sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Ersättning kan också komma i fråga vid skador som formellt utgör ren förmögenhetsskada men som till sin typ ligger mycket nära sakskada. Som exempel nämns fall där någon rånas på tillhörigheter genom hot eller där en åldring luras att lämna ifrån sig värdeföremål. (Jfr prop. 1977/78:126 s. Såvitt utredningen har kunnat bedöma fungerar bestämmelsen på avsett vis. Den ersättning som utges är begränsad men det är också avsikten. Enligt utredningens direktiv ska någon utvidgning av rätten till brottsskadeersättning vid sakskada eller ren förmögen- hetsskada inte övervägas. Bestämmelsen bör därför behållas oförändrad. 13.5Ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada i vissa fall (nuvarande 4 §) Bedömning: Bestämmelsen bör behållas oförändrad. Brottsskadeersättning utgår för sakskada och ren förmögenhets- skada även i annat fall än som avses i 3 § (se ovan avsnitt 13.4), i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen (4 § brottsskadelagen). Bestämmelsen innebär en viss utvidgning av den annars begränsade möjligheten som finns att få brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada. Genom en lagändring blev det möjligt att besluta om ersättning i vissa ömmande fall utan att behöva ta hänsyn till den skadelidandes ekonomiska villkor. Enligt uppgift från varierar utbetal- ningarna avseende ren förmögenhetsskada . betalades det inte ut någon brottsskadeersättning för ren förmögenhetsskada, medan det betalades ut . Antalet ansökningar om brottsskadeersättning för sakskador och rena förmögenhetsskador är cirka 500 . Vid utredningens möte med brottsofferorganisationer m.fl. påtalades att kvinnor som lever i en relation med män som misshandlar och hotar dem ofta blir utsatta för bedrägeri av dessa män. Det förekommer också att mannen öppnar abonnemang m.m. i kvinnans namn. Det framfördes ett önskemål om att man borde kunna ta större hänsyn till uppkomna förmögenhetsskador i sådana situationer. De framförda synpunkterna är behjärtansvärda. Enligt direktiven ska dock, som nämnts ovan, inte övervägas någon utvidgning av rätten till brottsskadeersättning vid sakskada eller ren förmögenhetsskada. Bestämmelsen tycks fungera som det har varit tänkt. Något skäl att ändra den har alltså inte framkommit. 13.6Bestämmande av brottsskadeersättning (nuvarande 5 §) Förslag: Bestämmelsen som reglerar hur brottsskadeersättning med anledning av personskada ska bestämmas, ska inte längre hänvisa till 5 kap. 4 och 5 §§ skadeståndslagen utan endast till 5 kap. 1–3 §§ skadeståndslagen. Bedömning: Övriga bestämmelser som reglerar hur brotts- skadeersättningen ska bestämmas bör behållas oförändrade. I nuvarande 5 § brottsskadelagen finns regler för hur brottsskade- ersättning bestäms (se även avsnitt 3.1.2 och 3.2.3). Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1–5 §§ skadeståndslagen. Livränta betalas dock endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen om ändring av skadeståndslivräntor. (5 § första stycket brotts- skadelagen.) Brottsskadeersättning med anledning av kränkning bestäms enligt 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen (5 § andra stycket brottsskadelagen). Brottsskadeersättning med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen (5 § tredje stycket brottsskadelagen). Brottsskadeersättning till barn som bevittnat våld mot en när- stående bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till hur grovt det bevittnade brottet är (5 § fjärde stycket brottsskadelagen). Avsikten är att ersättningen ska bestämmas utifrån en objektiv bedömning av hur grovt det brott som barnet bevittnat är. Vid bedömningen av hur grovt brottet är, bör framför allt beaktas den skada, kränkning och fara som det gett upphov till. (Se prop. 2005/06:166 s. Slutligen föreskrivs i 5 § femte stycket att 6 kap. 3 § skade- ståndslagen är tillämplig, vilket innebär att rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande, särskilda olägenheter samt kränkning faller bort om den skadelidande avlider innan krav framställts. Rätten till brottsskadeersättning faller dock inte bort, om en ansökan om ersättning före dödsfallet gjorts hos Brottsoffer- myndigheten. Bestämmelsen, som reglerar vilken verkan den skadelidandes död har på rätten till brottsskadeersättning, infördes . Rätten till brottsskadeersättning går över på den skade- lidandes arvingar om krav före dödsfallet framställts antingen mot skadevållaren eller hos (se prop. 2000/01:68 s. 79). Grundtanken är att brottsskadeersättning bestäms i huvudsak enligt skadeståndsrättsliga principer (se prop. 1977/78:126 s. 44). Det framstår därför som naturligt att brottsskadelagen hänvisar till motsvarande bestämmelser i skadeståndslagen, i den mån det är relevant. Brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott har inte någon skadeståndsrättslig motsvarighet, och bestämmelsen måste därför utformas som en självständig regel. Hänvisningen till 5 kap. 4 § skadeståndslagen beträffande liv- ränta framstår emellertid inte som relevant, med undantag för det första ledet (ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll fastställes i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångsbelopp). Eftersom det är aktuellt att bevilja livränta enligt brottsskadelagen endast när livränta är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning, är resten av paragrafen inte tillämplig för brottsskadeersättningens del. Det torde t.ex. saknas anledning att utbyta en fastställd livränta mot ett engångsbelopp, eftersom takreglerna innebär att livränta oftast är mer förmånlig (jfr avsnitt 10.6.2). Utredningen anser att det bör framgå direkt av brottsskadelagen vilka förutsättningar som gäller för att bestämma livränta. Hänvisningen till 5 kap. 4 § brotts- skadelagen bör därför utgå. Utredningen har i avsnitt 11.6.2 föreslagit att den nuvarande hänvisningen till 5 kap. 5 § skadeståndslagen ska tas bort, eftersom SOU 2012:26 Övriga frågor det finns en generösare bestämmelse om omprövning i brotts- skadelagen. Övriga hänvisningar till skadeståndslagen, närmare bestämt till 5 kap. 1–3 §§ med anledning av personskada, till 5 kap. 6 § första stycket med anledning av kränkning och till 5 kap. 7 § med anledning av sakskada, bör behållas oförändrade. Vidare anser utredningen att det nuvarande sättet att beräkna brottsskade- ersättningen till barn som bevittnat våld är lämpligt avvägt och bör behållas. Hänvisningen i femte stycket till 6 kap. 3 § skadeståndslagen är även den ändamålsenlig och bör finnas kvar i brottsskadelagen. 13.7Avräkning av tänkt försäkringsersättning (nuvarande 8 §) Bedömning: Bestämmelsen i nuvarande 8 § brottsskadelagen om avräkning av försäkringsersättning som skulle ha utgått om försäkring hade funnits, bör behållas oförändrad. I nuvarande 8 § brottsskadelagen finns en bestämmelse som reglerar avräkning av försäkringsersättning som borde ha betalats ut om det hade funnits en försäkring. Bestämmelsen blir aktuell vid bestämmande av brottsskadeersättning för skada på egendom, antingen om den skadelidande måste antas ha underlåtit att för- säkra egendomen på grund av omfattningen av sina tillgångar och riskspridningen i sin verksamhet (första stycket), eller om egen- domen enligt vedertaget bruk borde ha hållits försäkrad mot skaderisken men den skadelidande har försummat att försäkra den (andra stycket). I det sista fallet avräknas den tänkta försäkrings- ersättningen i skälig omfattning. Den kategori som avses i första stycket är s.k. självförsäkrare. Det händer att den skadelidande medvetet har underlåtit att skaffa sig försäkringsskydd mot egendomsskador med hänsyn till sina egna möjligheter att täcka dessa skador, och riskspridningen i sin verksamhet. Exempel på självförsäkrare är staten, de största kommunerna och vissa större företag. Det har inte ansetts rimligt att de ska ha rätt till brottsskadeersättning för skada på egendom i vidare mån än om försäkring hade funnits. normalt inte höra till kretsen av självförsäkrare (se prop. 1977/78:126 s. 22 f. och s. 48). Bestämmelsen i andra stycket har motiverats av att ett statligt ersättningssystem för brottsskador bör utformas så att det inte minskar allmänhetens benägenhet att skaffa sig försäkringsskydd mot sådana skador. Det noterades t.ex. att brandförsäkring hade fått en så utbredd omfattning att det allmänt torde kunna anses att den skadelidande fick skylla sig själv om han hade underlåtit att skaffa sig sådant försäkringsskydd. Detsamma gällde underlåtenhet i annat fall att försäkra särskilt värdefull egendom. Hänsyn skulle enligt förarbetena tas till om försummelsen att försäkra egendomen hade sin grund i förbiseende eller annars var av mera ursäktlig natur. Man ansåg att det kunde vara hårt att avräkna hela den försäkringsersättning som skulle ha utgått om den skadelidande hade hållit sig med tillbörligt försäkringsskydd. Bestämmelsen bedömdes vara aktuell i fråga om rymlingsskador. (Se prop. 1977/78:126 s. 23 f.) Såvitt utredningen kan bedöma har även denna bestämmelse fungerat på avsett vis. Något skäl för att ändra den har inte framkommit. 13.8Jämkning av brottsskadeersättning (nuvarande 9 §) Förslag: Den nuvarande hänvisningen i 9 § första stycket brottsskadelagen till skadeståndslagens jämkningsbestämmelse i 6 kap. 1 § skadeståndslagen tas bort. Bedömning: möjlighet att jämka brottsskadeersättning enligt nuvarande 9 § andra stycket brotts- skadelagen bör behållas oförändrad. Jämkning av brottsskadeersättning kan ske på två olika grunder. För det första kan ersättningen jämkas på grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida med tillämpning av 6 kap. 1 § skadeståndslagen (9 § första stycket brottsskadelagen, se även avsnitt 3.2.3). För det andra kan brottsskadeersättningen sättas ned eller falla bort även i fall då det inte följer av första stycket, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada kan ersättningen också sättas ned eller falla bort, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försiktighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. (9 § andra stycket brotts- skadelagen.) Hänvisningen i första stycket till skadeståndslagens medvållande- bestämmelse infördes i brottsskadelagen på inrådan av lagrådet. Lagrådet noterade att förslaget i remissprotokollet avvek från reglerna i 6 kap. 1 § skadeståndslagen om jämkning på grund av medvållande, genom att inte bara vållande utan också annat upp- trädande från den skadelidandes sida i samband med brottet och liknande omständigheter skulle kunna föranleda jämkning. Särskilt när det gällde personskada ansåg lagrådet att detta innebar en avsevärd vidgning av jämkningsmöjligheterna i förhållande till vad som gällde enligt skadeståndslagen, eftersom skadestånd i person- skadefall kunde jämkas bara om den skadelidande hade handlat uppsåtligen eller grovt vårdslöst eller, vid dödsfall, om den avlidne hade handlat uppsåtligen. Förslaget i remissprotokollet uppställde inte något krav på att det skulle föreligga orsakssammanhang mellan det beteende från den skadelidandes sida – eller den liknande omständighet – som skulle vara jämkningsgrundande samt skadan. Med hänsyn till brottsskadeersättningens offentlig- rättsliga natur hade lagrådet i och för sig inte någon erinran mot att det infördes en möjlighet att på grund av förhållanden på den skadelidandes sida begränsa ersättningen utöver vad som följde av medvållandereglerna. Men genom att frågorna om jämkning på grund av medvållande och om nedsättning av ersättningen på annan grund i förslaget hade reglerats med gemensamma kriterier, undan- skymdes det faktum att det var fråga om två principiellt artskilda jämkningsregler. Å ena sidan en regel av civilrättslig karaktär, som förutsatte en rättslig prövning med direkt tillämpning av skade- ståndsrättsliga principer, och å andra sidan en regel vars tillämpning skulle vila på en rent skönsmässig bedömning. Sammanblandningen av de båda reglerna ansågs kunna föranleda missförstånd. Lagrådet ansåg också att det inte kunde uteslutas att tillämpningen av brotts- skadelagens jämkningsregler avseende medvållande kunde komma att avvika från motsvarande rättstillämpning på skadestånds- området. (Se prop. 1977/78:126 s. 100 f.) Bestämmelsen i 9 § första stycket har dock kommit att användas i mycket begränsad omfattning eftersom 9 § andra stycket brotts- skadelagen ger större jämkningsmöjligheter.5 Fram till krävdes det särskilda skäl för att brotts- skadeersättningen skulle kunna jämkas enligt 9 § andra stycket. och sedermera Brottsoffer- myndigheten var restriktiva med att jämka brottsskadeersättningen. Bestämmelsen i andra stycket fick vid lagändringen den lydelse som den har . Det blev då möjligt att jämka efter en allmän skälighetsbedömning. Ändringen avsågs innebära att jämkning vid personskada skulle kunna ske i något större utsträckning än enligt dittills gällande praxis, och att bestämmelsen om jämkning vid sakskada och ren förmögenhetsskada skulle komma att stämma överens med den dåvarande rättstillämpningen. (Se prop. 1998/99:41 s. 16 och s. I propositionen uttalades bl.a. att brottsskadeersättning inte bara har en social funktion, utan också ska ses i ett kriminal- politiskt sammanhang. Staten har ett ansvar för att skydda med- borgarna mot brott och när brottsoffret inte kan få ersättning för sina brottsskador av gärningsmannen träder staten in och garanterar viss ersättning. Det ansågs därför vara rimligt att den som själv hade deltagit i brottslig eller på annat sätt klandervärd verksamhet fick finna sig i en viss reduktion av ersättningen, även om hans beteende inte skulle föranleda jämkning enligt skade- ståndslagens medvållanderegler. Detsamma ansågs gälla om den skadelidande medvetet hade provocerat skadevållaren men inte kunde anses ha varit grovt vårdslös. Ett annat exempel var att den skadelidande gett sig i lag med okända personer under sådana förhållanden som typiskt innebär en risk för att skadas genom brott. jämkades ersättningen vid personskada i 35 av 4 474 ärenden. Vid sakskada och ren förmögenhetsskada jämkades ersättningen oftare. (Se prop. 1998/99:41 s. 13 f.) 1999 ser praxis ut så här. Myndigheten använder inte jämkningsmöjligheten i 9 § första stycket brottsskadelagen (med hänvisning till 6 kap. 1 § skadeståndslagen), eftersom möjligheterna att jämka enligt 9 § och , Brottsskadelagen, En kommentar (2012), s. 107 och prop. 1998/99:41 s. 14 och s. 16. andra stycket är större. har använt sig av beviskravet övervägande sannolikt för att bedöma om det brott som sökanden grundar ansökan på innefattar någon omständighet som ska medföra jämkning. 1999 började jämka även ersättningen för ekonomisk skada. Inledningsvis jämkades dock inte ersättningen för kränkning. Sådan ersättning avslogs i stället med hänvisning till att omständigheterna kring brottet var sådana att ersättning för kränkning inte kunde lämnas, alternativt att omständigheterna kring brottet var sådana att sökanden inte kunde anses ha utsatts för en allvarlig kränkning. Vid ett nämnd- sammanträde fattades beslut av innebörd att sökandens uppträdande i samband med brottet medförde att ersättning för kränkning beviljades med ett lägre belopp än vad som hade varit fallet om sökanden inte utsatt sig för en ökad risk att skadas. Vid ett nämndsammanträde fattades beslut där all brottsskadeersättning jämkades, dvs. även ersättningen för kränkning. Det var fråga om fall där sökanden utsatts för grov brottslighet som försök till mord eller grov misshandel. Mot bakgrund av den grova brottsligheten ansågs det inte rimligt att avslå yrkandet om ersättning för kränkning med motiveringen att brottet inte medfört en allvarlig kränkning av den personliga integriteten. Utvecklingen har gått mot att Brottsoffer- myndigheten, förutom att jämka ersättning för ekonomisk och ideell skada, i allt större utsträckning sätter ned kränknings- ersättningen med stöd av jämkningsregeln. Brottsoffermyndig- heten sätter ned brottsskadeersättning helt eller till hälften, inga andra kvotdelar används.6 Exempel på fall där ersättningen kan jämkas till hälften är när det våld som sökanden utsatts för inte står i proportion till den provokation eller det våld som sökanden först utövat mot gärningsmannen. Om sökanden har ägnat sig åt kriminell verksamhet, t.ex. narkotikabrottslighet, eller när det varit fråga om uppgörelser i kriminella kretsar har nämnden intagit en restriktiv hållning till att utge brottsskadeersättning. Ersättning för personskada eller kränkning sätts då i regel ned till noll. Jämkning sker i omkring 150 ärenden , vilket innebär att cirka 1,5 6 Jfr uttalande i prop. 1998/99:41 s. 42: Med en mer nyanserad tillämpning kan ersättningen oftare än tidigare komma att jämkas till andra kvotdelar än hälften. procent av ärendena som avgörs jämkas.7 var motsvarande siffra . Det finns fortfarande principiellt goda skäl för att behålla hän- visningen i 9 § första stycket till skadeståndslagens medvållande- regler. Jämkningsbestämmelsen i skadeståndslagen har en annan utgångspunkt än den som gäller specifikt för brottsskadelagen enligt 9 § andra stycket. finns det, såvitt utredningen kan bedöma, inte något fall där jämkning inte kan ske med stöd av det andra stycket men däremot med stöd av det första stycket. Det andra stycket har en vidare utformning och täcker även de fall som i och för sig faller in under det första stycket. På motsvarande sätt som när det gäller omprövning (se avsnitt 11.6.2) anser ut- redningen att det inte är lämpligt att ha regler för situationer som redan omfattas av andra regler. En sådan dubbelreglering fyller inte någon funktion – särskilt inte när den snävare regeln i praktiken ändå inte används. Utredningen anser därför att hänvisningen till skadeståndslagen bör tas bort. Återstår gör då bestämmelsen i nuvarande 9 § andra stycket brottsskadelagen. När det gäller tillämpningen av jämkningsbestämmelsen i andra stycket så visar statistiken från att den lagändring som gjordes haft effekt, så till vida att brotts- skadeersättningen jämkas i fler fall än vad som var fallet tidigare. Det var också avsikten. Det ingår inte i utredningens direktiv att göra någon särskild utvärdering av reformen. Det har inte heller kommit till utredningens kännedom att bestämmelsen tillämpas på något sätt som inte var avsett. Bestämmelsen i 9 § andra stycket brottsskadelagen bör därför behållas i sin nuvarande utformning. 7 skedde hel jämkning, dvs. jämkning till , i 121 ärenden. Antalet halvjämkningar syns inte i statistiken men uppskattar att det sker i mellan 20–30 fall . Förslag: Möjligheten att delegera beslutsfattandet beträffande mindre ersättningsbelopp till annan myndighet tas bort. Bedömning: beslut bör inte heller fortsättningsvis få överklagas. Som har framgått av avsnitt 3.1.3 prövas ärenden om brottsskade- ersättning av . Regeringen kan dock före- skriva att en annan myndighet ska pröva ärende om ersättning för skada vållad av någon som antingen var intagen i kriminalvårds- anstalt eller som var intagen för vård i ett hem som avses i 12 § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Den möjlig- heten finns beträffande ansökningar som gäller ersättning med högst . Ett sådant beslut kan överklagas hos Brottsoffer- myndigheten. beslut får inte överklagas. (12 § brottsskadelagen.) fanns en föreskrift i brottsskadeförordningen (1 §) om delegation till styrelsen för den ungdomsvårdsskola där skade- vållaren var inskriven eller intagen, att pröva en ansökan som gällde ersättning med högst . har det inte funnits någon delegation. Frågan om beslut ska få överklagas har övervägts i tidigare lagstiftningsärenden. När lagen infördes konstaterades att det med hänsyn till den sakkunskap som finns representerad i nämnden inte borde möta några betänkligheter mot att låta dess avgöranden bli slutliga. För detta talade också, förutom praktiska och ekonomiska skäl, att nämndens beslut skulle komma att grunda sig på delvis utpräglat skönsmässiga bedömningar. Det anfördes också att det borde vara möjligt att under åberopande av nya omständigheter ansöka om ersättning hos nämnden även efter ett tidigare avslagsbeslut. Om ett beslut var oriktigt på grund av felräkning eller liknande förbiseende kunde nämnden enligt allmänna förvaltningsrättsliga regler besluta om rättelse. Vid allvarliga fel ansågs reglerna om resning i förvaltnings- ärenden bli tillämpliga. (Se prop. 1977/78:126 s. 34 och s. 51 f.) praxis blev mycket liberal. Om en sökande inte hade förstått att åberopa alla omständigheter i sam- band med den ursprungliga ansökningen beaktades dessa omständigheter ändå vid omprövningen, även om omständig- heterna förelegat – okända för nämnden – vid den tidigare prövningen. (Se Ds Ju 1987:1 s. När rätten till domstolsprövning enligt övervägdes, och rätten till omprövning av infördes, konstaterades att andra lösningar än den före- slagna i och för sig skulle vara tänkbara för att uppfylla Europa- konventionens krav. skulle t.ex. kunna bli en självständig myndighet med uppgift att pröva samtliga brottsskadeärenden. Det skulle också kunna införas en rätt att överklaga beslut till domstol. Både ekonomiska och praktiska skäl ansågs dock tala mot sådana lösningar. En rätt till omprövning i nämnden ansågs dessutom göra att fick behålla sitt övergripande ansvar för brottsofferfrågorna. (Se prop. 1998/99:41 s. Mot bakgrund av att delegationsbestämmelsen inte har använts får behovet av den anses vara obefintligt. Det underlättar också en homogen rättstillämpning att samtliga ärenden om brotts- skadeersättning prövas av . Delegations- möjligheten bör därför tas bort. När det gäller bestämmelsen i övrigt, så är det självklart att det även fortsättningsvis ska vara som prövar ansökningar om brottsskadeersättning. Vidare anser utredningen att den ordning som gäller i fråga om omprövning i att det inte finns anledning att föreslå någon ändring när det gäller att beslut inte får överklagas. Även den bestämmelsen bör således behållas oförändrad. prövningen av ärenden om brottsskadeersättning (nuvarande 13, 13 a, 13 b, 14 a och 14 b §§) Bedömning: , dess sammansättning och förfarandet hos nämnden bör behållas i sin nuvarande utformning. Som har framgått i avsnitt 3.1.3 finns det en nämnd hos Brotts- offermyndigheten, , som ska avgöra ärenden om brottsskadeersättning som är av principiell betydelse eller annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om brottsskadeersättning. Ordföranden och vice ordförandena i nämnden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Nämnden utses av regeringen. (13 § brottsskadelagen.) bestod ursprungligen av fem ledamöter. Ordföranden och vice ordföranden skulle vara lagfarna och ha erfarenhet av skadeståndsrättsliga frågor och handläggning av brottmål. En ledamot skulle vara väl förtrogen med frågor som rör skadereglering, och ytterligare två ledamöter skulle ha erfarenhet från olika sidor av samhällslivet. (Se prop. 1977/78:126 s. 33 f.) fick nämnden ytterligare en vice ordförande. När Brotts- offermyndigheten bildades gjordes bedömningen att nämnden hos den ombildade myndigheten i huvudsak skulle ha samma sammansättning som , och att det borde ankomma på regeringen att besluta om nämndens samman- sättning (se prop. 1993/94:143 s. 35 f.). Nämnden består av en ordförande, två vice ordförande och tre andra ledamöter. För varje ledamot utom ordföranden ska det finnas en ersättare. (Se 6 § förordningen med instruktion för .)