sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — 122) att när det finns en misstanke inte ska förstås som att det finns ett krav på den ansvariga myndigheten att avbryta eller vägra samtycke till en pågående transaktion, om myndigheten inte anser det lämpligt. Eftersom den ifrågavarande åtgärden endast kan tillämpas i de fall rapport om misstanke lämnas före genomförande av transaktionen, är det enligt den förklarande rapporten viktigt att betona att huvud- regeln är att genomförande ska ske först efter att rapportering skett till finansunderrättelseenheten. I 3 kap. 1 § penningtvättslagen anges att en verksamhetsutövare ska granska transaktioner för att upptäcka sådana som den miss- tänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penning- tvätt eller finansiering av terrorism. Om misstanken kvarstår efter en närmare analys ska verksamhetsutövaren rapportera transak- tionen till (Finanspolisen). ska avstå från att utföra transaktioner som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Endast om det inte är möjligt att avbryta transaktionen eller då ett avstående skulle försvåra den vidare utredningen får transaktionen utföras och rapport skickas till (Finanspolisen) i efterhand. Frysning av bankkonton och andra tillgångar kan ske om det föreskrivs i lag. Ett exempel på detta är rådets förordning av om restriktiva åtgärder med hänsyn till situationen i (204/2011/EU). I artikel 5 i den förordningen anges att alla tillgångar och ekonomiska resurser som tillhör eller kontrolleras av vissa fysiska eller juridiska personer m.fl., som anges i bilagor till förordningen, ska frysas. I avsnitt 7.6 har vi diskuterat vilka krav som kan anses följa av artikel 14. Vi har angett att dess föreskrift om att en myndighet ska kunna skjuta upp en transaktion skulle kunna förstås så att det är tillräckligt att myndigheten har möjlighet att se till att en transaktion inte kan genomföras. I så fall skulle bestämmelsen närmast syfta till att förhindra penningtvätt. Även om svensk rätt inte innehåller någon direkt motsvarighet till konventionens bestämmelse innebär skyldigheten för verksamhetsutövare att avstå från att utföra misstänkta transaktioner att åtgärder som utgör ett led i penningtvätt eller terrorismfinansiering hindras. I så motto uppfyller således svensk rätt konventionens krav. Vi har dock väckt frågan, om inte artikel 14 – mot bakgrund av konventionens övergripande syfte att beröva brottslingar deras brottsutbyte – också innefattar ett krav på att den egendom som är föremål för en misstänkt transaktion ska kunna hållas kvar för att säkerställa ett framtida förverkande. Om artikeln har denna innebörd kan de möjligheter att tillgripa straffprocessuella tvångsåtgärder som finns enligt svensk rätt, inte anses tillräckliga för att uppfylla artikelns krav. Lagstiftningsåtgärder skulle således bli nödvändiga. Även bortsett från vad förverkandekonventionen innebär i detta hänseende har vi i avsnitt 7.8 föreslagit att det införs en möjlighet för genom Finanspolisen att besluta om att i vissa fall belägga bland annat egendom som varit föremål för en misstänkt transaktion med dispositionsförbud. Vi bedömer att denna åtgärd motsvarar de krav på en möjlighet att skjuta upp misstänkta transaktioner som artikel 14 kan anses innebära. 8.3.16Principer för internationellt samarbete (artikel 15) Bedömning: Bestämmelserna i artikel 15 får anses ge uttryck för mera allmänna principer för samarbetet. Artikeln medför mot den bakgrunden inte något behov av lagstiftningsåtgärder för att ska kunna tillträda konventionen. I kapitlets första artikel anges vilka allmänna principer som ska gälla för det internationella samarbetet. Där klargörs vilket tillämpningsområde och vilka mål som ska gälla för samarbetet. De närmare detaljerna för samarbetet framgår av de följande artiklarna i kapitlet. Samarbetet enligt konventionen omfattar såväl juridiska som fysiska personer (förklarande rapporten p. I artikel 15.1 anges att parterna i största möjliga utsträckning ska samarbeta med varandra när det gäller utredningar och rättsliga förfaranden som syftar till att förverka hjälpmedel och . Enligt artikel 15.2 åtar sig parterna att vidta nödvändiga åtgärder för att, på de villkor som föreskrivs i kapitlet, uppfylla kraven på dels förverkande av olika slag, dels bistånd med efterspaning och säkerhetsåtgärder för att säkerställa förverkande. De två första punkterna i artikel 15 motsvarar artikel 7 konvention. Resterande två punkter i artikeln är nya och ersätter artikel 9 konvention. Av artikel 15.3 framgår att bistånd med sådan efterspaning och sådana säkerhetsåtgärder ska genom- föras med den anmodade partens tillåtelse och enligt dess nationella lagstiftning. I artikeln föreskrivs att den anmodade parten måste respektera formaliteter och förfaranden som innefattas i en fram- ställning från en ansökande part, även om dessa formaliteter och förfaranden inte är nödvändiga enligt den anmodade statens lag- stiftning. Detta gäller dock endast i den mån den begärda åtgärden inte strider mot de grundläggande principerna i den anmodade partens lagstiftning. I artikel 15.4 åtar sig parterna att säkerställa att framställningar som kommer från andra parter om att identifiera, spåra, spärra eller beslagta och hjälpmedel får samma prioritet som de som görs inom ramen för interna förfaranden. På samma sätt som regeringen gjorde vid tillträdet till konvention bedömer vi att bestämmelserna i artikel 15 får anses ge uttryck för mera allmänna principer för samarbetet. De sista två punkterna i artikeln innebär inte några sakliga ändringar i för- hållande till den tidigare konventionen. Artikeln medför således inte något behov av lagstiftningsåtgärder för att ska kunna tillträda konventionen. 8.3.17Skyldighet att lämna bistånd (artikel 16) Bedömning: Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål innebär att rättshjälp kan lämnas för bevissäkring på ett sätt som motsvarar vad som är möjligt i ett svenskt ärende. Åtagandena enligt artikel 16 måste därigenom anses uppfyllda. Bestämmelser om bistånd med efterspaning är samlade i avdelning 2 av kapitel IV. I den inledande artikel 16 anges att parterna åtar sig att – på begäran – i största möjliga utsträckning bistå varandra med att identifiera och spåra hjälpmedel, och annan egendom som kan förverkas. Biståndet ska innefatta varje åtgärd för att tillhandahålla och säkra bevis när det gäller den nämnda egen- domens förekomst, belägenhet eller förflyttning, beskaffenhet, juridiska status eller värde. I den förklarande rapporten (p. 128) anges att artikeln ska ges en vid tolkning. Det kan alltså vara fråga om bistånd som rör en brottmålsrättegång men även förfaranden för att säkerställa att förverkande på grund av brott kan ske. Uppräkningen i slutet av artikeln av vad åtgärderna kan avse är inte uttömmande utan endast exemplifierande (p. Uttrycket annan egendom som kan förverkas har enligt den förklarande rapporten lagts till för att klargöra att bistånd med efterspaning ska lämnas även när den ansökande staten tillämpar värdeförverkande och biståndet avser egendom som kan vara av lagligt ursprung. Bistånd ska också kunna lämnas när det gäller beslag i bevissyfte (p. Utredningshjälp ska kunna lämnas även till andra än rättsliga myndigheter såsom polis- och tullmyndig- heter, dock endast i den mån sådant bistånd inte innefattar tvångsåtgärder (p. I den förklarande rapporten (p. 130) anges att i den mån tillämpningsområdet konvention och den Europeiska konventionen om inbördes hjälp i brottmål (rättshjälpskonvention, ändrad genom tilläggsprotokoll ) sammanfaller ska i första hand den sistnämnda tillämpas, om inte något talar emot det. Däremot sägs inte något om hur den förevarande konventionen ska hanteras. Det får dock antas att denna ska ha samma ställning som konvention. I den mån tillämpningsområdet för denna konvention sammanfaller med tillämpningsområdet för konventionen om inbördes hjälp i brottmål torde således den sistnämnda konven- tionen vara att tillämpa i första hand. Innehållsmässigt överensstämmer artikel 16 med artikel 8 konvention. Den reglerar huvudsakligen frågan om rättshjälp i syfte att säkra bevisning. Svenska regler om internationellt sam- arbete i dessa frågor finns i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Den lagen reglerar under vilka förutsätt- ningar kan lämna rättslig hjälp i brottmål eller begära sådan hjälp utomlands. När det gäller rättslig hjälp i ska alla de åtgärder som kan vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång kunna vidtas för att bistå utländska myndigheter och under samma förutsättningar som gäller för att tillämpa dem i en svensk förundersökning eller rättegång. Med rättslig hjälp avses enligt 1 kap. 2 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål – såvitt nu är av intresse – förhör i samband med förundersökning i brottmål, bevisupptagning vid domstol, kvarstad, beslag samt husrannsakan och andra åtgärder som avses i 28 kap. . Utöver de åtgärder som anges uttryck- ligen i lagen kan hjälp lämnas även med annan åtgärd, om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Enligt 2 kap. 1 § gäller som en allmän förutsättning att rättslig hjälp ska lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rätte- gång enligt eller annan lag eller författning och enligt de särskilda bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I 2 kap. 2 § anges att vissa slag av rättslig hjälp, bland annat förhör, får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. I övriga fall är det däremot en förutsättning för att en begäran om hjälp ska beviljas att den avser en gärning som motsvarar ett brott enligt svensk lag. Trots att kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt får emellertid hjälp i form av husrannsakan och beslag ges, om ansökan har gjorts av en stat som är medlem i EU eller av , eller och det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten. Enligt artikel i förverkandekonventionen är det tillåtet att vägra samarbete enligt kapitel IV, såvida det brott som fram- ställningen avser inte skulle vara ett brott enligt den anmodade partens lagstiftning, om det hade förövats inom dess jurisdiktion. När det gäller samarbete enligt avdelning 2, dvs. i fråga om efterspaning, får dock denna vägransgrund åberopas endast om tvångsåtgärder ingår i det sökta biståndet. Åtgärder som inte kräver tvångsmedel eller andra tvångsåtgärder får enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ske även om dubbel straff- barhet inte är för handen. Att det i övriga fall ställs upp ett krav på dubbel straffbarhet medför enligt vår bedömning inte att det uppstår några konflikter med konventionens bestämmelser. I 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål anges att en ansökan om rättslig hjälp ska avslås, om ett bifall till ansökan skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen. Denna grund för avslag är obligatorisk (den enda). Enligt artikel 28 i förverkandekonventionen får en begäran om samarbete enligt kapitel IV, dvs. såväl efterspaning, säkerhets- åtgärder som verkställighet av förverkande, avslås bland annat om den åtgärd som begärs skulle strida mot de grundläggande prin- ciperna i den partens rättsordning (a) eller om verkställighet av åtgärden kan antas skada den anmodade partens suveränitet, säker- het, allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra väsentliga intressen (b). Det möter således inte något hinder att avslå en begäran om samarbete med stöd av den obligatoriska avslags- grunden i lagen om internationell rättslig hjälp. En ansökan får enligt 14 § andra stycket också avslås om (1) gärningen har karaktär av ett politiskt brott, (2) om gärningen utgör ett militärt brott (om inte gärningen motsvarar även annat brott enligt svensk lag vilket inte är ett militärt brott) eller (3) om det i har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffande gärningen. Slutligen finns en möjlighet att (4) avslå en ansökan, om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. Bestämmelsen ska enligt förarbetena ses som en säkerhetsventil för de fall inte någon av de övriga avslagsgrunderna är tillämpliga men ansökan ändå inte bör bifallas med hänsyn till omständigheterna i ärendet (prop. 1999/2000:61 s. 194). Det ligger i sakens natur att bestämmelsen ska tillämpas restriktivt. Som exempel på situationer då bestämmelsen skulle kunna tillämpas nämndes i förarbetena, om det i ett särskilt fall skulle vara stötande att bifalla en ansökan med hänsyn till att dom meddelats i en annan stat avseende samma gärning, att brottet enligt svenska regler är preskriberat eller om en frihetsberövad person inte samtycker till att föras över till en annan stat. Enligt artikel 28 är det tillåtet att vägra samarbete om det brott som framställningen avser enligt den anmodade partens åsikt inte är av sådan vikt att det motiverar den begärda åtgärden (c), eller fråga är om ett politiskt brott (men inte finansiering av terrorism)(d), eller om den anmodade parten anser att verkställighet av den åtgärd som begärs skulle strida mot principen ne bis in idem (dvs. för- budet mot dubbelbestraffning) (e). Flera av de fakultativa vägrans- grunderna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål har med andra ord en motsvarighet i konventionen. Vidare ska betonas att bestämmelserna i 2 kap. 14 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål är fakultativa. Enligt tredje stycket i den paragrafen får de fakultativa vägransgrunderna inte tillämpas i den mån de skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Om ett avslag skulle strida mot förverkande- konventionen får det således inte beslutas. Reglerna om avslags- grunder i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål är därför förenliga med förverkandekonventionen. Enligt artikel 16 ska bistånd i största möjliga utsträckning lämnas med att identifiera och spåra hjälpmedel, och annan egendom som kan förverkas. Det är inte alldeles klart vilka förpliktelser detta innebär. Vid tillträdet till konvention ansåg regeringen att bestämmelsen borde tolkas i ljuset av vilka grunder för vägran som får åberopas. Enligt artikel 28.2 får en framställning om bistånd med efterspaning och säkrande av bevis- ning – om åtgärden avser tvångsmedel – avslås, om motsvarande åtgärd inte får vidtas enligt den anmodade statens lag i samband med förundersökning eller rättegångsförfarande i ett motsvarande inhemskt ärende. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål innebär att rättshjälp kan lämnas för bevissäkring på ett sätt som motsvarar vad som är möjligt i ett svenskt ärende. Åtagandena enligt artikel 16 måste därigenom anses uppfyllda. 8.3.18Framställningar om upplysningar om bankkonton (artikel 17) Bedömning: Enligt nuvarande svenska regler är det möjligt att lämna rättslig hjälp beträffande upplysningar om bankkonton. Lagändringar är därmed inte nödvändiga. I artikel 17 föreskrivs vissa åtaganden för parterna att lämna upplysningar om bankkonton. Således ska parterna enligt punkt 1 se till att det, efter framställning från en annan part, går att fastställa huruvida en fysisk eller juridisk person som är föremål för en brottsutredning innehar eller kontrollerar ett eller flera konton av något slag i någon bank på dess territorium. Om så är fallet ska parten lämna upplysningar om kontona till den stat som har gjort framställningen. Av punkt 2 framgår att skyldigheten bara gäller i den mån den bank som har kontot innehar upplysningarna. Konventionen lägger således inte några nya skyldigheter på parterna eller bankerna att bevara information om bankkonton. En framställning enligt första punkten ska enligt punkt 3, förutom de uppgifter som anges i artikel 37, innehålla upplysningar om varför parten anser det sannolikt att de begärda upplysningarna är av betydande värde för brottsutredningen. Den ansökande parten ska dessutom ange på vilka grunder den förmodar att banker i den anmodade staten innehar kontot och så långt möjligt specificera vilka banker eller konton som kan beröras. I möjligaste mån ska den alltså begränsa sin förfrågan till att avse endast vissa typer av bankkonton eller konton i vissa banker. Vidare ska parten bifoga alla ytterligare upplysningar den har tillgång till som kan göra det lättare att tillmötesgå framställningen. Skyldigheterna har till syfte att underlätta för den anmodade parten att genomföra en begäran. Tredje stycket innebär att den ansökande parten inte får använda denna åtgärd som ett sätt att fiska information från vilken part som helst – eller alla – utan att den måste rikta sin begäran till en part som kan antas ha möjlighet att lämna de efter- frågade upplysningarna. Enligt punkt 4 är det tillåtet för den anmodade parten att föreskriva samma villkor för att den ska uppfylla en sådan fram- ställning som den tillämpar på framställningar om husrannsakan och beslag. Det innebär att en part kan ställa krav på dubbel Tillträde till förverkandekonvention SOU 2012:12 straffbarhet och överensstämmelse med nationell rätt i samma utsträckning som sådana krav kan tillämpas i fråga om framställ- ningar om husrannsakan och beslag (förklarande rapporten p. I punkt 5 ges en möjlighet att reservera sig på så sätt att artikeln endast ska tillämpas på de kategorier av brott som specificeras i den lista som finns i bilagan till konventionen. Av punkt 6 framgår slutligen att parterna kan utvidga bestäm- melsen till att avse även konton i andra finansinstitut än banker. En sådan utvidgning kan underkastas ömsesidighetsprincipen. I 5 kap. 10 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns en hänvisning till bestämmelser om uppgifts- skyldighet i 9 kap. 12 § försäkringsrörelselagen (2010:2043), 8 kap. 2 a § lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument, 2 kap. 20 § lagen (2004:46) om investeringsfonder, 1 kap. 11 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, 6 kap. 8 § lagen (2006:531) om särskild tillsyn över finansiella konglomerat, 10 kap. 18 § lagen (2006:1371) om kapitaltäckning och stora expo- neringar, 1 kap. 12 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden, 3 kap. 14 § lagen (2010:751) om betaltjänster och 3 kap. 14 § lagen (2011:755) om elektroniska pengar. Bestämmelsen innebär att regler om banksekretess och tystnadsplikt inte hindrar att rättslig hjälp lämnas enligt bestämmelserna om förhör under förunder- sökning eller husrannsakan eller beslag (prop. 1999/2000:61 s. 204). En utländsk förundersökning jämställs således med en svensk förundersökning när det gäller brytande av banksekretess (a. prop. s. 169). Enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns det inte något som hindrar åklagare från att lämna hjälp med andra åtgärder än de som särskilt anges i lagen, om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Detta innebär att svenska åklagare på begäran av utländska åklagare, på mot- svarande sätt som sker vid inhemska förundersökningar, kan göra en förfrågan till en bank om konton och bankfack (a. prop. s. 170). Uppgiftsskyldigheten är inte begränsad till vissa brott. I tilläggsprotokollet till konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater () finns liknande bestäm- melser om att en stat är skyldig att införa regler som gör det möjligt att på begäran lämna information om bankkonton. Vid tillträdet till den konventionen gjorde regeringen bedömningen att de svenska reglerna möjliggör rättslig hjälp med information om bankkonton (prop. 2004/05:144 s. 115). Mot denna bakgrund bedömer vi att nuvarande svenska regler gör det möjligt att lämna rättslig hjälp beträffande upplysningar om bankkonton. 8.3.19Framställningar om upplysningar om banktransaktioner (artikel 18) Bedömning: Svenska regler uppfyller redan konventionens bestämmelser i detta hänseende, varför lagändringar inte är på- kallade. Artikel 18 gör det möjligt för en part att begära hos en annan part att denna ska lämna upplysningar om bankkonton och om banktransaktioner som har gjorts genom ett eller flera konton som anges i framställningen. Framställningen ska enligt artikel 18.1 avse specificerade, redan identifierade konton och avse en specifik period. Till skillnad från vad som gäller enligt artikel 17 behöver framställningen inte avse konton som tillhör en person som är misstänkt för brott. Däremot måste de efterfrågade uppgifterna vara av betydelse för en brottsutredning. De kan dock alltså avse tredje mans konto, om detta på något sätt har samband med en utredning om brott (förklarande rapporten p. En framställning får avse upplysningar även om sändande eller mottagande konton. Detta innebär att den anmodade parten måste lämna uppgifter om mottagande eller sändande kontons konto- nummer och andra detaljer så att det är möjligt för den ansökande parten att fortsätta att be om bistånd att undersöka det kontot. På detta sätt kan det bli möjligt för den ansökande parten att spåra pengars rörelser från konto till konto. Vid uppgiftslämnande om sändande och mottagande konton måste den anmodade parten beakta sina skyldigheter enligt europeiska konvention om skydd för individen vid automatisk behandling av personuppgifter. Skyldigheten tillämpas enligt föreskrift i artikel 18.2 endast om den kontoförande banken innehar upplysningarna. Banker behöver alltså inte ändra sina rutiner för bevarande av uppgifter om transaktioner till och från konton. En framställning ska enligt artikel 18.3 uppfylla kraven i artikel 37 och ska därutöver innehålla uppgift om varför den ansökande parten anser att de begärda upplysningarna är relevanta för brottsutredningen. Enligt artikel 18.4 får den anmodade parten föreskriva samma villkor för att den ska uppfylla en sådan framställning som den tillämpar när det gäller framställning om husrannsakan och beslag. På samma sätt som när det gäller framställningar enligt artikel 17 kan den anmodade parten således ställa krav på dubbel straffbarhet och överensstämmelse med nationell rätt för att efterkomma en framställning enligt denna artikel. Parterna får enligt artikel 18.5 utvidga bestämmelsens tillämp- ningsområde till att avse även konton i andra finansinstitut än banker. Motsvarande bestämmelser finns i det i avsnitt 8.3.18 nämnda tilläggsprotokollet till om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. I lagstiftningsärendet gällande tillträde till den konventionen med tilläggsprotokoll uttalade regeringen att detta är en väl etablerad form av rättslig hjälp som kan tillhandahållas av svenska åklagare (prop. 2004/05:144 s. 116). och andra finansiella företag är uttryckligen skyldiga att lämna ut uppgifter om en enskild persons förhållanden till institutet, inklusive banktransaktioner, med anledning av ett ärende om internationell rättslig hjälp i brottmål. Mot denna bakgrund bedömer vi att lagändringar inte är nödvändiga. 8.3.20Framställningar om övervakning av banktransaktioner (artikel 19) Bedömning: Övervakning i efterhand kan ske inom ramen för den uppgiftsskyldighet som gäller för banker och andra finansiella institut. Nuvarande regler torde därför vara tillräckliga för att uppfylla konventionens krav. I artikel 19 åtar sig parterna att säkerställa att övervakning kan ske av banktransaktioner på visst sätt. Således ska en part kunna övervaka de banktransaktioner som görs genom ett eller flera konton som specificerats i en framställning. Resultatet av övervakningen ska sedan meddelas till den ansökande parten. Som gäller för övriga former av bistånd med efterspaning (artiklarna 17 och 18) gäller att den ansökande parten i sin fram- ställning ska ange varför den anser att de begärda uppgifterna är relevanta för brottsutredningen.