sou · GZB375d4 · 2012-01-01 00:00:00 — 1.Avlivning av djur och därmed sammanhängande verksamhet får endast utföras av personer som har lämplig kompetensnivå för att göra detta och utan att djuren orsakas sådan smärta, plåga eller lidande som kan undvikas. 2.Företagarna ska se till att följande steg i slaktprocessen endast utförs av personer som för dessa verksamheter innehar ett sådant kompetensbevis som avses i artikel 21 och vilket styrker att de kan utföra dem i enlighet med bestämmelserna i denna för ordning: a) Hantering och vård av djur före fixering. b) Fixering av djur för bedövning eller avlivning. c) Bedövning av djur. d) Bedömning av om bedövningen varit effektiv. e) Länkning eller annan upphängning av levande djur. f) Avblodning av levande djur. g) Slakt i enlighet med artikel 4.4. 3.Utan att det påverkar skyldigheten i punkt 1 i denna artikel ska avlivning av pälsdjur ske i närvaro och under direkt överinseende av en person som innehar ett sådant kompetensbevis som avses i artikel 21 och vilket utfärdats för alla de steg i avlivnings processen som utförs under dennes överinseende. Företagare som har pälsfarmer ska i förväg meddela den behöriga myndigheten när djur ska avlivas. Det finns också olika kompetens- och utbildningskrav i Europarå- dets konventioner för skydd av djur under internationella transporter (ETS 65) reviderad (ETS 193)(transportkonventionen) och för konventionen om skydd av djur som ska slaktas(ETS xx)(slaktdjurskonventionen). För internationella transporter ska landet säkerställa att endast godkända transportörer som använder personal som har lämplig kompetens för att uppfylla konventio- nens bestämmelser. Vidare ska transporterna åtföljas av en djur- skötare som har utbildning eller motsvarande praktisk erfarenhet för att kunna hantera och sköta djuren inklusive att kunna utföra akutsjukvård vid olycksfall. För slakterierna ska landet säkerställa att personer som yrkesmässigt hanterar, bedövar eller slaktar djur har den yrkesskicklighet som krävs. När det gäller sällskapsdjuren (inklusive hästar) finns det inte några kompetens- eller utbildningskrav för djurhållarna i Föreskrifter om ändringar i föreskrifter och allmänna råd (DSF 2004:16) om villkor för hållande, uppfödning och försäljning m.m. av djur avsedda för sällskap och hobby (sällskapsdjursföre- skrifterna). För hästar finns det numera särskilda föreskrift för i Djurskyd- damyndighetens föreskrifter och allmänna råd om hästhållning (DFS 2007:6)(hästföreskriften) men tidigare ingick hästar i lantbruks- djursföreskrifterna och då omfattades de av de allmänna krav på att de personer som har hand om djur ska ha tillräckliga kunskaper och färdigheter. På EU- och Europaråds nivå innefattas hästarna i de regler som finns om lantbruksdjur i den mån de hålls som produk- tionsdjur. I konvention om skydd av sällskapsdjur (ETS 125)(sällskapsdjurskonventionen)finns det inte heller något krav på den som har sällskapsdjur. Däremot finns det krav på myndig- heterna att arbeta för att uppmuntra utvecklingen av information och utbildning som höjer medvetandet och kunskapen om kon- ventionens principer hos djurhållare, organisationer och samtliga andra aktörer inom området. För den som driver en zoobutik eller på liknande sätt handlar med djur krävs utbildning. I sällskapsdjursföreskriften specificeras att den som yrkesmässigt eller i större omfattning handlar med djur ska ha genomgått en grundutbildning samt en eller flera särskilda utbildningar med inriktning på de djurslag som omfattas av han- deln. Utbildningar ska vara godkända av och i före- skrifterna anges också vilka olika moment som utbildningarna måste innehålla . Det finns också vissa krav på hur handeln med sällskapsdjur får bedrivas ifråga om vilken information som köparen ska få av sälja- ren. I sällskapsdjursföreskriften finns det angivet att säljaren vid överlåtelsen måste lämna ett faktablad med skriftlig information om djuret och dess skötsel. Vad faktabladet ska innehålla är specifi- cerat i föreskrifterna och exempel på detta är djurets art/släkte, kön, vuxenstorlek, livslängd, näringsbehov, behov av utrymme, inredning, klimat, osv. Syftet med att lämna ut ett faktablad är att köparen ska få nöd- vändig information om hur han eller hon ska ta hand om djuret. I sällskapsdjurskonventionen finns det krav på utbildning eller motsvarande kompetens. Detta gäller för alla som bedriver handel, kommersiell uppfödning och inackordering, uthyrning eller djur- hem. De som driver sådan verksamhet ska också anmäla till den kompetenta myndigheten om denna verksamhet samt vilken kom- petens man innehar. Verksamheten får inte heller bedrivas om rätt kompetens saknas. Konventionens definitioner på sällskapsdjur är djur som hålls eller är tänkta att hållas av människan, närmare bestämt i privata hem för nöje och sällskap. I artikel 14 anges också att parterna åtar sig att uppmuntra utvecklingen av information och utbildningsprogram som höjer medvetandet och kunskapen hos organisationer och individer verk- samma med hållande, uppfödning, träning, handel eller inackorde- ring/utackordering av sällskapsdjur. Dessa utbildningar ska framför allt uppmärksamma träning av sällskapsdjur för kommersiella syf- ten eller tävlingsändamål. Det finns inte några kunskaps- eller kompetenskrav för den som bedriver cirkusverksamhet. Det finns krav på erfarenhet eller utbildning för den som ansvarar för verksamheten på en djurpark. Det finns också krav på att ha en veterinär och en zoolog knuten till anläggningen för att säkerställa att rätt kompetens finns tillgänglig. Det finns också specifika utbildningskrav för zoologen. Dessa krav återfinns i 8–10 §§ i Sta- tens jordbruksverks föreskrifter om djurhållning i djurparker m.m. (SJVFS 2009:92)(djurparksföreskrifterna) I den svenska djurskyddslagen (1988:534) finns grundläggande krav på utbildning och kompetens för dem som arbetar med för- söksdjur. 20 § Vid verksamhet som avses i 19 a § skall det finnas 1.föreståndare som ansvarar för verksamheten och som har godkänts av den myndighet som regeringen bestämmer, 2.veterinär som ger råd och anvisningar om hur verksamheten skall bedrivas och som bistår vid behandling av djuren, och 3.för verksamheten tillräckligt stor personal som har den utbildning och kompetens som behövs för verksamheten. Föreståndaren och veterinären skall se till att verksamheten bedrivs enligt denna lag och enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. På föreskriftsnivå finns det krav i 1–3 §§ i Centrala försöksnämn- dens kungörelse (SJVFS 1992:11) med föreskrifter och allmänna råd om utbildning vid användning av djur för vetenskapligt ändamål m.m. (försöksdjursutbildningsföreskrifterna) på att alla som arbe- tar med försöksdjur ska ha genomgått en utbildning senast efter att man har börjat arbetet och den specificerar också vad utbildningen ska omfatta. Dessa krav överensstämmer med EU-lagstiftningen där det också finns krav på att en veterinär ska vara knuten till verksamhe- ten (rådets direktiv /609/EEG av om till- närmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skydd av djur som används för försök och andra vetenskapliga ända- mål). I artikel 14 anges bl.a. att personer som utför försök, deltar i sådana, eller svarar för tillsynen och övervakningen av djur som används för försök, ska ha lämplig teoretisk och praktisk erfaren- het. ska dock det nya direktivet och rådets direktiv /63/EU av den 22 sep- tember 2010 om skydd av djur som används för vetenskapliga ända- mål (försöksdjursdirektivet) börja tillämpas och då blir det nya bestämmelser om utbildning. I direktivet anges: 1.Medlemsstaterna ska se till att alla uppfödare, leverantörer och användare har tillräckligt med personal på plats. 2.Personalen ska ha adekvat utbildning innan de får utföra någon av följande uppgifter, nämligen a) utförande av försök på djur, b) utformande av försök och projekt, c) sköta djuren eller d) avliva djuren. Personer som utför de uppgifter som avses i led b ska ha fått utbild- ning i en vetenskaplig disciplin som är relevant för det arbete som ska utföras och ha kunskaper om de arter som det gäller. Personal som utför de uppgifter som avses i leden a, c och d ska övervakas när de utför sina uppgifter till dess att de har visat att de besitter den kompetens som krävs. Medlemsstaterna ska se till, genom godkännande eller på annat sätt, att kraven i denna punkt är uppfyllda. 3.Medlemsstaterna ska på grundval av bilaga V offentliggöra minimi- krav för utbildning och krav för att erhålla, upprätthålla och visa erfor- derlig kompetens för de uppgifter som avses i punkt 2. 4.Icke-bindande riktlinjer på unionsnivå för de krav som fastställs i punkt 2 får antas i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel 56.2. Särskilda krav på personal Medlemsstaterna ska se till att alla uppfödare, leverantörer och användare har en eller flera personer på plats som ska a) ansvara för att övervaka djurens välbefinnande och skötsel i anlägg- ningen, b)se till att den personal som hanterar djuren har tillgång till informa- tion om de arter som förvaras på anläggningen, c)ansvara för att de som tillhör personalen har adekvat utbildning, är kompetenta och att de fortlöpande vidareutbildas och övervakas till dess att de visar att de har den kompetens som krävs. Medlemsstaterna ska säkerställa att de personer som anges i artikel 40.2 b ska a)se till att all onödig smärta, lidande, ångest eller bestående men som tillfogas ett djur inom ramen för ett försök stoppas, och b)se till att projekten genomförs i enlighet med projektgodkännandet eller, i de fall som avses i artikel 42, i enlighet med den ansökan som sänds till den behöriga myndigheten eller eventuella beslut som fattas av den behöriga myndigheten, och se till att lämpliga åtgärder vidtas och registreras för att rätta till eventuell bristande efterlevnad. 16.1.9Krav på kompetens i nya djurvälfärdslag När nya djurvälfärdslag trädde i kraft gick ifrån att ha haft en djurskyddslag till att ha en djurväl- färdslag (se Etiska utgångspunkter för ny djurskyddslagstiftning). Lagen vilar på en etisk plattform och det finns långsiktiga mål som det ska arbetas mot. För att nå målen har man definierat strategier som man ska fokusera på i detta arbete och hindra djurskyddstra- gedier. Detta gäller bl.a. att stärka djurägarens kompetens och få till stånd en effektivare djurskyddshandläggning som inte är uppbyggd på en lekmannanämnd. För att säkerställa kompetenta djurägare föreslogs att krav om dokumenterad kompetens hos ägare till djur i yrkesmässigverksamhet infördes i lagen. Under arbetet med försla- get ändrades dock formuleringen till att bli ett generellt kompe- tenskrav som säger att djurhållaren ska sörja för att djuren ska tas om hand av tillräcklig och utbildad personal. Andra som håller djur ska ha kompetens för de aktiviteter de utför. I Odelstingsproposisjonen nr 15 (2008–2009) om loven om dyrvelferd som skrevs efter den remissrunda som har gjorts på lagförslaget anges att det kom in många synpunkter som sa att det var viktigt att kompetenskravet gällde även privata djurhållare och de som håller sportdjur. Vidare nämns att kravet borde förtydligas på den punkten. Vidare framfördes att realkompetens i de flesta fall bör vara tillräcklig och att relevant erfarenhet bör tillfredsställa kompetenskraven. Några remissinstanser hävdade att det är viktigt att kraven läggs på en realistisk och praktisk nivå, samt att kravet inte ska medföra någon stor byråkrati. också förslaget om att ge departementet möjlighet att i följdföre- skrifter ställa specifika kompetenskrav på olika områden. Departementet motiverar sitt förslag med att ett ökat fokus på kompetens kan bidra till en betydlig lyft för djurvälfärden. Kom- petenta djurägare är kanske det viktigaste instrumentet för att uppnå en god djurvälfärd och bestämmelsen vill bidra till att den enskilda djurägaren i större utsträckning kan förebygga välfärds- problem och finna lösningar om välfärdsproblem uppstår. Depar- tementet har hållit fast vid sin formulering av förslaget eftersom det är viktigt att framhålla djurhållarens ansvar att se till att djuren sköts av personal som är tillräckligt stor och tillräckligt kvalifice- rad. Vidare skriver departementet att i många djurskyddsärenden är det personer med hälsomässiga och sociala problem inblandade. Dessa personer är inte alltid kompetenta att ta hand om djuren, som de har en önskan att hålla djur. Önskan att om hålla djur kan inte väga tyngre än kravet att djuret ska hållas av kompe- tenta personer. Som regel är lång erfarenhet och realkompetens tillräcklig för att uppfylla lagen skriver departementet. Men lång erfarenhet av en djurhållning är inte alltid tillräcklig för att ge tillräcklig kunskap om djuren, eftersom att kunskapen om djurens förmåga och behov ständigt utvecklas. Detta kan också skilja sig åt beroende på vilken djurhållning som det gäller. Det är därför viktigt att kompetenskra- ven värderas konkret i de olika situationerna. För att säkra en för- utsägbarhet så måste det fastställas generella krav. Olika näringar vill ha olika krav. Några kräver formell kompetens när det vid andra tillfällen kommer att vara tillräckligt med realkompetens. Det är emellertid viktigt att kompetenskraven utformas så att de inte för- svårar djurhållning för de som redan är näringsidkare eller att det ger djurhållaren en ökad byråkrati och kostnader. Departementet ser också behov av att det utarbetas läromedel för att öka kompetensen för ägare av hobby- och sportdjur. Förslaget antogs i sin helhet och är nu 6 § i lagen och handlar om kompetens och ansvar. Djurhållaren ska sörja för att djuren ska tas om hand av tillräcklig och utbildad personal. Andra ska ha kompetens för de aktiviteter de utför. Vårdnadshavare ska inte låta barn självständigt ansvara för djur. Djurhållaren ska inte överlåta djur till personer som de har grund till att tro inte kan eller vill behandla djuret försvarligt. 16.1.10 Utredarens överväganden och förslag I arbetet med den norska lagen om djurvälfärd fördes ett resone- mang om att kompetenta djurägare är den viktigaste enskilda fak- torn som kan öka möjligheten att förebygga djurskyddsproblem. Utredaren instämmer i detta och anser att detta i stort gäller också för svenska förhållanden. Utredaren kan konstatera att det för av få bli djurhållare inte finns några grundläggande utbildnings- eller kunskapskrav i den svenska djurskyddslagen eller djurskyddsförordningen. Det krävs inte heller särskild utbildning för att kunna förvärva en jordbruks- fastighet. För den som ska arbeta med djur som används i veten- skaplig forskning krävs dock utbildning och kompetens enligt djur- skyddslagen och försöksdjursutbildningsföreskrifterna. För lantbruksdjur krävs enligt lantbruksdjursföreskrifterna till- räckliga kunskaper och färdigheter för att föreskrifterna ska kunna följas. För fiskodling finns det krav på teoretisk utbildning i fisk- odlingsteknik och för struts ska man ha genomgått en av myndig- heten godkänd utbildning. För slaktkyckling finns kunskapskrav i form av utbildning och handledning. Utredaren kan konstatera att det är tydligt att det har ställts högre och mer specificerade krav på den hantering där det bedömts vara störst risk för att djurlidande ska uppkomma. Kraven har också utformats utifrån vilken verksamhet det handlar om. Däremot saknas det t.ex. krav på kompetens för hantering av djur på cirkus. Utredaren anser att det är märkligt eftersom detta ofta handlar om exotiska djur vars behov av t.ex. naturligt beteende är svårt att tillgodose i cirkusmiljön. En anledning till avsaknaden av sådana utbildningskrav kan vara att många av de cirkusar som turnerar i kommer från andra EU-länder och att detta skulle inskränka alltför mycket på den fria företagsamheten och rörligheten inom unionen. I finns däremot ett inbesikt- ningskrav före turnéns start. Det görs även en riskvärdering hos länsstyrelserna som i de flesta fall blir hög och därmed genomförs ett stort antal kontrollbesök . Utredaren anser dock att kompetenskrav borde ställas på personer som hantera djur på cirkus. Utredaren konstaterar också att ett område där den svenska lag- stiftningen inte motsvarar kraven i produktionsdjurskonventionen med undantag för fisk och struts. I konventionens rekommenda- tioner ställs krav på teoretisk och praktisk kunskap eller på adekvat kunskap och träning. Denna kunskap ska ge färdigheter som ger möjligheter att bedöma om djuret är friskt, om det kan stå och röra sig normalt, avgöra om djuret beter sig normalt eller innebörden av en beteendeförändring samt kunna värdera hur ändamålsenlig hela miljön är för djurets hälsa. Utredaren anser att även detta bör tol- kas som att någon form av teoretisk utbildning krävs. Utredaren noterar också att den svenska lagstiftningen för säll- skapsdjur inte motsvarar kraven i sällskapsdjurskonventionen. Enligt konventionens definitioner på sällskapsdjur är det djur som hålls eller är tänkta att hållas av människan, närmare bestämt i pri- vata hem för nöje och sällskap. Detta innebär att det även innefat- tar hund och katt förutom övriga sällskapsdjur. Sällskapsdjurskon- ventionen har krav på utbildning eller motsvarande kompetens, så att man kan uppfylla konventionens krav, hos alla som bedriver handel, kommersiell uppfödning och inackorderar, hyr ut eller ver- kar i ett djurhem. De som driver sådan verksamhet ska också anmäla denna till berörd myndighet samt vilken kompetens man innehar. Verksamheten får inte heller bedrivas om rätt kompetens saknas. Detta krav uppfylls till viss del genom regleringen i säll- skapsdjurföreskrifterna för zoohandlare eller liknande verksamhe- ter. För övriga kommersiella verksamheter som faller inom dessa verksamhetsområden saknas dock utbildningskrav. Utredaren kan också konstatera, utifrån länsstyrelsernas rap- portering, att de flesta fall av vanvård av djur eller andra allvarliga djurskyddsproblem finns inom sällskapsdjurshållningen. sak- nas helt kunskapskrav för den som håller sällskapsdjur, inklusive häst. Inte heller finns det några kunskapskrav för den som handlar med hästar, hundar, katter eller andra sällskapsdjur med undantag för den som driver zoohandel eller liknande. Som utredaren ser det är den eventuella kunskapsbristen en stor riskfaktor och länsstyrelsernas kontrollrapportering återspeglar denna. Att hålla och ha hand om djur är inte någon allmän rättighet utan åtföljs av ansvar och skyldigheter. Att ha kunskap nog för att kunna tillgodose djurets behov och veta vilka krav som lagstift- ningen ställer på djurhållningen anser utredaren är en förutsättning för att få hålla djur, oavsett djurart. Utredaren instämmer i det som det norska departementet skrev i sina förarbeten: Önskan att hålla djur kan inte väga tyngre än kravet att djuret ska hållas av kompe- tenta personer. Utredaren konstaterar att utifrån den genomgång som har gjorts av regelverken som gäller så framgår det att en riskbe- dömning på de olika områdena har gjorts och utifrån den har krav på kompetens ställts. Däremot har inte den grundläggande före- byggande effekten som ett kunskapskrav innebär tagits med i denna avvägning i svensk djurskyddslagstiftningen när det gäller allt innehav av djur. I den norska propositionen uttalas att ett väl anpassat regelverk och en kompetent tillsyn stärker arbetet med att förebygga djur- skyddstragedier. Situationen på dessa områden var olika i de båda länderna vid tiden när propositionen skrevs. I fanns då en lekmannanämnd som hanterade djurskyddsärenden med en mycket varierande kompetens. Vidare hade man på många områden t.ex. sällskapsdjur inklusive hund och katt inte några före- skrifter. I propositionen föreslås att nya föreskrifter ska arbetas fram på vissa områden och att branschriktlinjer och informations- material ska tas fram på andra områden. All relevant internationell lagstiftning skulle också arbetas in i regelverket eftersom är ett EES-land som är helt harmoniserat med EU på veterinärområ- det. är också medlem av och har där ratificerat alla konventioner som rör djur där. Detta innebär att all EU-lag- stiftning rörande veterinära frågor och alla Europarådskonventio- ner med tillhörande rekommendationer ska inarbetas i den natio- nella lagstiftningen. Även om har en statlig kontroll av djurskyddet och ett mer utvecklat regelverk instämmer utredaren i det norska departe- mentets uttalande om att ett väl anpassat regelverk och en kompe- tent tillsyn stärker arbetet med att förebygga djurskyddstragedier. Utifrån den grund som presenteras ovan drar utredaren den slutsatsen att ett allmänt kunskapskrav bör ställas på alla djurhål- lare. Detta krav bör föras in i djurskyddslagen och även omfatta personer som inte är djurägare men som på olika sätt hanterar djur. För de som inte äger utan hanterar andras djur bör kravet gälla att de ska ha den kompetens som deras uppgifter kräver. Utredaren anser vidare att för att uppfylla kon- vention för såväl produktionsdjur som för sällskapsdjur så bör utbildningskrav införas för den som yrkesmässig eller i större omfattning håller eller hanterar djur. Utredaren anser att Jord- bruksverket bör få i uppdrag att se över sina djurskyddsföreskrifter när det gäller utbildningskrav och se till att det finns utbildnings- eller kompetenskrav på alla djurhållnings- eller djurverksamhets- områden som kan anses vara nödvändiga från djurskyddssynpunkt. bör också se om det ska finnas några undantag från kravet på utbildning. Utredaren föreslår följande lydelse i djurskyddslagen: Djurägaren eller den som på annat sätt tar hand om djuret ska ha tillräcklig kompetens. Den som yrkesmässigt eller i större omfattning håller eller hanterar djur ska ha lämplig utbildning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om krav på kompetens och utbildning, samt undantag från utbildning för den som håller eller hanterar djur. 16.2Åldersgräns för innehav av djur 16.2.1Ålderskrav i konvention om sällskapsdjur Artikel 6 i sällskapsdjurskonvention har ett förbud mot att sälja sällskapsdjur till barn som är om de inte finns ett uttryckligt godkännande av barnets föräldrar eller någon annan som har samma ansvar för barnet som föräldrarna. I artikel 14 i konventionen anges att parterna åtar sig att upp- muntra utvecklingen av information och utbildningsprogram som höjer medvetandet och kunskapen hos organisationer och individer verksamma med hållande, uppfödning, träning, handel eller inack- ordering/utackordering av sällskapsdjur. Dessa utbildningar ska framför allt uppmärksamma träning av sällskapsdjur för kommersi- ellt- eller tävlingsändamål och motverka dels att djur ges som gåvor till barn , att de utgör pris eller bonus, oplanerad avel av djur, att vilda djur fångas och introducerades som sällskapsdjur, dels risken för att ett oansvarigt förvärvande av sällskapsdjur leder till ett ökande antal övergivna djur. Detta är en regel som har tillkommit för att fånga upp riskerna med att barn blir ägare till djur utan att deras föräldrar eller annan som har vårdnaden om barnet är införstådd med införskaffandet. 16.2.2Regelverk som styr rättigheter och skyldigheter vid olika åldrar i I den svenska djurskyddslagstiftningen finns inte några krav på åldersgräns för dem som håller eller sköter djur. I Sällskaps- djurskonvention finns dock krav som knyter an till vilken ålder som det är lämpligt att en person ges det fulla ansvaret för djurs välbefinnande. Detta krav är nära sammanknutet till kompetens- kravet men är också nära sammanlänkat med vilka resurser som en person har till sitt förfogande. Enligt 9 kap. 1 § (1949:381) är den som är underårig, dvs. omyndig och får inte själv bestämma över sin egendom. En person blir myndig när han eller hon fyller . I 9 kap. 1 § anges också att någon som är inte får bestämma över sin egendom eller att ingå avtal förrän denna är myndig. Däremot får en person själv bestämma över inkomst av eget arbete efter det att han eller hon har fyllt .