sou · H0B384 · 2012-12-18 00:00:00 — I paragrafens andra stycke anges att ett beslut om villkor enligt 36 § tredje stycket ska anges uttryckligen i rättens beslut. Prövning av fråga om undantag En fråga om undantag från näringsförbud får prövas i samband med dom eller beslut om näringsförbud eller beslut om tillfälligt näringsförbud eller efter en senare gjord ansökan. Om det finns synnerliga skäl för det, får tiden enligt 36 § andra stycket för- längas. Beslut om sådan förlängning sker på ansökan av den som har närings- förbud. När en fråga om undantag från näringsförbud prövas särskilt, gäller i tillämpliga delar vad som anges i 32 §. Paragrafen, som motsvarar 18 § andra stycket och 21 § i nuvarande lagen om näringsförbud, regleras frågor om återkallelse av undan- tag från näringsförbud. Lagtexten har genomgått viss språklig för- ändring. Bestämmelsen i första stycket har formulerats så att den omfattar såväl undantag enligt 36 § första stycket som undantag enligt 36 § andra stycket. Därmed har bestämmelsen utökats till att även om- fatta sådant undantag som medges för avveckling av en närings- verksamhet. Således ger bestämmelsen även möjlighet för en nä- ringsidkare, som har meddelats näringsförbud, att i en senare gjord ansökan begära undantag för att kunna avveckla näringsverksam- heten. En sådan ansökan kan också avse ytterligare moment, som ett tidigare beslut om undantag inte har omfattat. I fråga om hur bestämmelsen är avsedd att tillämpas i övrigt kan hänvisas till äldre förarbeten.45 Ett undantag enligt 36 § får återkallas, om den som undantaget avser över- träder näringsförbudet eller det tillfälliga näringsförbudet eller bryter mot ett villkor som är knutet till undantaget. Detsamma gäller om den som undan- taget avser på annat sätt åsidosätter sina skyldigheter i den verksamhet som undantaget gäller. Paragrafen motsvarar, med mindre språkliga jämkningar, 20 § i den nuvarande lagen. Till skillnad från den gällande paragrafen kan den nya para- grafen tillämpas även när rätten har medgett undantag för avveckling av viss näringsverksamhet. I fråga om hur bestämmelsen i övrigt är avsedd att tillämpas kan hänvisas till äldre förarbeten.46 1985/86:126 s. 178 och 182. 1985/86:126 s. 181 f. Ansökan om återkallelse av undantag från näringsförbudet enligt 39 § får göras av åklagare eller, i fall som avses i 7 §, . Om åklagaren i fall som avses i 5 och 6 §§ har förklarat sig avstå från att ansöka om återkallelse, får ansökan i stället göras av . När frågan prövas i ett särskilt ärende gäller vad som sägs i 32 §. Ett sådant ärende får dock även tas upp av den tingsrätt som har prövat frågan om undantag från näringsförbud. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga jämkningar, 22 § i den nuvarande lagen. Någon ändring i sak är inte avsedd och därmed kan hänvisas till tidigare förarbeten.47 ska föra ett register över näringsförbud och tillfälliga näringsförbud. Paragrafen motsvarar 23 § i den nuvarande lagen. Närmare bestäm- melser om näringsförbudsregistret finns i den föreslagna förord- ningen (2014:000) om näringsförbud. Tillsynen av meddelade näringsförbud m.m. ansvarar för tillsynen över att näringsförbud och tillfälliga näringsförbud följs. Av paragrafen framgår att även i fort- sättningen ska ansvara för tillsynen över att näringsförbud och till- fälliga näringsförbud följs. tillsynsansvar inträder i och med att näringsförbudet får verkan. Om rätten har meddelat ett slutligt beslut om näringsförbud, ska myndigheten alltså utöva tillsyn från det att detta beslut vann laga kraft. Har rätten meddelat ett till- fälligt beslut om näringsförbud, inträder 47 Se prop. 1985/86:126 s. 183 och prop. 1998/99:49 s. 31. tillsynsansvar eller, om rätten har förordnat att beslutet ska gälla från en senare tidpunkt, från den tidpunkten. I praktiken torde kunna avvakta med tillsynsåtgärder till dess att näringsförbudet har registrerats i näringsförbuds- registret. Tidpunkten för tillsynsansvarets inträde påverkas inte av att rätten har beslutat om undantag för t.ex. avveckling enligt 36 §. Skyldighet att inställa sig för samtal Den som har näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud är skyldig att inställa sig personligen för samtal med företrädare för på tid och plats som myndigheten bestämmer. ska kalla till ett sådant samtal som sägs i första stycket så snart ett beslut om näringsförbud har vunnit laga kraft, eller i fråga om tillfälligt näringsförbud, när ett sådant förbud har meddelats. Myndig- heten får avstå från att kalla till samtal genom personlig inställelse om det finns särskilda skäl. Om det finns särskilda skäl, får myndigheten senare kalla till ytterligare samtal. Ett beslut om kallelse enligt denna paragraf får inte överklagas. I samband med att ett beslut om vite enligt 44 § överklagas får dock prövning av kallelsens giltighet påkallas. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, reglerar rätt och skyldighet att genomföra samtal med den som har meddelats förbud. Utredningens övervägande finns i avsnittet 8.4.3. I första stycket anges att den enskilde är skyldig att inställa sig personligen för samtal på tid och plats som bestämmer. Av 44 och 45 §§ framgår att den personliga inställelsen kan framtvingas genom vitesföreläggande eller polishämtning. Samtalen är av två slag, dels ett i princip obligatoriskt inledande samtal, dels ett eller flera uppföljningssamtal om sådana bedöms nödvändiga. Det inledande samtalet, som regleras i andra stycket, har till syfte att ge möjlighet i ett så tidigt skede som möjligt träffa den som har meddelats näringsförbud. Avsikten är att myndighetens handläggare i samband med samtalet ska kunna för- klara innebörden och verkningarna av förbudet för den som med- delats sådant. Det inledande samtalet har även till syfte att förbättra myndighetens förutsättningar att bedöma risken för framtida över- trädelse av förbudet. Med utgångspunkt i den bedömningen kan sedan den fortsatta tillsynen utformas på ett ändamålsenligt sätt. Myndighetens handläggare kan alltså använda samtalet för att skaffa sig information om personens förhållanden (jfr 47 § 1). Paragrafen är utformad så att som huvudregel ska kalla den enskilde att inställa sig personligen till ett inledande samtal. Som framgår av lagtexten får myndigheten emellertid avstå från att kräva personlig inställelse om det finns sär- skilda skäl. Sådana särskilda skäl kan föreligga om framtvingandet av personlig inställelse skulle framstå som oproportionerligt. Så kan exempelvis vara fallet om en person befinner sig utomlands eller om kallelsen skulle resultera i en oproportionerligt lång resa med stora inställelsekostnader som följd. Under sådana förhållanden torde samtalet ibland i stället kunna ske genom ett telefonsamtal. När det gäller personer som befinner sig utomlands kan ett alternativ i det enskilda fallet även vara att myndigheten avvaktar med att kalla till samtal tills personen åter befinner sig i . På motsvarande sätt kan det ibland finnas anledning att avstå från ett personligt sammanträffande vid tillsynens inledning om personen med näringsförbud avtjänar ett fängelsestraff eller inte kan inställa sig på grund av sjukdom. Under sådana förhållanden kan i stället ta kontakt per telefon och sedan genomföra ett personligt sammanträffande när förutsättningarna för detta har förbättrats. Att det krävs särskilda skäl signalerar emellertid att möjligheten att avstå från ett inledande samtal bara ska användas i undantagsfall. Vid bedömningen måste också vägas in hur bedömer risken för att en person överträder ett näringsförbud. Ju högre risk för överträdelse är, desto mindre är utrymmet för att använda sig av undantagsbestämmelsen. I paragrafens tredje stycke anges att får kalla till ytterligare samtal , om det finns sär- skilda skäl. Avsikten är således inte att myndigheten slentrian- mässigt ska kunna kalla till ytterligare samtal. Särskilda skäl för att kalla till samtal kan föreligga om det fram- kommer omständigheter som gör att fattar misstankar om att en person inte rättar sig efter näringsför- budet. Särskilda skäl kan också föreligga om ett personligt sammanträffande på annat sätt kan hjälpa att klarlägga frågor som har uppstått och som inte kan besvaras genom ett telefonsamtal. I paragrafens fjärde stycke, som har utformats med 18 kap. 6 § första stycket utsökningsbalken, anges att ett beslut om kallelse enligt 43 § inte får överklagas. En kallelse till samtal enligt 44 § får förenas med vite om högst . Frågor om utdömande av vite prövas av . ändamålet med vitet förlorat sin betydelse, får det inte dömas ut. får inte heller döma ut vitet om det finns särskilda skäl. Ett beslut att döma ut vite får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Ett beslut om utdömande av vite får verkställas när beslutet har vunnit Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, ger möjlighet att förena en kallelse till samtal med vite. Utredningens överväganden om detta finns i avsnitt 8.4.3. Första stycket har utformats med 2 kap. 10 § första stycket ut- sökningsbalken som förebild. I fråga om föreläggandet av vite gäller, i den mån inte annat föreskrivs i denna paragraf, vad som sägs i lagen (1985:206) om viten. Såsom har uttalats i avsnitt 8.4.3 bör vitesföreläggande användas med försiktighet i fråga om per- soner som vistas utomlands. I andra stycket regleras frågor om utdömande av vite. Bestämmel- sen har utformats med 2 kap. 12 § utsökningsbalken som förebild. Här gäller – med avvikelse från vad som sägs i lagen om viten – att beslut om sådant utdömande fattas av utan särskilt yrkande. Vite får inte dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse. Så kan exempelvis vara fallet om personen genast hämtas så att uppskov med samtalet inte behöver ske till annat tillfälle. Om däremot är tvungen att skjuta på samtalet på grund av en persons utevaro, kan ändamålet med vitet inte anses ha förlorat sin betydelse. Ytterligare ett exempel på när ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse är om beslutet om näringsförbud upphävs innan vitet har hunnit dömas ut. får inte döma ut vitet om det finns särskilda skäl mot ett sådant utdömande. Sådana särskilda skäl kan föreligga om det kan antas att personen har laga förfall för sin utevaro (jfr 2 kap. 9 § utsökningsbalken). Vidare bör vara försiktig med att döma ut viten i förhållande till personer som befinner sig utomlands. I tredje stycket föreskrivs att ett beslut om utdömande om vite får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Av 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223) följer att överklagandetiden är från det att klaganden fick del av beslutet. I fjärde stycket finns bestämmelser om verkställighet av Krono- fogdemyndighetens beslut att döma ut vite. Stycket har i allt väsentligt utformats med 2 kap. 19 § utsökningsbalken som förebild. Om den som har näringsförbud uteblir från samtal till vilket kallelse har skett vid äventyr av vite, får han eller hon hämtas genom polisens försorg. En person som ska hämtas till samtal får inte omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt för att han eller hon ska kunna inställas . Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, har utformats med utsöknings- och rättegångsbalkarnas bestämmelser om hämtning som förebilder. Utredningens överväganden finns i avsnittet 8.4.3. Avsikten är att bestämmelsen om hämtning ska användas enbart i undantagsfall. En första förutsättning för att hämtning ska kunna ske är att personen inte har hörsammat en tidigare kallelse vid vite. Normalt bör det därutöver kräver något ytterligare som ger an- ledning att anta att personen tredskas.48 Av andra stycket följer att en person som ska hämtas inte får omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt för att han eller hon , dvs. utan mellankommande vistelse på t.ex. en polisstation, ska kunna inställas till samtal. Det är upp till polis- myndigheten att uppskatta den tid som behövs för att transportera den omhändertagne så att han eller hon kan inställas direkt hos för samtal. 48 Jfr JO:s beslut dnr 4974-2006. 1.begära att den som har näringsförbud lämnar uppgift om inkomst och anställningsförhållanden och övriga omständigheter av betydelse för tillsynen, 2.söka upp den som har näringsförbud i hans eller hennes bostad eller där han eller hon annars befinner sig, och 3.vidta de övriga utrednings- och spaningsåtgärder som är befogade. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, reglerar vilka till- synsåtgärder som har rätt att vidta i för- hållande till den som har näringsförbud. Utredningens överväg- anden finns i avsnitt 8.4.4. och 8.4.9. För att kunna genomföra en effektiv och ändamålsenlig tillsyn är det av central betydelse att har tillgång till uppgifter om hur en person som meddelats näringsförbud för- sörjer sig. Således anges i punkten 1 att får begära att den som har näringsförbud lämnar uppgift om inkomst och anställningsförhållanden och övriga omständigheter av betydelse för tillsynen. Bestämmelsen bör regelmässigt tillämpas i samband med det inledande samtalet. I syfte att få ett så rättvisande underlag för risk- bedömningen bör i sin kallelse till samtal upplysa om att myndigheten, som en del av tillsynen, kommer att begära in uppgift om inkomst- och anställningsförhållanden. Under den fortsatta tillsynen bör bestämmelsen komma till användning om det framkommer uppgifter som gör att det finns oklarheter om hur en person försörjer sig. har dock inte möjlighet att tvinga den som har näringsförbud att svara på myndighetens frågor. Vägrar denna att svara, får myndigheten utnyttja de andra instrument som den har tillgång till för tillsynen och t.ex. hämta in uppgifter från tredje man, göra hembesök eller begära hjälp av polisen med spaning. I punkten 2 anges att har rätt att söka upp den som har näringsförbud i hans eller hennes bostad eller där han eller hon annars befinner sig. De besök som i första hand kan komma i fråga är hembesök hos den som har näringsförbud. Vidare kan besök ske hos exempelvis påstådda arbetsgivare eller på platser där det kan misstänkas att per- sonen driver näringsverksamhet. Det finns inte någon begränsning i fråga om vilka platser som har rätt att bege sig till som ett led i tillsynsverksamheten. Bestämmelsen är dock inte avsedd att ge myndighetens handläggare rätt att tränga in i någons bostad utan lov eller att stanna kvar på en enskild plats från vilken de har blivit avvisade. Bestämmelsen ger alltså inte de befogenheter som följer med ett beslut om husrannsakan. Planer- ade besök behöver inte anmälas i förväg. Punkten 3 innehåller en generell bestämmelse om att i övrigt har rätt att vidta de utrednings- och spaningsåtgärder som omständigheterna ger anledning till. Bestäm- melsen ska ses som en erinran om att – så länge det sker med respekt för den personliga integriteten (se 2 kap. 6 § regeringsformen och artikel 8 i ) – har rätt att vidta nödvändiga åtgärder för att kunna genomföra en effektiv tillsyn. har exempelvis möjlighet att på Inter- net efterforska material som ger anledning att misstänka att person bryter mot ett näringsförbud. Myndighetens kan också samla in material genom att bedriva viss spaning ute på fältet Avsikten med bestämmelsen är dock inte att ändra arbetsfördelningen mellan och polisen; har alltjämt, enligt 48 §, rätt att få hjälp av polismyndighet för att genomföra spaningsåtgärder. I linje med detta bör Kronofogde- myndigheten endast ägna sig åt sådan spaning som är av enklare slag; mera närgången spaning som är av utpräglat polisiärt slag ska överlåtas åt polisen.49 Förekommande spaningsarbete ska också av- brytas så snart misstankar om överträdelser av näringsförbud har fått sådan konkretion att det finns anledning att göra polisanmälan. Den spaning som därefter kan behövas ska då i stället göras inom ramen för polisens förundersökning. Om det är av betydelse för tillsynsverksamhet, är tredje man skyldig att på föreläggande av lämna uppgift om ett ekonomiskt mellanhavande med en person som har näringsför- bud. får förena ett föreläggande enligt första stycket med vite. I fråga om utdömande av vite gäller lagen (1985:206) om viten. 49 Jfr uttalande i prop. 1985/86:126 s. 116. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet, ger viss rätt att i tillsynsverksamheten infordra uppgifter från tredje man. Den har utformats med bestämmelserna i 2 kap. 15 § och 4 kap. 15 § utsökningsbalken som förebild. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.4.5. I paragrafens första stycke anges att i samband med tillsynen får begära att tredje man lämnar uppgift om huruvida en person som har meddelats näringsförbud har ett ekonomiskt mellanhavande med honom eller henne, som kan vara av betydelse för myndighetens tillsyn. Tredje man är skyldig att lämna ut den efterfrågade informationen. I de flesta fall har inte anledning att samla in andra uppgifter än sådana som myndigheten har tillgång till genom registerslagning eller genom kontakter med andra myndigheter. Men om det vid sådana kontroller visar sig att det finns oklarheter exempelvis om hur den som tillsynen avser för- sörjer sig och det vid ett samtal med honom eller henne inte går att komma till rätta med denna oklarhet, har genom förevarande bestämmelse möjlighet att begära in uppgifter från personens arbetsgivare. En snarlik situation är om det under tillsynen uppstår misstanke om att ett anställningsavtal har upp- rättats för skens skull; den påstådda arbetsgivaren bör då tillfrågas om riktigheten i den påstådda anställningen. Vidare ger bestämmelsen rätt att kontakta en anhörig till den som har näringsförbud, om det finns skäl att befara att det sker överträdelser mot förbudet enligt 11 § 12. Den anhörige är då skyldig att lämna uppgifter om sina ekonomiska mellanhavanden med den person som har näringsförbud. Bestäm- melsen ger även rätt att begära in upp- gifter från en bank om transaktioner till och från ett konto som en person med näringsförbud innehar. Inhämtade transaktionsupp- gifter kan i enskilda fall ge anledning att begära in uppgifter från dem som har gjort betalningar till eller tagit emot betalningar från den som har näringsförbud. Om begär in transaktionshistoriken för ett visst konto, kan de inkomna uppgifterna i sin tur ge anledning att infordra uppgifter från de myndigheter och personer som har gjort betalningar till eller tagit mot betalningar från den som har närings- förbud. Det är naturligt att förfrågningar preciseras noga så att bankers och andra tredje mäns arbete med att ta fram det begärda materialet så långt möjligt begränsas. Det bör endast i yttersta undantagsfall bli aktuellt att begär in annat material än det som finns tillgängligt elektroniskt hos bankerna, t.ex. underliggande verifikat. Sådana uppgifter får i stället begäras in av åklagare inom ramen för eventuell förundersökning om överträdelse av näringsförbud. Som inledningsvis har nämnts är den som begär uppgifter från skyldig att lämna ut uppgifterna. Bedöm- ningen av om uppgifterna har betydelse för myndighetens tillsyn ligger helt och hållet på . I vilken ut- sträckning andra myndigheter kan vägra att lämna ut uppgifter be- stäms av de för myndigheten tillämpliga sekretessbestämmelserna (vanligen offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). Enskilda rättssubjekt kan normalt inte göra gällande att de på grund av sekretess inte kan lämna ut uppgifterna. Förevarande paragraf sätter således banksekretessen enligt 1 kap. 10 § första stycket lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse åt sidan. En företagare kan inte göra gällande att de begärda uppgifterna utgör skyddade företagshemligheter. I vilken utsträckning advokater och för- säkringsbolag kan vägra att lämna ut uppgifter under hänvisning till den sekretess som gäller inom respektive bransch har berörts i avsnitt 8.4.6. Revisorer är inte skyldiga att lämna ut uppgifter som de har fått del av inom ramen för revisions- eller rådgivnings- uppdrag men kan inte vägra att lämna ut uppgifter om sina egna ekonomiska mellanhavanden med den som har näringsförbud, t.ex. om förekomsten av ett arvoderat rådgivningsuppdrag. Det bör understrykas att har anled- ning att utnyttja paragrafen med viss återhållsamhet. Rätten att in- hämta uppgifter ska inte, framför allt inte i förhållande till enskilda, användas slentrianmässigt, utan först om det av något skäl finns an- ledning att ifrågasätta de uppgifter som framkommer i samband med tillsynen. Om de uppgifter som en person lämnar i samband med tillsynen framstår som trovärdiga, saknas det som regel skäl att begära in uppgifter från tredje man. Det gäller i synnerhet i fråga om äldre förhållanden. I praktiken har sällan behov av andra uppgifter än sådana som avser . förfrågan får inte avse uppgifter som omfattas av banksekretess, om dessa vid förfrågningstillfället är äldre än . Som regel torde samma ettårsgräns kunna tillämpas i förhållande till andra tredje män. bör också avstå från att ställa frågor, om svaret på frågan skulle röja att uppgiftslämnaren själv har begått brott, t.ex. medverkat till en överträdelse av näringsförbudet. Enligt andra stycket får förena ett föreläggande om att lämna uppgifter enligt första stycket med vite. Vitet ska bestämmas till ett belopp som kan antas förmå den som avses med föreläggandet att rätta sig efter detta (se 3 § lagen [1985:206] om viten). Vitesföreläggandet ska delges. Av paragrafens tredje stycke framgår att i fråga om utdömande av vite gäller lagen om viten. Det innebär att frågor om utdömande av viten prövas av förvaltningsrätt på ansökan av . ska lämna det biträde som behöver vid tillsynen. I paragrafen, som motsvarar 24 § andra stycket i nuvarande lagen om näringsförbud, regleras förutsättningarna för polisens biträde i samband med tillsynen. Utredningens överväganden finns i avsnitt 8.4.10. Enligt den nuvarande bestämmelsen har rätt att få biträde av polisen i samband med tillsynen. Syftet med den nya formuleringen är att tydliggöra polisens ansvar för att lämna det biträde som begärs. Som närmare angetts i kommentaren till 47 § är inte avsikten att Krono- fogdemyndigheten i samband med tillsynen ska genomföra mera närgående spaningsåtgärder av polisiär karaktär. Istället ska polisen bidra med sådana insatser. Att polisen biträder Kronofogde- myndighetens med exempelvis inre och yttre spaning är av central betydelse för att tillsynen ska kunna fullgöras effektivt.50 Överträdelse av näringsförbud m.m. Den som bryter mot ett näringsförbud eller ett tillfälligt näringsförbud eller bryter mot ett villkor som har meddelats med stöd av 36 § tredje stycket döms för överträdelse av näringsförbud till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . 50 Se prop. 1995/96:98 s. 32 f. Paragrafen, som motsvarar 25 § i den nuvarande lagen, innehåller en ansvarsbestämmelse avseende brottet överträdelse av näringsför- bud. Skillnaderna mellan den nuvarande och den nya paragrafen är endast av språklig art. När det gäller paragrafens innebörd kan där- för hänvisas till äldre förarbeten.51 Döms en person för överträdelse av näringsförbud, ska näringsförbudet sam- tidigt förlängas, om det inte finns särskilda skäl att avstå från förlängning. Förlängning får ske . Om det sker flera förlängningar, får den sammanlagda förlängningen inte överstiga . Frågan om förlängning prövas på talan av åklagare i samband med åtal för överträdelse av näringsförbud. Talan ska väckas innan förbudstiden har gått ut. I paragrafen motsvarar 26 § i den nuvarande lagen. Utredningens överväganden finns i avsnittet 4.9.2. Vid överträdelse av ett näringsförbud är, såsom framgår av första stycket, huvudregeln att näringsförbudet ska förlängas. har det inte varit nödvändigt att en person verkligen döms för över- trädelsen för att förlängning skulle kunna ske. Således har det varit möjligt att förlänga näringsförbudet även när överträdelsen på grund av preskription inte kunnat föranleda straffrättsligt ansvar.