sou · GZB375d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Om kostnaden per årsarbetskraft beräknas till så blir polisens personalkostnader för 15 årsarbetskrafter (). Till detta kommer omkostnader som uppstallning, veterinärvård m.m. På grund av olikheter i rapporteringen mellan de olika polismyndigheterna så har utredningen inte några tillförlitliga uppgifter om hur stora dessa kostnader är men uppskattar att detta totalt bör uppgå till . (Förutom uppstallning och veterinärkostnader har både länsstyrelserna och polismyndigheterna även kostnader för uttryckning och inspektionsresor.) Polisen har även uppgett antalet ärenden när det gäller verkställighet av beslut enligt 31 eller 32 § djurskyddslagen dvs. omhändertaganden av djur. Dessa uppgifter visar att polisen hade 871 ärenden när det gäller omhändertagande av djur enligt djurskyddslagen och cirka en tredjedel, 290 ärenden, utgjordes av ärenden med herrelösa katter. Utöver detta hanterade polismyndigheterna 1 819 kattärenden enligt lagen om hittegods. Totalt skulle länsstyrelsernas och polismyndigheternas kostnader för herrelösa katter utifrån de uppskattningar som har gjorts uppgå till runt för . Eventuellt är detta lågt räknat om omkostnaderna utöver personalkostnaderna är större. 7.3.4Norska erfarenheter av problemen med herrelösa katter Statens dyrehelsetilsyn fick 1998 i uppdrag av Landbruksdepartementet att utreda frågan om herrelösa och förvildade katter. presenterade de rapporten /forvillede katter – problembeskrivelse og forslag til løsninger . I rapporten konstateras det att inte några vilda katter finns i annat än lodjuren. De herrelösa katterna har alltid sitt ursprung i ägda katter och förvildningen beror på att de inte har präglats på människor under den tiden i uppväxten när de är mottagliga för detta och som är det enda som skiljer de förvildade katterna från de tama katterna. Övergivna och förvildade djur Det framförs också i rapporten att såväl ägda som herrelösa katter kan vara en miljömässig belastning för ett bostadsområde och för jakt på fåglar och småvilt. Vad gäller risken att bli smittad av sjukdomar från herrelösa katter så anses den vara varken mindre eller större än den är för ägda katter. I rapporten konstateras att problemen med herrelösa katter är så pass allvarliga att man måste försöka finna lösningar på dem. Omfånget på problemet är också så stort att man är förpliktad att åtgärda det i och med att har ratificerat konvention om sällskapsdjur. Generellt framhålls att det är oacceptabelt att hålla katter på ett sådant sätt att de kan komma på avvägar, bli mer eller mindre vanskötta och ligga samhället till last. Precis som att ett etiskt gott djurhållande kan ha positiva effekter på t.ex. medmänsklighet och andra samhällsvärden så kan ett dåligt djurhållande ha motsvarande negativa effekter. Om en mentalitet likt slit och släng brukas på levande djur så ger det biverkningar i samhället likt ringar på vattnet. Det påpekas också att det i finns en allmän plikt i Dyrevernloven att hjälpa djur som har påträffats sjukt, skadat eller hjälplöst. Om djuret saknar ägare så täcker staten upp kostnaderna för detta. I rapporten föreslås ett tudelat lösningsförslag med dels en förebyggande del för att undvika att katter ska bli herrelösa, dels en hanterande del för de katter som blivit herrelösa. Det understryks att den verkliga lösningen på problemet ligger i den förebyggande delen för om man inte kommer åt källan till problemet så kommer problemet aldrig att lösas. Vikten ligger därför på att förebygga vilket också anses vara både den mest resurseffektiva och bästa lösningen ur etisk synvinkel. Det förebyggande arbetet föreslås bl.a. bestå av att skapa förståelse för att hållande av katt medför ansvar både för djuret och för miljön. Krav på att alla katter ska märkas föreslås samt att förhållningsregler införs gällande hållande och överproduktion av kattungar. Insatser föreslås såväl nationellt som lokalt, samt såväl statligt som i regi av djurskyddsorganisationer. Andra åtgärder som föreslås i rapporten är dels begränsningar i antal katter per djurhållare eftersom detta ofta utgör källan till herrelösa katter, dels krav på att katter ska steriliseras eller kastreras. Gällande hanteringen av de redan herrelösa katterna föreslås det i rapporten att ansvar och tillvägagångssätt för hantering av pro- Övergivna och förvildade djur Vidare föreslås dels avlivning, dels kastrering, märkning och utsättning igen. Gällande avlivning påpekas att det kan vara ett förnuftigt alternativ där det inte är möjligt att följa upp katterna efteråt. Gällande kastrering och återutsättning så krävs det att katterna följs upp med tillsyn, foder och lokal för djurhållning. Det påpekas att kattungar inte bör sättas ut igen eftersom de ofta klarar sig dåligt. Denna metod är något mer arbets- och resursbetungande i början men kan vara mindre konfliktfyllt och kostnadsbesparande . Det anges att i flera städer genomförs detta som ett samarbete mellan kommunen och lokala djurskyddsorganisationer där de sistnämnda står för mycket av det praktiska arbetet och kommunen för kostnaden. 7.3.5Danska erfarenheter av problemen med herrelösa katter Det danska djuretisk rådet (Dyreetiske Råd) ombads 2002 av att se över problematiken kring herrelösa katter. presenterade de rapporten : Udtalelse om katte. I rapporten anger rådet att de herrelösa katternas förhållanden inte kan ses vara isolerat från människans hållande av katten som husdjur och rådet har därför valt att uttala sig om katter generellt. Katter har som de ser det en särskild status i förhållande till andra husdjur eftersom de lever både som familjedjur men också på vissa sätt som vilda djur. Rådet uppger att diskussionen kring förvaltning av herrelösa katter är komplicerad eftersom det som man vet om de herrelösa katternas förhållanden är begränsat. Det finns en utbredd tro att herrelösa katter har ett dåligt liv. Rådet menar dock inte att det finns tillräckligt mycket dokumenterat för att kunna säga att det är generellt så även om det helt klart är så på vissa platser. Rådet framför att katten bör få vara en del av den danska faunan och det ska krävas särskilda skäl att gå ifrån detta. Sådana skäl kan vara av hänsyn till människor eller djurskyddsskäl. Om katterna inte är till skada och i god kondition bör de få klara sig själva och om fodervärdar vill ta på sig ansvaret att mata dem så ska det vara tillåtet. Djurens välfärd måste dock försäkras i den mån det är möjligt och att sjuka djur avlivas. Rådet anger att det på nivå ska finnas beredskap att ta sig an problem med sjuka djur eller med djur som är till skada för Övergivna och förvildade djur Krav ska läggas på samtliga kommuner och resurser till detta ska komma från ett samarbete mellan kommuner, djurskyddsorganisationer, veterinärer och engagerade medborgare. Förvaltningen av de herrelösa katterna är kommunernas ansvar och de får ingå avtal med djurskyddsorganisationer och veterinärer om det praktiska utförandet samt och betalningen av detta. Rådet påtalar också att det finns behov att uppmana till ansvarsfull hållning av katter överhuvudtaget. Som regel bör alla ägda katter vara märkta och registrerade även om det kanske inte går att uppnå fullt ut. Rådet menar även att det är oacceptabelt att låta bli att märka och registrera en katt men anser inte att det ska ställas lagkrav på det. Märkningen försäkrar att katter kan komma tillbaka till sina ägare något som annars kan vara svårt. Märkningen säkrar också individen från att bli avlivad om den blir infångad, en märkt katt som orsakar skada ska inte avlivas utan ägaren ska letas upp och ställas ansvarig för att se till att problemen upphör. Alla icke märkta katter kommer omvänt att kunna bli betraktade som herrelösa samt infångade och avlivade under de kommunala ordningarna. Rådet anser också att ett ansvarsfullt hållande av katter omfattar att ta ansvar för kattens potentiella fortplantning. Kattägare eller fodervärdar till katter måste antingen kastrera/sterilisera katterna eller se till att överblivna kattungar avlivas. Alla katter som rör sig fritt kan bidra till spridande av sjukdomar, jakt på fåglar eller orsaka sanitära och andra problem. Dessa problem har dock rådet inte värderat som så allvarliga. Rådet har förståelse för att människor har olika gränser i sin tolerans för katter och att problem med katter kan upplevas som stora. Rådet vädjar om större tolerans i förhållande till katter som det ska vara möjligt att säga ifrån om man känner sig allvarligt besvärad av katter. Rådet anser inte att katten är rättslös utan har en situation som är någorlunda lik den för hunden. Rådet anser att lagstiftningen ska beskydda katternas intressen och lägga ansvar på ägarna. I rapporten föreslår rådet två ändringar i existerande lagstiftning. Den ena är ett förbud mot att skjuta katter. Att avliva katter genom skjutning kan enligt rådet endast accepteras när katten inte kan infångas och avlivas på annat sätt. Det andra förslaget är att införa regler för näringsmässigt hållande av katt på samma sätt som det finns för hund. Övergivna och förvildade djur 7.4Vilken myndighet har ansvaret för att åtgärda problem med herrelösa katter? Ett antal instanser har framfört att ett stort problem när det gäller övergivna och förvildade katter är att avgöra vilken lagstiftning som ska tillämpas. Det anses vara oklart hur ansvarsfördelningen ser ut mellan de myndigheter som hanterar ärenden med herrelösa katter. Det framhålls även att situationen i vissa fall kompliceras ytterligare genom att enskilda ingriper och agerar före det att någon myndighet gör det. I PM (Dnr 2007:1953) uppges bl.a. följande. Både bortsprungna och övergivna katter omfattas av djurskyddslagen. En bortsprungen katt torde vara att anse som borttappad innan den blir förvildad, varför den omfattas även av hittegodslagen och också av tillsynslagen, liksom – i vart fall i början av bortovaron – av . Till slut omfattas den bortsprungna katten av tre olika lagstiftningar som erbjuder olika lösningar på praktiskt taget samma problem. En övergiven katt omfattas däremot inte av hittegodslagen men väl av djurskyddslagen och tillsynslagen. I en tidigare skrivelse om kommunalt djurskydd (dnr 20-2531/04) anför dock bl.a. följande i fråga om olika myndigheters ansvar för herrelösa katter. Om det inte är helt uppenbart att en katt saknar ägare eller vårdare (vilket mycket sällan torde vara fallet) så bör polisen omhänderta den som hittegods – ett av syftena med att omhänderta hittegods är att utröna vem ägaren är, vilket ibland också kan innebära utredande av om det alls finns en ägare. Polisen är skyldig att omhänderta hittegods som överlämnas till dem enligt 2 § första stycket lagen om hittegods. En övergiven katt (eller ett annat djur) kan också omhändertas med stöd av 32 § djurskyddslagen (1988:534). Även polismyndigheten är skyldig att omhänderta djur om förutsättningarna i 32 § djurskyddslagen är uppfyllda. Enligt förarbetena kan ett djur anses utsatt för lidande redan genom att det är övergivet. I förarbetena tycks man dock förutsätta att det finns en ägare eller vårdare. Helt enkel är dock inte frågan, eftersom vet att polisen och även kommunen ibland inte vill ta något ansvar för katter som är övergivna och sedan förökar sig. Oklarheterna i fråga om vilken myndighet som är ansvarig för herrelösa katter uppges av olika instanser ofta få till följd att inte någon myndighet känner sig ansvarig för att åtgärda detta ofta Övergivna och förvildade djur kostnads- och arbetskrävande problem. I det följande redogörs för vilket ansvar för herrelösa katter som länsstyrelser, polismyndigheter och kommuner kan anses ha enligt nuvarande lagstiftning. Enligt 32 § punkten 2 djurskyddslagen ska eller polismyndigheten besluta om att ett djur som är utsatt för lidande ska omhändertas om ägaren till djuret är okänd eller inte kan anträffas. har enligt 32 § andra stycket djurskyddslagen ansvar för att avgöra om att ett beslut om omhändertagande som har fattats av någon annan ska fortsätta att gälla. Vidare ska enligt 34 § djurskyddslagen besluta om vad som ska ske med omhändertagna djur. Som har nämnts i tidigare avsnitt ska enligt vad som uttalas i förarbetena till djurskyddslagen katter som är herrelösa anses vara utsatta för lidande. Med denna tolkning är och polismyndigheten skyldiga att fatta beslut om omhändertagande. Denna uppfattning har stöd av vissa länsstyrelser i de fall som inte tillsynslagens bestämmelser anses vara tillämpliga i första hand. Det förekommer dock att vissa länsstyrelser inte anser att det alls är möjligt att omhänderta herrelösa katter med stöd av djurskyddslagen, utan anser att det är polisens eller fastighetsägarens ansvar att se till att herrelösa katter avlivas med stöd av tillsynslagen. Enligt ovan nämnda tolkning av förarbetena till djurskyddslagen är även polismyndigheten, i likhet med , ansvarig för att omhänderta herrelösa katter enligt 32 § punkten 2. ansvarar enligt 32 § tredje stycket djurskyddslagen för verkställighet av beslut om omhändertagande. Det är även polismyndigheten som enligt 34 § tredje stycket ansvarar för verkställighet av beslut om vad som ska hända med djuret efter omhändertagandet, dvs. försäljning, överlåtelse på annat sätt eller avlivning. Enligt uppgift från i förekommer det dock inte i praktiken att polisen fattar beslut om omhändertagande enligt 32 § djurskyddslagen annat än i samband med ingri- Övergivna och förvildade djur panden i bostäder och liknande situationer. Det uppges att frågor om herrelösa katter hanteras mycket olika hos respektive polismyndighet, men en vanlig uppfattning hos polismyndigheterna är att frågan ska hanteras enligt tillsynslagens bestämmelser eller av . Polisen är också ansvarig för att ta emot herrelösa katter i de fall som katter omfattas av hittegodslagen. Enligt polisens uppfattning är det dock endast i fall där det framstår som mer uppenbart att katten är borttappad och inte övergiven eller förvildad. Detta kan t.ex. vara fallet med katter som upphittas i transportbur eller om något annat tyder på att katten har kommit ur ägarens besittning eller i frågan om katter som är märkta. I polismyndighetens uppgifter ingår även att pröva frågor om det föreligger förutsättningar för att inom tätbebyggt område bevilja tillstånd till avlivning enligt 21 § tillsynslagen av katter som med skäl kan antas vara övergivna eller förvildade. Herrelösa katter kan också bli kommunens ansvar om de utgör ett miljö eller hälsoproblem. I 9 kap. finns särskilda bestämmelser om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Enligt 9 kap. 3 § definieras begreppet olägenhet för människors hälsa som störning som enligt medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. I kommentaren till anges att man vid denna bedömning bör se till hur en människa typiskt sett skulle reagera på olägenheten. Om kommunen har misstanke om att ett sällskapsdjur som innehas av privatperson bär på en allvarlig smittsam sjukdom som kan föras över till människor så ska kommunen vidta de åtgärder som behövs för att spåra smittan och undanröja risken för smittspridning. Detta framgår av 9 kap. 15 § . Kommunen kan bl.a. avliva sällskapsdjur som hålls av privatpersoner om det är nödvändigt för att förhindra spridningen av sjukdomen. Kommunernas ansvar enligt tar sikte på situationer där katter kan innebära olägenhet för människors hälsa eller sanitära olägenheter. När kommunerna agerar med stöd av denna lagstiftning så är det som regel en fråga om ingripanden i bostäder. Övergivna och förvildade djur dessa ärenden finns det alltså som regel även någon som är eller bör anses vara djurhållare. Kommunernas ansvar i fråga om hantering av herrelösa katter bör aktualiseras främst i de fall där kommunen är fastighetsägare och vid tillämpning av tillsynslagens bestämmelser om avlivning av katter som med skäl kan antas vara övergivna eller förvildade. eller motsvarande nämnd inom kommunen får driva ärenden som rör anmäld olägenhet avseende djurhållning. Av 36 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd (1998:899) framgår att husdjur och andra djur som hålls i fångenskap ska förvaras och skötas så att olägenheter för människors hälsa inte uppkommer. Enligt handledning som syftar till att underlätta för polismyndigheterna vid handläggningen av olika ärendetyper avses med husdjur även sällskapsdjur, exempelvis hund och katt. Frågor om lösspringande katter har prövats enligt bestämmelser i och förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd, se t.ex. exempelvis Miljödomstolen (mål nr M 398-00) och (mål nr M 7-01). 7.5Utredarens överväganden och förslag Utredaren anser att omfattningen och komplexiteten av problemen med herrelösa djur och då framför allt katter kräver att ett antal olika åtgärder vidtas. Enligt utredarens mening varken kan eller bör problemet få fortgå olöst. Den främsta anledningen till att åtgärder måste sättas in är att de herrelösa djuren far illa eller riskeras att fara illa. Forskning visar att t.ex. många herrelösa katter är sjuka, undernärda, bär på parasiter och dör i tidig ålder. Detta är enligt utredaren inte en acceptabel djurhållning. Att inte bättre ta hand om övergivna eller förvildade djur står också i strid med de förpliktelser som har enligt konvention om sällskapsdjur. En annan anledning till att åtgärder bör sättas in är att problemen med de övergivna djuren, och då avses främst de herrelösa katterna, upptar stora myndighetsresurser. Både polismyndigheterna och länsstyrelserna måste avsätta oproportionerliga resurser i sin hantering av herrelösa katter. Övergivna och förvildade djur att både och polisen måste ges bättre verktyg för att kunna hantera detta problem snabbare och mer ändamålsenligt. För att åstadkomma en förändring anser utredaren att ett antal åtgärder behöver genomföras. Några av dessa åtgärder syftar till att försöka lösa problemet med övergivna eller förvildade djur i stort och gäller därför för alla djurarter. Andra åtgärder syftar enbart till att försöka lösa problemet med herrelösa katter. För att lösa problemen med övergivna och förvildade djur på både lång och kort sikt bedömer utredaren att en kombination av olika åtgärder är nödvändiga. Åtgärd nummer 1: Övergivna och förvildade djur ska omfattas av djurskyddslagen Den första åtgärden är att tydliggöra att övergivna och förvildade djur (dvs. herrelösa djur) av tamdjursarter omfattas av djurskyddslagstiftningen. Med tamdjursarter avses djur som av tradition hålls av människan och inte naturligt lever vilt i den svenska naturen. Detta omfattar t.ex. lantbruksdjur som får och nötkreatur samt traditionella sällskapsdjur som hund och katt. Det omfattar också mindre traditionella sällskapsdjur som reptiler, sköldpaddor eller andra exotiska djurarter som har förts in i för att hållas för sällskap och hobby. Däremot omfattas inte djur av arter som lever vilt i t.ex. rådjur, älg eller varg. Den tamkatt som finns i har varit domesticerad under . Ur ett biologiskt perspektiv kan därför inte katten betraktas som ett vilt djur och görs inte heller så i många andra länder, t.ex. , och . Inte heller i juridisk bemärkelse anses herrelösa katter vara vilda djur i t.ex. konvention om sällskapsdjur. Enligt denna konvention definieras herrelösa djur som sällskapsdjur om de tillhör den första eller andra generationen av herrelösa djur. Som utredaren ser det bör dock inte hanteringen av de olika generationerna av herrelösa katter skilja sig åt. Detta delvis på grund av de praktiska svårigheter som detta skulle medföra men också delvis på grund av att den domesticeringsprocess som har pågått under inte rimligen kan anses försvinna på ett fåtal generationer. Utgångspunkten är att det inta ska finnas några förvildade katter oavsett generation. Forskning visar också att det sker en kontinuerlig tillströmning av katter Övergivna och förvildade djur som har varit ägda och generation ett och två kan därför förmodas utgöra en betydande del av de herrelösa katterna. Utredaren anser alltså att även övergivna och förvildade djur, inklusive herrelösa katter, ska omfattas av djurskyddslagen. Utredarens föreslår därför att det i den nya lagen ska anges: Lagen omfattar alla djur som hålls av människan och de viltlevande djur som används, eller avses användas i djurförsök. Lagen omfattar även övergivna och förvildade djur av tamdjursarter. Åtgärd nummer 2: Ett tydligt förbud mot att överge djur införs Utredaren anser att det bör förtydligas att man inte får överge djur. finns det krav på daglig tillsyn vilket är ett indirekt förbud mot att överge djur. Utredaren bedömer dock att ett uttryckligt förbud skulle fylla en viktig vägledande funktion. Ett uttryckligt förbud finns också i konvention om sällskapsdjur som förbundit sig att följa (art. 3.2 Nobody shall abandon a pet animal). Utredaren föreslår därför att det införs en bestämmelse i lagen med lydelsen Djur får inte överges. Ett sådant förtydligande har efterfrågats av ett antal olika instanser. Ett uttryckligt förbud att överge djur finns också i flera andra länder som t.ex. , och . Åtgärd nummer 3: Märkning och registrering av katter För att lösa problemet med de många herrelösa katterna anser utredaren att ytterligare åtgärder krävs. Utredaren föreslår därför att det införs krav i djurskyddslagen på att katter ska vara märkta och registrerade. Denna åtgärd har efterfrågats av så gott som alla länsstyrelser och ett antal andra myndigheter, intresse- och djurskyddsorganisationer. Den främsta anledningen till att denna åtgärd är nödvändig är att katter, till skillnad från andra djur som människan håller, tillåts röra sig fritt utomhus. När djur av andra tamdjursarter påträffas utan sin ägare kan man med fog anta att dessa är herrelösa (borttappade eller övergivna) men om en katt påträffas utan ägare kan man inte automatiskt dra den slutsatsen. finns det inte något krav på märkning och registrering av katter vilket gör det i princip Övergivna och förvildade djur omöjligt att veta om en katt har en ägare eller är övergiven, bortsprungen eller aldrig har haft någon ägare. Detta orsakar problem för länsstyrelse och polis som inte kan skilja de herrelösa katterna från de katter som har en ägare. Hanteringen av djuren blir därför ineffektiv och kostsam. Som utredaren ser det har problemet med herrelösa katter uppstått på grund av att enskilda kattägare har brustit i sitt djurägaransvar. Utredaren anser därför att ansvaret för problemet bör läggas på kattägarna och att dessa bör hjälpa till att lösa och förebygga problemet med herrelösa katter. SVERAK, representanter för ett antal katthem, och många andra instanser har också uppgett till utredaren att de är mycket positiva till att krav på märkning och registrering av katt. Enligt deras mening skulle det höja kattens status. Att införa krav på märkning kommer att medföra en viss kostnad för djurägaren men kommer att bespara myndigheterna och samhället kostnader eftersom hanteringen av katterna kan bli mer effektiv. Utredaren anser också att det är viktigt att signalen till kattägarna är att myndigheterna inte är ansvariga för att ta hand om de katter som kattägarna har skaffat sig. Med krav på märkning och registrering kan eller polisen skilja ägda katter från herrelösa katter när de omhändertas och ägda katter kan då ges tillbaka till deras ägare. Är katterna däremot omärkta anser utredaren att de ska anses vara herrelösa och hanteras därefter. Om en kattägare låter en omärkt katt röra sig vind för våg får denne stå konsekvensen av att katten kommer att betraktas som herrelös om den fångas in av polis eller länsstyrelse. En informationskampanj om kravet på märkning av katt bör dock genomföras före det att kravet på märkning träder i kraft. Länsstyrelserna och polisen har omfattande kostnader för hanteringen av herrelösa katter. Enligt de beräkningar som utredaren har gjort på myndighetens skattningar skulle dessa kostnader ligga på runt (se tidigare avsnitt).