sou · H0B317 · 2012-05-02 00:00:00 — En patient som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och det kan antas att patienten inte tar skada av att höras. I mål och ärenden enligt LRV får stämningsmannadelgivning med patienten inte ske genom att handlingen lämnas till annan än honom eller henne eller genom att handlingen lämnas i hans eller hennes hemvist eller på lämplig plats i anslutning till hemvisten (jfr 34–38 §§ delgivningslagen [2010:1932]). Delgivning med patienten får inte heller ske genom kungörelsedelgivning enligt 47–51 §§ samma lag. Beslut som meddelas enligt LRV gäller om inte annat förordnas. Om åklagaren före en förvaltningsrätts beslut har anmält att beslutet kan komma att överklagas får förvaltningsrättens eller kam- marrättens beslut inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft eller rätten har underrättats om att beslutet inte kom- mer att överklagas. Har åklagaren underrättat förvaltningsrätten eller kammarrätten om att beslutet inte kommer att överklagas ska rätten genast meddela vårdinrättningen att beslutet kan verkställas. På samma sätt som gäller vid tvångsvård enligt LPT ska chefs- överläkaren se till att en patient som vårdas enligt LRV, genom en individuellt anpassad information, upplyses om sin rätt att få en stödperson. Upplysningen ska i även i detta fallet ske så snart patientens tillstånd tillåter det. En stödperson ska utses när patien- ten begär det men kan även utses i annat fall om patienten inte motsätter sig det. Chefsöverläkaren ska när rättspsykiatrisk vård som påföljd har påbörjats eller upphört underrätta veder- börande nämnd enligt lagen (1998:1656) om patientnämndsverk- samhet m.m. om att så har skett. Underrättelser till nämnden ska ske också när det gäller rätts- psykiatrisk vård av den som anhållen, häktad, intagen på enhet för rättspsykiatrisk undersökning eller intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt eller särskilt ungdomshem. I dessa fall ska underrättelse ske när patienten har överklagat ett beslut av chefs- överläkaren om att den rättspsykiatriska vården inte ska upphöra samt när vården efter överklagandet har upphört. Föreskrifterna om stödperson i 30–31 a §§ LPT ska gälla i tillämpliga delar också vid rättspsykiatrisk vård. Rätten för stöd- personen att besöka patienten på vårdinrättningen ska dock gälla bara i den mån det inte möter hinder på grund av inskränkningar i patientens rätt att ta emot besök som har beslutats med stöd av lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller 16 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till en stödpersons säkerhet ska chefsöverläkaren lämna ut nödvändiga upplysningar om patienten till stödpersonen eller vederbörande nämnd enligt lagen om patient- nämndsverksamhet m.m. ska lämna biträde på begäran av läkare för att denne ska kunna genomföra en undersökning för vårdintyg. Biträde ska också lämnas för att föra patienten till en sjukvårdsinrättning sedan vårdintyg har utfärdats, för att återföra en patient som har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd eller inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför inrättningens område har gått ut eller tillståndet har återkallats. Vidare ska biträde lämnas för att återföra en patient till vårdinrättningen om denne inte har återvänt dit sedan beslut om sluten psykiatrisk tvångsvård har fattats. Sådant biträde ska lämnas även när en patient inte inställer sig när den rättspsykiatriska vården ska påbörjas. Om en patient ges rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning ska chefsöverläkaren, om det behövs med hänsyn till brottet och övriga omständigheter, ge målsäganden möjlighet att begära att bli underrättad när patienten har lämnat sjukvårdsinrätt- ningen utan tillstånd eller inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd för permission har gått ut eller ett tillstånd för permission har återkallats. Sådan underrättelse ska också vara möjlig när beslut har fattats att patienten ska ges permission, att patienten ska genomgå öppen rättspsykiatrisk vård eller att den rättspsykiatriska vården ska upp- höra. Önskar målsäganden underrättelse ska en sådan ges innan patienten lämnar vårdinrättningen och annars . Om det finns särskilda skäl får en sådan underrättelse lämnas utan att målsäganden begärt att bli underrättad. Underrättelsen ska ut- formas på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till omständigheter- na i det enskilda fallet och ska innehålla information om de regler som gäller för meddelande av kontaktförbud enligt lagen (1988:688) om kontaktförbud. Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är chefs- överläkaren skyldig att till kriminalvården lämna uppgift om en patient som efter den rättspsykiatriska vårdens upphörande ska för- passas till häkte eller kriminalvårdsanstalt, om uppgiften behövs inom kriminalvården. Motsvarande skyldighet att lämna uppgifter gäller för chefsöverläkaren i förhållande till SiS beträffande den som efter den rättspsykiatriska vårdens upphörande ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ung- domsvård enligt 32 kap. 5 § BrB. En patient som vårdas med stöd av LRV ska så snart hans eller hennes tillstånd medger det genom chefsöverläkarens försorg upp- lysas om sin rätt att överklaga vissa beslut, att ansöka om att den rättspsykiatriska vården ska upphöra, att ansöka om tillstånd till permission, att anlita ombud eller biträde och att få offentligt biträde. LRV ska finnas anslagen inom sjukvårdsinrättningen eller under- sökningsenheten, väl synlig för patienterna. 2.2.4Lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård Lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård gäller beträffande besök på vårdinstitutioner och sjukvårdsinrätt- ningar till dem som är tvångsintagna för vård enligt bl.a. LPT och LRV. För sådana besök får huvudmannen för vårdinstitutionen eller sjukvårdsinrättningen besluta om allmänna besökstider. Dessa ska bestämmas så att de ger tillfredsställande möjligheter till besök utan att inkräkta på vården. Om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligt att besök tillåts även under andra tider ska huvudman- nen beträffande viss eller vissa vårdtagare besluta om utvidgade besökstider. Om det med hänsyn till vårdens bedrivande, risken för över- förande av smitta eller skyddet av enskilda vårdtagares personliga integritet är nödvändigt med inskränkningar av besök får huvud- mannen i särskilda fall besluta om besöksrestriktioner. Ett sådant beslut kan vara generellt eller avse besök av en viss eller vissa personer. Detta gäller inte när Kriminalvården eller SiS med stöd av 8 § andra stycket LRV har rätt att besluta om särskilda inskränk- ningar i rätten att ta emot besök. Beslut om utvidgade besökstider och besöksrestriktioner gäller om inte något annat anges i beslutet. Ett sådant beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut om allmänna besökstider får inte överklagas. 2.3Strafflagstiftningen om psykiskt störda lagöverträdare Enligt 30 kap. 6 § första stycket BrB ska den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning i första hand dömas till en annan påföljd än fängelse. Rätten får döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Vid bedömningen av om det finns sådana skäl ska rätten beakta om brottet har ett högt straff- värde och om den tilltalade saknar eller har ett begränsat behov av psykiatrisk vård. Rätten ska även beakta om den tilltalade i an- slutning till brottet själv har vållat sitt tillstånd genom rus eller på något annat liknande sätt samt beakta omständigheterna i övrigt. Av andra stycket i bestämmelsen framgår att rätten inte får döma till fängelse om den tilltalade till följd av den allvarliga psykiska störningen har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt. Fängelseförbudet gäller dock inte om den tilltalade har vållat sin bristande förmåga genom rus eller på något annat liknande sätt. Om rätten finner att någon påföljd inte bör dömas ut ska den tilltalade, enligt bestäm- melsens tredje stycket, vara fri från påföljd. Rätten får enligt 31 kap. 3 § första stycket BrB överlämna den som har begått brott till rättspsykiatrisk vård om han eller hon vid domstillfället lider av en allvarlig psykisk störning och det med hänsyn till hans eller hennes psykiska tillstånd och personliga för- hållanden i övrigt är påkallat med intagning på en sjukvårdsinrätt- ning för psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och Något krav på orsakssamband mellan brottet och den psykiska störningen finns inte. Ett överlämnande till rättspsyki- atrisk vård får inte ske om påföljden bedöms kunna stanna vid böter. Under förutsättning att brottet begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning och att det till följd av störningen finns risk för att den enskilde återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag får rätten enligt bestämmelsens andra stycke besluta om särskild utskrivningsprövning enligt LRV. Av tredje stycket fram- går att rätten i samband med överlämnande till rättspsykiatrisk vård får döma till annan påföljd om det med hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet eller av andra särskilda skäl är påkallat. Rätten får dock inte döma till fängelse eller överlämnande till annan sär- skild vård. För lagöverträdare som är psykiskt störda men där fängelse- förbud inte gäller kan den psykiska störningen få betydelse i fråga om gärningens straffvärde. Som en förmildrande omständighet vid bedömningen av straffvärdet ska nämligen beaktas om den tilltalade till följd av en allvarlig psykisk störning haft starkt nedsatt förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt eller annars till följd av en psykisk störning, sinnes- rörelse eller av någon annan orsak haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande. 2.4.1Intyg enligt lagen om särskild personutredning i brottmål, s.k. § 7-intyg Enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brott- mål, m.m. får rätten, när det finns skäl till det, förordna en läkare att avge läkarintyg om en misstänkt. Om åtal inte har väckts får ett beslut om ett sådant yttrande meddelas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns san- nolika skäl för misstanken att han eller hon har begått brottet. Om rätten särskilt anger det i förordnandet, ska intyget omfatta de medicinska förutsättningarna för att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning. Endast en läkare som får avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersök- ning får förordnas att avge ett sådant. Bestämmelser om det rättspsykiatriska underlag som krävs för att ett överlämnande till rättspsykiatrisk vård ska få ske finns i LRU. Rätten får besluta om rättspsykiatrisk undersökning i syfte att kunna bedöma om det finns medicinska förutsättningar att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård. Det ska i rättens beslut anges om undersökningen ska omfatta förutsättningarna för vård med särskild utskrivningsprövning (1 § LRU). Beslut om rättspsykiatrisk undersökning får även meddelas i syfte att kunna bedöma om den misstänkte har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning och i så fall till- ståndets betydelse för frågan om påföljdsvalet enligt 30 kap. 6 § BrB (1 § LRU). Rätten får besluta att en sådan undersökning ska omfatta även frågan om den misstänkte till följd av störningen har saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt eller om den misstänkte i anslut- ning till brottet själv genom rus eller på något annat liknande sätt har vållat detta tillstånd eller som utgör störningen (1 § LRU). Ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning får bara meddelas om den misstänkte har erkänt gärningen eller övertygande bevis- ning har lagts fram om att han eller hon har begått den. Sådant beslut får dock inte meddelas, om påföljden för brottet bedöms kunna stanna vid böter (2 § LRU). Rätten får inte bestämma att någon ska överlämnas till rättspsy- kiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning utan att en rätts- psykiatrisk undersökning har gjorts i målet (3 § första stycket LRU). Om den misstänkte redan genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning är det tillräckligt med utlåtande i de avseenden som angetts ovan från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården (3 § andra stycket LRU). För överlämnande till rättspsykiatrisk vård utan särskild utskriv- ningsprövning krävs det antingen att en rättspsykiatrisk undersök- ning har gjorts i målet eller att det har inhämtats ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m., s.k. § 7-intyg. Ett sådant intyg ska då omfatta de medicinska förutsättningarna för att överlämna den misstänkte till rättspsyki- atrisk vård utan särskild utskrivningsprövning (4 § första stycket LRU). Om den misstänkte redan vårdas enligt LPT eller LRV, behöver rätten dock endast hämta in ett utlåtande om de medi- cinska förutsättningarna från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården (4 § andra stycket LRU). Rättspsykiatriska undersökningar kan utföras såväl vid inrätt- ningar inom hälso- och sjukvården som vid särskilda undersöknings- enheter (5 § LRU). Utlåtandet beträffande den rättspsykiatriska undersökningen ska avges av en läkare vid undersökningsenheten eller av någon annan läkare som huvudmannen för enheten utser (7 § LRU). Sedan den rättspsykiatriska undersökningen har avslutats, ska den misstänkte, om han eller hon är i behov av psykiatrisk tvångs- vård eller annan vård som inte lämpligen kan ges på häktet, föras över till enhet inom hälso- och sjukvården. I annat fall ska han eller hon föras tillbaka till häktet. Om det finns särskilda skäl, får dock en rättspsykiatrisk undersökning beträffande den som är häktad utföras i häktet. Beslut om detta meddelas av Kriminalvården (8 § LRU). Rätten får inhämta yttrande av över sådana utred- ningar som beskrivits (12 § LRU). Det är i sådana fall Social- styrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor som avger yttrandet. Om det behövs, ska låta komplet- tera utredningen. 2.5Internationella konventioner och rekommendationer 2.5.1Europakonventionen om mänskliga rättigheter är Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () svensk lag3 och är på så sätt integrerad i vår rättsordning. Alla medlemsstater är anslutna till Europakonven- tionen, men alla har inte anslutit sig till de tilläggsprotokoll som senare har utarbetats och som tar upp ytterligare rättigheter. Stater- nas skyldighet att leva upp till sina åtaganden enligt konventionen kan prövas av den europeiska domstolen för de mänskliga rättig- heterna (). 3 Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Artikel 3 – Förbud mot tortyr Enligt artikel 3 i får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Artikeln innehåller, till skillnad från FN:s tortyrkonvention4, inte någon definition av dessa begrepp. Artikel 3 innebär inte ett förbud mot att tvång används med lagligt stöd, t.ex. för att genomföra nöd- vändig psykiatrisk behandling. Regler för användning av tvångs- åtgärder på sjukvårdsinrättning måste dock hållas inom den ram som anges i artikel 3. Detta innebär att tvångsåtgärderna inte får vara av den art eller användas på sådant sätt eller under sådana om- ständigheter att de utgör en omänsklig eller förnedrande behand- ling av patienten. Förbudet mot tortyr kompletteras av den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr, se avsnitt 2.5.2. Artikel 5 – Rätt till frihet och säkerhet I artikel 5:1 i slås fast att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Artikeln bygger på principen att varje frihetsberövande måste ha stöd i lag och falla inom någon av sex fall som finns uppräknade i artikel 5:1. Frihetsberövanden i andra situationer än dessa strider mot konventionen och är otillåtna. I de fall ett frihetsberövande får ske ska den frihetsberövade få de rättssäkerhetsgarantier som anges i punkterna 2–5. Artikel 5 har följande lydelse. Var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berövas friheten utom i följande fall och i den ordning som lagen föreskriver a)när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av behörig domstol, b)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten, antingen därför att han underlåtit att uppfylla en domstols lagligen med- delade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet, c)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen anses nödvändigt att 4 konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning , se avsnitt 2.5.5. hindra honom från att begå ett brott eller att undkomma efter att ha gjort detta, d)när en underårig genom ett lagligen meddelat beslut är berövad fri- heten för att undergå skyddsuppfostran eller för att inställas inför behörig rättslig myndighet, e)när någon är lagligen berövad friheten för att förhindra spridning av smittosam sjukdom eller därför att han är psykiskt sjuk, alkoholmiss- brukare, missbrukare av droger eller lösdrivare, f)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att förhindra att han obehörigen reser in i landet eller som ett led i ett förfarande som rör hans utvisning eller utlämning. 2.Var och en som arresteras skall utan dröjsmål och på ett språk som han förstår underrättas om skälen för åtgärden och om varje anklagelse mot honom. 3.Var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten i en- lighet med vad som sagts under punkt 1.c skall utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman, som enligt lag får fullgöra dömande uppgifter, och skall vara berättigad till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i avvaktan på rättegång. För frigivning får krävas att garan- tier ställs för att den som friges inställer sig till rättegången. 4.Var och en som berövas friheten genom arrestering eller på annat sätt skall ha rätt att påfordra att domstol snabbt prövar lagligheten av frihets- berövandet och beslutar att frige honom, om frihetsberövandet inte är lagligt. 5.Var och en som arresterats eller på annat vis berövats friheten i strid med bestämmelserna i denna artikel skall ha rätt till skadestånd. Artikel 5:1 punkten a Enligt artikel 5:1 punkten a är ett fall då frihetsberövande får ske när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av be- hörig domstol. Uttrycket efter fällande dom ska uppfattas så att frihetsberövandet ska grundas på den fällande domen. Det räcker inte med ett tidsmässigt samband utan det måste också finnas ett kausalt samband mellan domen och frihetsberövandet. Frågan om det finns ett sådant samband har prövats av domstolen i ett antal mål. I fallet Bizzotto mot Grekland5 hade klaganden dömts för narko- tikabrott till fängelse. Domstolen förordnade att Bizzotto skulle placeras i en institution där han kunde ges vård mot sitt drogmissbruk, men han togs i stället in på ett vanligt fängelse. Bizzotto menade att ett konventionsbrott förelåg, eftersom straffet inte verkställts på det sätt som domstolen hade bestämt. Europa- domstolen ansåg emellertid att det förhållandet att straffet verk- ställts i annan anstalt eller på annat sätt än den dömande domstolen har tänkt sig inte hindrar att det är fråga om ett lagligt frihetsberövande efter en fällande dom. har dock funnit att situationen är en annan om en typ av frihetsberövande följs av en helt annan typ av frihets- berövande. I målet Brand och Morsink, båda mot Nederländerna6, hade båda dömts dels till fängelsestraff, dels till intagning i psyki- atrisk anstalt efter det att fängelsestraffet avtjänats. Eftersom det efter fängelsestraffen inte fanns platser lediga på de psykiatriska institutionerna fick de vistas långa tider i häkte i väntan på att de skulle beredas plats på sådana institutioner. Detta ansågs vara oför- enligt med artikel 5:1. Det finns också exempel på att domstolens avgörande vid ett tidsobestämt straff utgör ett allmänt bemyndigande för en förvalt- ningsmyndighet att vidta åtgärder som kan omfatta ett frihets- berövande. Målet mot Belgien7, som avsåg inter- nering av en återfallsförbrytare, är ett exempel på en sådan situation. I det fallet hade klaganden dömts för brott ett flertal gånger. bestämdes att han i egenskap av åter- fallsförbrytare skulle stå till regeringens förfogande i enlighet med nationell praxis. Detta innebar att kunde besluta att internera honom eller att vidta en mindre ingripande åtgärd. Klaganden gjorde gällande att de frihetsberövanden han sedan blev utsatt för stod i strid med bl.a. artikel 5:1. Domstolen, som inledningsvis konstaterade att uttrycket efter fällande dom innebar att frihetsberövandet skulle vara en följd av en fällande dom, ansåg att det fanns ett sådant samband mellan domen och perio- derna av frihetsberövande. Det förelåg därför inte någon kränkning av artikel 5:1. 51996 s. 1724. Domstolens dom: . 6Domstolens dom: . A. Vol. Domstolens dom: . I fallet Weeks mot Storbritannien8 hade klaganden, en 17-årig pojke, bl.a. dömts till livstids fängelse för väpnat rån. Domstolen hade dock framhållit att den ansvarige ministern () borde besluta om frigivning så snart han ansåg att Weeks inte längre utgjorde en fara för andra. Ministern hade efter det att Weeks hade vistats i fängelse frigett honom på prov men därefter återkallat beslutet om frigivning . Weeks klagade bl.a. över att återintagningen stred mot artikel 5:1. De restriktioner som gällt för honom han inte varit intagen ansågs inte tillräckliga för att han skulle anses berövad sin frihet under den tiden. Artikel 5:1 blev därför tillämplig när Weeks åter togs in i fängelse. Frågan var då om det fortsatta fängelse- straffet efter återkallelsen kunde anses som en del av det ursprung- liga straffet. Domstolen uttalade att det kausala sambandet mellan domen och frihetsberövandet kunde anses brutet, om beslutet om återintagning fattats på grunder som var oförenliga med domstolens avsikter. ansåg dock att det i det aktuella fallet fanns ett tillräckligt klart kausalt samband mellan den ursprungliga domen och beslutet om återintagning i fängelse och Weeks fick även efter återintagningen anses berövad friheten efter domstols dom. Det förelåg därför inte någon kränkning av artikel 5:1. I målet de Schepper mot Belgien9 hade en man dömts till fängelse för våldtäkt och övergrepp på barn. Domen innebar också att den dömde, sedan straffet avtjänats, av skulle stå till regeringens förfogande. Detta innebar att justitieministern kunde släppa honom fri på vissa villkor eller (som ett samhällsskydd) besluta att han skulle vara internerad, s.k. förebyggande frihetsberövande. Myndigheterna hade mannen verkställde fängelsestraffet försökt att få honom intagen på en privatpsykiatrisk . Han fick därför redan i fängelset en inledande terapi för att för- bereda en intagning. Emellertid svarade alla institutioner som till- frågades att de för tillfället inte kunde behandla honom på grund av hans farlighet, vilken inte hade minskat trots den förberedande terapin. Justitieministern beslutade att mannen på grund av sin farlighet skulle stanna kvar i fängelse efter det att fängelsetiden hade löpt ut. Beslutet grundades på sakkunnigutlåtanden och på bedömningen att mannen, om han frigavs, skulle utgöra en fara för samhället. konstaterade att det förhållandet att A. Vol. Domstolens dom: . 9Domstolens dom: .