråga om mer komplicerade eller allvarligare brott finns det regelmässigt en offentlig försvarare förordnad. Direktivet pekar ut domar och beslut om frihetsberövanden, det vill säga häktningsbeslut, som sådana handlingar som är att anse som väsentliga. Enligt direktivet kan emellertid även andra handlingar som produceras och sänds ut från domstolen vara att betrakta som väsentliga och som det därför kan bli aktuellt att översätta, exempelvis beslut i rättegångsfrågor, stämningen eller kallelsen till förhandling. I dessa fall får domstolen från fall till fall – beroende på vad det är för handling, dess innehåll och övriga omständigheter – bedöma om handlingarna är väsentliga och om översättning behövs utan någon särskild begäran om detta och i så fall i vilken form. I de allra flesta fall bör domstolen emellertid 18 Det kan till exempel handla om sådana förhör där det på goda grunder kan antas att vad som sagts under förhöret kommer att få en mycket betydande eller avgörande roll under en kommande rättegång. kunna underlåta att översätta utgående handlingar om någon särskild förfrågan om detta inte har gjorts. När det gäller frågan om översättning av domar eller beslut är behovet av en skriftlig översättning i mångt och mycket beroende av hur domen eller beslutet har tillhandahållits och om den tilltalade har en försvarare eller inte. I det följande kommer av framställningstekniska skäl endast domar diskuteras. Resonemanget gäller dock naturligtvis även beslut. Om rätten har avkunnat domen i direkt anslutning till en förhandling och den tilltalade på så sätt har fått avgörandet muntligen översatt via den tolk som närvarade vid förhandlingen, behöver normalt inte en skriftlig översättning av samma dom göras. Den tilltalade får genom tolken veta domslutet och domskälens innehåll. När det gäller domar som avkunnas brukar det i flertalet av fallen inte heller röra sig om särskilt komplicerade frågor som är svåra att förstå. Vid avkunnande finns även möjlighet att ställa frågor med hjälp av en tolk om det är något som är oklart eller som den tilltalade inte förstår. Om det i stället är fråga om en kanslidom, det vill säga en dom som meddelas senare och som skickas ut till parterna, blir en omständighet för bedömningen om det ska ske en skriftlig översättning om den tilltalade har en försvarare som kan tillvarata hans eller hennes rättigheter. Om det finns en försvarare brukar denne i samband med att frågan om överklagande tas upp, tillsammans med den tilltalade ha ett möte där domen ifråga gås igenom och analyseras. Om den tilltalade inte behärskar svenska bokas normalt en tolk in till ett sådant möte och den tilltalade kan då få domen muntligen översatt med hjälp av tolken.19 Om en sådan muntlig översättning är tillräcklig måste naturligtvis bedömas utifrån hur komplicerad domen är. Om försvararen tillsammans med den tilltalade bedömer att domen, eller i vart fall en del av denna, bör översättas skriftligen kan en sådan begäran framställas till rätten. I de fall när det inte finns en försvarare, vilket ofta är fallet i enklare brottmål, får rätten i kanslidomsfallen överväga om det finns ett behov av översättning av domen, alltså då någon uttrycklig begäran om översättning inte har framställts. Bedömningen får ske efter omständigheterna i det enskilda fallet. En person som exempelvis har behov av en tolk på en förhandling kan ju förstå en skriven text på svenska, vilket ibland framgår redan av vad som framkommit not 4 i kapitel 8. Det är ju också så att en person ofta lätt kan få hjälp av en bekant eller av någon annan med att förklara domen. I de allra flesta fall bör rätten kunna utgå från att översättning inte behövs om inte den dömde särskilt begär det. Den dömde får således i normalfallet vända sig till domstolen med en begäran om översättning av domen. Om det sker får rätten sedan bestämma om översättningen ska vara skriftlig eller muntlig. Liksom då den dömde har en försvarare bör det oftast vara tillräckligt med en muntlig översättning. Vem ska ansvara för översättningen? Om det har beslutats att en handling ska översättas muntligen eller skriftligen bör det som huvudregel vara den myndighet som har producerat handlingen eller annars ansvarar20 för den som också ska ansvara för översättningen.21 Ett undantag från denna regel är då en myndighet har avslutat sin handläggning och det till nästa myndighet som ingår i det straffrättsliga förfarandet kommer in en begäran om översättning av en handling som den första myndigheten har producerat eller ansvarat för. Ett exempel är att det inför en huvudförhandling i domstol, när åtal redan har väckts, begärs översättning av någon handling i förundersökningsprotokollet. I dessa situationer bör det vara domstolens sak att hantera frågan om översättning och – om det bedöms att en översättning ska göras – besluta om en sådan. Domstolen är i denna situation den myndighet som har huvudansvaret för målets handläggning i stort och det skulle framstå som opraktiskt att då lägga ansvaret för översättningen hos polismyndigheten, som redan har avslutat hanter- 20Här avses till exempel det fallet att polisen har låtit inhämta en utredning från (). SKL har ju producerat handlingen men den ingår i förundersökningsmaterialet varför polisen ansvarar för handlingen. 21Det är endast sådana handlingar som myndigheterna i det straffrättsliga förfarandet själva producerar eller ansvarar för som rätten till översättning gäller enligt 33 kap. 9 § andra stycket . Beslut i fråga om skriftlig översättning är i dessa fall exklusiv, vilket innebär att en misstänkt eller tilltalad eller dennes försvarare ska vända sig till den aktuella myndigheten och begära skriftlig översättning varefter myndigheten beslutar i frågan. En försvarare kan exempelvis inte i dessa fall på eget bevåg låta översätta handlingar och sedan få ersättning för detta som ett utlägg (jfr. NJA 1992 s. 186). När det gäller handlingar som har producerats av någon annan än dessa myndigheter och som exempelvis en försvarare vill ha översatt till den misstänktes språk, får försvararen vända sig till den aktuella myndigheten och begära att handlingen tas in i myndighetens material (exempelvis i förundersökningsprotokollet) och att en översättning sker. Myndigheten får då besluta om det är en väsentlig handling som ska översättas och i så fall på vilket sätt. Denna situation bör dock inte sammanblandas med situationen att det är fråga om handlingar på den misstänktes språk som försvararen inte kan förstå. ingen av ärendet. I det följande kommer några exempel ges på hur utredningen anser att ansvarsfördelningen lämpligen bör se ut i olika situationer. Vid en pågående förundersökning är det, i enlighet med huvudregeln, polismyndigheterna som har huvudansvaret för översättningsfrågan. En situation där frågan om översättning kan komma att väckas är i samband med den så kallade slutdelgivningen av förundersökningen enligt 23 kap. 18 § . En utgångspunkt är att det är polisen som har ansvaret för att den misstänkte överhuvudtaget får del av förundersökningen. Om den misstänkte är frihetsberövad genomförs slutdelgivningen vanligtvis på så sätt att polisen bokar in en tolk som kommer till häktet eller arresten för att muntligen översätta innehållet i förundersökningen. Utredningen anser att det inte finns skäl att rekommendera en annan ordning. Det är således polismyndigheten som även fortsättningsvis ska se till att den misstänkte erbjuds att få förundersökningen översatt till ett språk som han eller hon förstår. Den misstänkte ska i denna situation inte behöva begära en översättning, utan detta är en sådan situation där det på grund av att det behövs, får anses lämpligt att polismyndigheten ser till att erbjuda översättning i någon form. För misstänkta som inte är frihetsberövade och som inte har någon försvarare brukar som huvudregel slutdelgivning ske genom att förundersökningen, eller ett meddelande om att förundersökningen finns tillgänglig, sänds till den misstänkte för eventuella synpunkter inom . I denna situation anser utredningen att det inte per automatik bör ske någon översättning, utan en begäran från den misstänkte bör i normalfallet krävas. Skälet till detta är att det är svårt för polismyndigheten att veta i vilken utsträckning den misstänkte kan förstå skriven svenska eller känna till personens möjligheter att få hjälp med översättning på annat sätt. har emellertid även i denna situation ansvaret för översättningsfrågan. En lämplig ordning för att säkerställa den misstänktes rättigheter i de fall då det finns fog att anta att den misstänkte inte kan komma att förstå innehållet, skulle kunna vara att tillsammans med utskicket bifoga information på den misstänktes språk om möjligheten att begära en muntlig eller skriftlig översättning. När det gäller misstänkta som inte är frihetsberövade och som har en försvarare anser utredningen att det även i denna situation är lämpligt att ansvaret för översättningsfrågan vid slutdelgivningen i första hand vilar hos polismyndigheten. Någon översättning per automatik bör inte ske av samma skäl som angetts vad beträffar en misstänkt utan försvarare. En misstänkt eller dennes försvarare ska således som huvudregel begära översättning av förundersökningen och det är då polismyndigheten som ska bestämma på vilket sätt översättning ska ske. Det finns dock inte något hinder för en försvarare att i samband med ett sammanträffande med sin klient, kanske på advokatkontoret, se till att förundersökningen gås igenom med en tolk utan att polismyndigheten behöver bli inblandad, om detta skulle vara en mer praktisk lösning. Försvaren får i en sådan situation kräva ersättning för tolkningen inom ramen för försvararuppdraget.22 Beträffande handlingar som produceras inom är det i normalfallet även denna myndighet som ska ha huvudansvaret för översättningsfrågan. Åklagarbeslut eller andra handlingar som produceras inom och som begärs översatta ska således som huvudregel även hanteras och översättas av . När en ansökan om stämning, åtalet, har lämnats in till tingsrätten och det under handläggningen av målet där kommer en begäran om översättning av denna, bör emellertid domstolen vara den myndighet som ansvarar för frågan. När det slutligen gäller handlingar som produceras eller innehas av domstol är denna naturligtvis ansvarig för översättningsfrågan. Den domstolsinstans som vid tillfället för begäran om översättning handlägger målet är den domstol som också har ansvaret för att besluta i översättningsfrågan. Efter det att en dom eller beslut har meddelats men innan ett överklagande har anhängiggjorts i en högre instans ska en begäran om översättning hanteras av den domstol som meddelat domen eller beslutet. När målet har anhängiggjorts i den högre instansen har den instansen ansvaret för översättningsfrågan. 22 En försvarare som vill ha något i förundersökningen skriftligen översatt måste naturligtvis begära detta hos polismyndigheten. Att i efterhand vid tingsrätten få ersättning för en skriftlig översättning såsom ett utlägg är i dessa fall inte möjligt, jfr NJA 1992 s. 186 och not 21. 6Tolkningens och översättningens kvalitet 6.1Kraven på tolkningens och översättningens kvalitet enligt EU-direktivet I direktivet finns bestämmelser som tar sikte på olika kvalitetsfrågor när det gäller tolkning eller översättning. Enligt artiklarna 2.8 och 3.9 ska den tolkning eller översättning som tillhandahålls hålla tillräckligt hög kvalitet för att garantera att det straffrättsliga förfarandet går rättvist till, särskilt genom att se till att misstänkta eller tilltalade förstår vad de anklagas för och kan utöva sin rätt till försvar. Av artikel 2.6 framgår att kommunikationsteknik såsom videokonferens, telefon eller Internet får användas för tolkning, förutom i de fall när det är nödvändigt att tolken är fysiskt närvarande för att garantera att förfarandena går rättvist till. Enligt artikel 5 ska medlemsstaterna vidta konkreta åtgärder för att se till att den tolkning och översättning som tillhandahålls håller den kvalitet som krävs. Medlemsländerna ska också sträva efter att upprätta ett eller flera register över självständiga tolkar och översättare som har lämpliga kvalifikationer. Ett sådant register ska, om det är lämpligt, göras tillgängligt för försvarare och relevanta myndigheter. Av artikel 6 framgår slutligen att medlemsstaterna ska kräva att de ansvariga för utbildning av domare, åklagare och övrig personal på rättsliga myndigheter uppmärksammar de särskilda förhållanden som råder vid kommunikation via tolk för att garantera en effektiv och ändamålsenlig kommunikation. Tolkningens och översättningens kvalitet Polis- och åklagarmyndigheterna och domstolarna använder sig av så kallade kontakttolkar vid tolkning i samband med exempelvis förhör eller förhandlingar. En kontakttolk är en tolk som tolkar mellan enskilda personer och representanter för myndigheten. Kontakttolkarna kan ha mycket skiftande utbildningsbakgrund och kan, för rättsväsendets del, delas in i fyra olika kategorier: auktoriserade tolkar, rättstolkar, tolkar med utbildningsbevis från sammanhållen grundutbildning och andra tolkar. Auktoriserad tolk är en tolk som har fått en statlig auktorisation efter att ha blivit godkänd vid Kammarkollegiets kunskapsprov eller fått auktorisation efter att ha uppvisat utbildningsbevis över fullgjord tolkutbildning vid vid (). Kammarkollegiets auktorisationsprov omfattar ämnesområdena socialvård, sjukvård, allmänna försäkringar, arbetsmarknad och vardagsjuridik. Rättstolk är en redan auktoriserad tolk som har fått specialkompetens som rättstolk efter att ha blivit godkänd vid Kammarkollegiets prov för tolkning inom rättsväsendet. Tolk med utbildningsbevis från sammanhållen grundutbildning har genomgått en grundutbildning till kontakttolk som ges på folkhögskola eller studieförbund. För utbildningen finns nationella kunskapsmål och nationella realiaprov. Utbildningen innehåller de moment som prövas vid Kammarkollegiets auktorisationsprov. Utbildningsbevis ges efter godkänt resultat på utbildningen. De personer som har fått utbildningsbevis efter att ha blivit godkända på grundutbildningen kan registrera sig på hemsidan tolkregistret.se1 och på så sätt bli sökbara för den som söker en grundutbildad tolk. Vid utgången av fanns det 517 tolkar i 35 språk med utbildningsbevis från sammanhållen grundutbildning.2 Med annan tolk avser utredningen alla andra tolkar. Dessa tolkar kan i princip sakna tolkutbildning eller i vart fall ha en annan utbildning än den ovan nämnda. Det är Kammarkollegiet som svarar för auktorisation av tolkar och som utövar tillsyn över de auktoriserade tolkarnas verksamhet. En auktorisation gäller och kan därefter förnyas. Bestämmelser om auktorisation och vad en auktoriserad tolk har 1Tolkregistret administreras av Kammarkollegiet. 2Tolk- och översättarinstitutet, Verksamhetsberättelse 2011, s. 8. Tolkningens och översättningens kvalitet att iaktta finns i förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare och i Kammarkollegiets tolkföreskrifter3. Därutöver ska auktoriserade tolkar följa god tolksed. Enligt dessa regler ska en tolk bland annat vara opartisk och neutral, följa reglerna om tystnadsplikt och återge all information så korrekt som möjligt. Den som bryter mot tolkseden eller på annat sätt agerar otillbörligt kan få sin auktorisation indragen. Kammarkollegiet för register över alla auktorisationer. Via Kammarkollegiets hemsida går det att söka i detta register efter auktoriserade tolkar. I talas det över 150 språk4, men det går bara att bli auktoriserad tolk i 40 av dem. I de 20 vanligaste tolkspråken, som svarade för av antalet tolkade timmar , är det dock möjligt att auktorisera sig.5 Enligt Kammarkollegiets redovisning fanns det 1 068 tolkauktorisationer fördelade på 36 språk (inklusive teckenspråk) per . Av de auktoriserade tolkarna fanns det totalt 211 rättstolksauktorisationer i 21 språk. Översättarna kan delas in i två kategorier: auktoriserade översättare, vars korrekta benämning är auktoriserade translatorer, och icke auktoriserade översättare. En auktoriserad translator är en översättare som har fått statlig auktorisation efter fullgörande av Kammarkollegiets kunskapsprov. Auktorisationsprovet består av tre texter; en juridisk, en ekonomisk och en allmän. En auktorisation gäller antingen från svenska till ett annat språk eller till svenska från ett annat språk. En auktoriserad translator har rätt att använda en stämpel eller ett självhäftande märke. Stämpeln och märket får enbart användas på översättningar som görs i det språk som auktorisationen gäller. 4 I registreras inte invånarnas modersmål, vilket gör det svårt att veta hur många språk som talas i landet. Olika uppgifter förekommer i olika utredningar. Uppskattningarna ligger vanligen mellan 150 språk och upp till 200 språk. Ett sätt att försöka mäta antalet språk som talas är att undersöka statistiken för antalet elever som har rätt till modersmålsundervisning i . Enligt statistik avseende /2012 finns det ungefär 150 språk i vilka det finns elever i som är berättigade till modersmålsundervisning. 5 Statskontoret, Rapport 2012:2, En tolkningsfråga. Om auktorisation och åtgärder för fler och bättre tolkar, s. 44. Tolkningens och översättningens kvalitet samma sätt som för de auktoriserade tolkarna är det Kammarkollegiet som utövar tillsyn över de auktoriserade translatorernas verksamhet. En translatorauktorisation gäller och kan därefter förnyas. Bestämmelser kring vad en auktoriserad translator har att iaktta finns i förordningen om auktorisation av tolkar och översättare och i Kammarkollegiets translatorsföreskrifter6. Auktoriserade translatorer ska också följa god translatorssed som bland annat föreskriver att en translator ska sträva efter att bibehålla och utveckla sina språkkunskaper och övriga kvalifikationer, avböja uppdrag som translatorn anser sig inte vara kompetent att utföra, vara neutral och opartisk i sitt uppdrag, iaktta tystnadsplikt och utföra uppdrag i överensstämmelse med vedertagen översättningsteknisk praxis.