sou · H0B35 · 2012-02-03 00:00:00 — – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – En examensbenämning består av examen enligt vad som anges i denna bilaga och i förekommande fall ett för- eller efterled eller båda, som anger examens inriktning. Försvarshögskolan bestämmer vilka för- eller efterled som skall användas. För vissa examina skall, enligt vad som framgår av examensbeskrivningarna, Försvarshögskolan bestämma en inriktning. En examensbenämning består av examen enligt vad som anges i denna examensordning och i förekommande fall ett för- eller efterled eller båda, som anger examens inriktning. För utbildningsprogram framgår Försvarshögskolans föreskrifter om för- och efterled av utbildningsplanen. Försvarshögskolan får även i övriga fall meddela föreskrifter om vilka för- eller efterled som ska användas. För vissa examina ska, enligt vad som framgår av examensbeskrivningarna, Försvarshögskolan ange en inriktning i utbildningsplanen. En översättning av examens- En översättning av examens- examens omfattning och i före- examens omfattning och i före- kommande fall inriktning samt kommande fall inriktning samt på vilken nivå examen avläggs. på vilken nivå examen avläggs. får meddela föreskrifter om översättningen av examen till engelska. Försvarshögskolan beslutar om översättningen av examen i examensbeviset till andra språk än engelska, efter samråd med i fråga om den rättsliga status som en översättning av examen kan ha i andra länder. om översättning av de för- och dela föreskrifter om översättning av de för- och efterled som För- svarshögskolan ska till Hög- för- och efterled på svenska som skoleverket anmäla de för- och efterled på svenska som För- användas till varje examen samt svarshögskolan använder till varje examen samt översättningen av dem till engelska. Försvarshögskolan får också till anmäla översättningen av examensbenämningar till andra språk än engelska. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – att studenten fullgjort kursford- att studenten fullgjort kursford- ringar om 120 högskolepoäng ringar om 120 högskolepoäng med viss inriktning som För- med viss inriktning som framgår – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – För högskoleexamen med en För högskoleexamen med en viss inriktning ska också de preci- viss inriktning ska också Försvars- serade krav gälla som Försvars- högskolans preciserade krav inom högskolan bestämmer inom ramen ramen för kraven i denna för kraven i denna examens- krav framgår av kursplanen eller – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – förordning om ändring i förordningen (2009:130) om Härigenom föreskrivs att 2 kap. 7 och 9 §§ förordningen (2009:130) om ska ha följande lydelse. För varje utbildning ska det finnas en utbildningsplan. Av planen ska följande framgå: 1.den ansvariga utbildningsanordnaren och övriga utbildningsanordnare, 2.utbildningens mål och inriktning samt de kurser som ingår i utbildningen, 3.om undervisningen helt eller delvis bedrivs på engelska, 4.utbildningens omfattning, huvudsakliga uppläggning och organisation, 5.antalet timmar lärar- eller handledarledd verksamhet som utbildningen omfattar, 6.de krav på särskilda förkunskaper som ställs upp enligt 3 kap. 7.de grunder som ska användas vid urval bland behöriga sökande till utbildningen, 8.de särskilda mål och krav som ska gälla för en examen om utbildningen kan få avslutas med en sådan, och 9.hur utbildningen ska kvalitetssäkras. Myndigheten för får meddela föreskrifter om utbildningsplanen. Myndigheten för får meddela de föreskrifter som ska anges i utbildningsplanen. För varje kurs ska det finnas en kursplan. Av kursplanen ska följande framgå: 2.det antal yrkeshögskolepoäng som kursen omfattar, 3.målen för kursen, 46Senaste lydelse 2011:110. 47Senaste lydelse 2011:110. 4.kursens huvudsakliga innehåll, 5.om kursen helt eller delvis ges på engelska, och 6.de principer för betygssättning och former för kunskapskontroll som ska tillämpas. skolan får meddela de föreskrif- ter som ska anges i kursplanen. Denna förordning träder i kraft . förordning om ändring i förordningen (2009:1035) om utbildning på forskarnivå för förskollärare Härigenom föreskrivs att 4 § förordningen (2009:1035) om utbildning på forskarnivå för förskollärare ska ha följande lydelse. 4 §48 För behörighet till utbildning gäller 1.krav på grundläggande behörighet till utbildning på forskarnivå enligt 7 kap. 39 § högskoleförordningen (1993:100), 2.den särskilda behörighet som högskolan kan ha föreskrivit, 3.krav på att sökanden ska vara anställd tills vidare som lärare eller förskollärare hos en sådan huvudman som avses i 2 § förordningen (2009:1036) om statsbidrag för utbildning på forskarnivå för lärare och förskollärare, och 4.krav på att sökanden har en examen som lärare eller förskollärare, motsvarande äldre examen, ett behörighetsbevis eller legitimation för yrket. Högskolan får för en enskild sökande medge undantag från behörighetskraven enligt första stycket, om det finns särskilda skäl. Högskolan får för en enskild sökande besluta om undantag från behörighetskraven enligt första stycket, om det finns särskilda skäl. Denna förordning träder i kraft . 48 Senaste lydelse 2011:575 förordning om ändring i förordningen (2011:689) om vissa behörighetsgivande examina för legitimation som lärare och förskollärare och om högskoleutbildningar för vidareutbildning av lärare som saknar lärarexamen Härigenom föreskrivs att 12 § förordningen (2011:689) om vissa behörighetsgivande examina för legitimation som lärare och förskollärare och om högskoleutbildningar för vidareutbildning av lärare som saknar lärarexamen ska ha följande lydelse. Den som vill bli antagen till Högskolan får meddela före- en utbildning enligt denna förord- skrifter om inom vilken tid och ning ska anmäla det inom den tid på vilket sätt den som vill bli an- och på det sätt som högskolan be- tagen till en utbildning enligt denna förordning ska anmäla det. Antagning till utbildningarna ska göras . Denna förordning träder i kraft . Regeringen beslutade vid regeringssammanträde att utse en särskild utredare för att analysera och tydliggöra statliga universitet och högskolors rätt att meddela föreskrifter och för att föreslå hur dessa ska kungöras (dir. 2011:37). Direktiven i sin helhet redovisas i bilaga 1. I korthet innebär utredningsuppdraget att utredaren ska kartlägga förekomsten av bestämmelser som ger universitet och högskolor rätt att meddela föreskrifter eller fatta förvaltningsbeslut. Utredaren ska i det sammanhanget analysera om vissa bestämmelser behöver omformuleras så att det tydligare framgår om avsikten är att ett universitet eller en högskola ska meddela föreskrifter eller fatta förvaltningsbeslut. I uppdraget ingår också att lämna förslag på hur universitetens och högskolornas föreskrifter ska kungöras. Som ett underlag i den delen ska arten och omfattningen av meddelade föreskrifter vid ett lämpligt urval av universitet och högskolor kartläggas. 1.2Uppdragets avgränsning, m.m. Högskolelagen (1992:1434) är tillämplig för universitet och högskolor under statligt, kommunalt eller landstingskommunalt huvudmannaskap. finns det inte några kommunala eller landstingskommunala universitet eller högskolor. Det finns 34 statliga universitet och högskolor. Vilka de är framgår av bilaga 1 till högskoleförordningen (1993:100). De statliga universiteten och högskolorna är myndigheter och det är dessa som utredningen omfattar. I den mån andra högskolor blir aktuella är det enbart i egenskap av adressater för förvaltningsbeslut av regeringen. I högskolelagen och högskoleförordningen, liksom i en mängd andra författningar, används genomgående termen högskola för att benämna både universitet och högskolor. Endast när det är behövs särskiljs universitet i terminologin. Utredningen kommer i den fortsatta framställningen att tillämpa samma princip. På högskoleområdet finns en stor mängd författningar. Bestämmelser som innebär att högskolorna ges rätt att meddela föreskrifter finns i ett flertal av dessa. Med hänsyn till den begränsade tid som utredningen har till sitt förfogande kommer kartläggningen av sådana bestämmelser att fokusera på de mest centrala författningarna på högskoleområdet. Det innebär att tyngdpunkten i utredningens arbete ligger på högskolelagen och högskoleförordningen. Därutöver kommer utredningen att behandla en del andra författningar som reglerar högskoleutbildning. Till högskoleområdet hör också de författningar som reglerar olika bidrag och ersättningar, förordningar med myndighetsinstruktioner och förordningar som reglerar olika utbildnings- och forskningsinstitut. Vidare finns några författningar som tar sikte på studenterna genom att reglera studentkårer, skadeståndsfrågor och frågor om avskiljande av studenter. Det kan inte uteslutas att det i en del av dessa författningar också finns bestämmelser som ger högskolorna rätt att meddela föreskrifter eller fatta förvaltningsbeslut. Utredningsuppdragets omfattning medger dock inte någon fullständig kartläggning av alla författningar som på något sätt rör högskolornas verksamhet. I egenskap av statliga myndigheter är högskolorna också bundna av en del författningar som ligger utanför det högskolespecifika området. Dit hör exempelvis myndighetsförordningen (2007:515) och avgiftsförordningen (1992:91). Eftersom det inte kan anses ligga inom utredningens ramar att göra någon allmän översyn av sådana författningar kommer eventuella föreskrifter eller förvaltningsbeslut som meddelas med stöd av dessa inte heller att tas upp. Ett sätt att konkretisera den avgränsning som har beskrivits är att utgå från den samling av författningar i bokform som används av flertalet verksamma på området, UFB 3, Utbildningsväsendets författningsböcker, Universitet och högskolor (Norsteds juridik). De författningar som utredningen behandlar finns då under författningsbokens två första rubriker, Grundläggande författningar för universitet och högskolor samt Vissa eftergymnasiala Däremot har författningarna under rubrikerna Övriga allmänna föreskrifter, Studentfrågor, Statsbidrag, utbildningsbidrag, ersättningar m.m., Myndigheter samt lämnats utanför framställningen. När det gäller frågan om kungörande av högskolornas föreskrifter görs inte någon särskild avgränsning. Utredningens överväganden i fråga om kungörande kommer att avse samtliga föreskrifter som meddelas av högskolorna. Slutsatserna i kungörandedelen blir alltså tillämpliga även om föreskrifterna skulle ha meddelats med stöd av någon författning utanför det egentliga högskoleområdet. Utredningen påbörjade sitt arbete . Eftersom några experter eller sakkunniga inte har kopplats till utredningen har det inte hållits några sammanträden i formell mening. Utredningen har dock, i enlighet med vad som angetts i direktiven, haft en löpande samverkan med och ett flertal möten har hållits med företrädare för verket. Samverkan har skett i form av öppna diskussioner och innebär inte att står bakom eller över huvud taget har tagit någon ställning till utredningens slutliga förslag. I syfte att kartlägga arten och omfattningen av meddelade föreskrifter vid olika högskolor har kontakter tagits med fyra högskolor; , Kungl. tekniska högskolan, och Kungl. I enlighet med utredningens direktiv har samråd skett med , och . I 2 kap. redogörs grundläggande för reglerna om normgivning. Där finns också utredningens utgångspunkter när det gäller gränsdragningen mellan föreskrifter och förvaltningsbeslut. I 3 kap. redovisas utredningens ställningstaganden i fråga om hur bemyndiganden och bestämmelser som ger rätt att meddela för- valtningsbeslut ska vara formulerade. Dessa ligger sedan till grund för utformningen av de författningsförslag som lämnas i betänkandet. De följande tre kapitlen innehåller den första huvuddelen av uppdraget, en genomgång av de bemyndiganden som finns i högskolelagen, högskoleförordningen och några andra författningar som reglerar högskoleutbildning. Utredningen tar i det sammanhanget ställning till om några bemyndiganden bör formuleras om, om det finns behov av ytterligare bemyndiganden och i vilken mån de bestämmelser som ger högskolorna rätt att fatta förvaltningsbeslut behöver förtydligas. Därefter övergår utredningen till att behandla den andra huvuddelen av uppdraget, nämligen frågan om kungörande av högskolornas föreskrifter. I den delen ges först några exempel på hur högskolor hanterar sina föreskrifter, både i fråga om vilka dokument som utgör föreskrifter och hur dessa görs tillgängliga. Därefter redovisar utredningen sina överväganden som tar sikte på hur kungörandet av högskolornas föreskrifter bör gå till. Slutligen behandlas frågor som rör genomförande och konsekvenser av utredningens förslag. 2 Normgivning o ch förvaltningsbeslut 2.1N orm- och normgivningsbegreppen I lagstiftni ngen finns det flera oli ka begrepp för bindande regler. I regeringsformens 8 kap. används genomgåen de termen f öreskrifter. Begreppen normer oc h normgiv ning återfin ns inte i regeringsformen, men används i förarbete na till den. Med den terminologi som används där är normer ett samlingsbegrepp för rättsligt bindande föreskrifter. Termen normgivning används för att beteckna den verksamhet varigenom lagar o ch andra rättsligt bind ande föreskrifter ko mmer till. Ett annat samlings begrepp för rättsligt bindande föreskrifter är författningar. Den ter men används i t.ex. författningssa mlingsförordningen (1976:725) och i lage n (1976:633) om kungörande av lagar och a ndra författ ningar (kungörandelagen). Med författningar avses då lagar, förordningar oc h andra rättsregler so m i 8 kap. regeringsformen betecknas som föreskrifter. Enligt regeringsfor men har både riksdage n och regeringen rätt att besluta om föreskrifter. De f öreskrifter som beslutas av betecknas lagar, och för fö reskrifter som beslutas av regeringen används termen förordnin g. Det är också möjligt att överlåta rätten att besluta bindande regler till förvaltningsmy ndigheter och kommuner. När ett organ överlåter rätten att besluta om bindande regler till ett annat organ brukar termen nor mgivningsbemyndigande användas. Ofta används också kortformen be myndigand e. Normgivnin g och förvaltni ngsbeslut 2.2Grundpri nciperna för vilket o rgan som ska besluta om olika regler Grundprinciperna om vilket organ som har rätt att besluta om bindande regler fra mgår av 8 kap. regeringsformen. Vid reformeringen av regerin gsformen 20 10 infördes en ny, inledande paragraf i kap itlet som ge r en översik tlig beskrivning av dessa principer. I paragrafens första stycke anges att föreskrifter meddelas av ge nom lag och av regeringen gen om förordning. Vidare anges att föreskrifter, efter bemyndigande av riksdage n eller regeringen, kan meddelas av andra myndigheter än regeri gen och av kommuner. I andra stycket anges att ett bemyndigande att meddela föreskrifter alltid ska ges i lag eller förordning. Fördelningen mellan och rege ringen bygger på principen om att alla reg er som har stor betydelse för enskilda eller för samhällslivet bör be slutas av . Rik sdagens beslutsområde brukar d elas upp i d et obligator ska lagomr ådet och det fakultativa lagområdet. Inom d et obligatoriska lagområdet har rik sdagen inte någon möjlighet att delegera rätten att besluta föreskr fter. Det är alltså regler som må ste finnas i lag. Hit hör vissa slags föreskrifter som det inte finns a nledning att räkna upp här. Det kan dock vara värt att nämna att he la det civilrättsliga rege lverket tillh ör det obligatoriska lagområdet (8 kap. 2 § första styc ket 1 regeri ngsformen). En civilrättslig (eller privaträttsli g) bestämm else karaktär iseras enligt litteraturen av att de t är en bestämmelse s om kan åberopas av en enskild mot en annan enskild (se Strömb erg, , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 uppl. Juristförlaget i , 1999, s. 174). Man brukar också ibland kunna k araktärisera en bestä mmelse efter vilken san ktion som är aktuell för den som bryter m ot bestämmelsen. Är det fråga om en civilrättslig sanktion, exempelvis skadestånd, är bestämmelsen civilrättslig. Om sanktionen däremot är offentli grättslig, exempelvis ett offentligrättsligt vite eller indraget tillstånd, är det en offentligrättslig bestämmelse. Även vissa offentligrättsliga föreskrifter, dvs. föreskrifter mellan enskilda och det a llmänna, tillhör det obligatoriska lagområdet om de avser vissa rättsverkningar av brott, skatt, konkurs eller utsökning (8 kap. 3 § första stycket 1– 3 regeringsformen). Dessa typer av föreskrifter måste dä rför också finnas i lag. Det fakultativa lagområdet omfattar föreskrifter som i första hand ska finnas i lag men där har möjligheter att delegera rätten att besluta om föreskrifter. Detta område består framför allt av s.k. betungande offentligrättsliga föreskrifter. Med det menas föreskrifter som kan vara till nackdel för enskilda i förhållande till det allmänna. Inom det fakultativa lagområdet har alltså en möjlighet att överlåta beslutanderätten till regeringen. Om bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter på ett visst område kan också tillåta att regeringen vidaredelegerar föreskriftsrätten till en förvaltningsmyndighet eller kommun. Det är däremot inte tillåtet för att direktdelegera föreskriftsrätt till en förvaltningsmyndighet eller till en kommun (med visst undantag i 8 kap. 9 § regeringsformen). Regeringen har också en viss, självständig rätt att meddela föreskrifter. Inom det området behöver alltså regeringen inte ha något bemyndigande från . I 8 kap. 7 § regeringsformen anges vilka två fall det handlar om. Det första fallet gäller s.k. verkställighetsföreskrifter, dvs. de närmare föreskrifter som kan krävas för att en lag ska kunna tillämpas i praktiken. Det andra fallet gäller föreskrifter som inte enligt grundlag ska meddelas av . Det senare är det som brukar benämnas regeringens restkompetens. Med verkställighetsföreskrifter avses dels tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär, dels föreskrifter som i och för sig kompletterar en lag med materiella regler men inte tillför något väsentligen nytt till lagen. Det finns inte några klara regler om vad som får beslutas som verkställighetsföreskrifter. Man brukar dock säga att gränsen för när det är fråga om en verkställighetsföreskrift går vid att den aldrig får innebära att den enskilde utsätts för ytterligare ingrepp eller åligganden. En viktig anmärkning är att regeringens rätt att meddela verkställighetsföreskrifter gäller för alla lagar, dvs. även inom det obligatoriska lagområdet. Det innebär alltså att regeringen även inom civilrätten kan meddela bestämmelser av exempelvis administrativt slag i förordning. Till regeringens restkompetens hänförs alla offentligrättsliga föreskrifter som inte är betungande för den enskilde utan gynnande eller neutrala. Det kan exempelvis röra sig om bestämmelser i bidragsförfattningar. Till restkompetensen brukar också hänföras sådana offentligrättsliga föreskrifter som inte gäller förhållandet mellan enskilda och det allmänna utan är av intern natur, dvs. föreskrifter om de statliga myndigheternas organisation, arbetsuppgifter och inre verksamhetsformer. Regeringen kan delegera normgivningsmakten inom sitt primärområde till en förvaltningsmyndighet. Även om ett ämne ligger Normgivnin g och förvaltni ngsbeslut inom regeringens primärområde är oförhind rad att lagstifta i äm net. 2.3Gränsdragningen mellan föreskrifter och förvaltningsbeslut Av utredningens direktiv framgår att de o klarheter som finns för normgivningsbemyndiganden till högskolo rna har lett till att den rättsliga statusen för de föreskrifter som lärosätena meddelar är osäker. E n av dessa oklarheter är att det i nte alltid är tydligt om avsikten med en bestämmelse är att högskolorna ska ha rätt att meddela föreskrifter eller om de ska fatta förvaltningsbeslut. Varken regeringsformen eller någon anna n författnin g definierar vad som utmärker en föreskrift e ller vad en föreskrift ka n gälla. Det finns inte heller någo n generell efinition av vad som är ett förvaltningsbeslut. Av förarbetena till regeringsformen fram går att före skrifter ska vara rättsregler, och att sådana änneteckna s av att de är bindande för myn digheter oc h enskilda o ch att de h ar en generell tillämpbarhet (p rop. 1973:90 s. 203). D etta innebär vanligtvis att bestämmelserna riktar sig till en i allmänna termer bestämd krets av personer, t.ex. samtliga medborgare i riket eller samtliga fordonsförare på en viss väg. Exem pel på rättsregler kan vara regler om hur var och en ska handla i olika situati oner, regler som rättsli gt definierar vissa ege nskaper eller ger någon en viss ko mpetens. Men det finns också an nat som bedöms som rättsregler. Krave t på att en f öreskrift ska vara rättsligt bindande skiljer myndighetsföreskrifterna från de allm änna råd som myndigheterna också kan utfärda. Den grundläggande utgångspunkten är att en föreskrift ska vara generellt tillämplig m edan ett förvaltningsb eslut ska vara ett beslut i ett enskilt fall. Kravet på generell tillämplighet har i förarbetena till regeringsformen uttryckts som att regeln ska avse situationer av ett visst slag eller vissa typer av handlingssä tt eller rikta sig till eller på annat sätt beröra en i allmänna termer be stämd krets av personer (prop. 19 73 s. 204). En konsekvens av kravet på generell tillämplighet är att det inte är tillåtet att lagstifta i ett enskilt fall, exempelvis m ot en enskild person. K ravet på att förvaltnin gsbeslut ska avse ensk ilda fall inn ebär också att det inte är möjligt att fatta ett förvaltni ngsbeslut so m är alltför generellt i den menin gen att det avser ett stort antal människor. Gränserna mellan den ena och den andra beslutsformen är dock i viss mån flytande och det finns exempel på fall där en i formellt hänseende generell lagstiftning i praktiken träffar endast ett eller ett fåtal rättssubjekt. Det finns också exempel på förvaltningsbeslut som avser ett stort antal rättssubjekt men som trots det har godtagits som förvaltningsbeslut. Frågan om en föreskrift är generellt tillämplig måste bedömas utifrån ett flertal faktorer. Den mest betydelsefulla faktorn har dock ansetts vara hur stor personkretsen är som berörs av regeln. Ju större personkrets desto mer talar det för att beslutet ska meddelas genom föreskrifter och inte genom förvaltningsbeslut. Men även andra faktorer kan ha betydelse. Det kan vara hur stort geografiskt område som träffas, hur som exempelvis en skyldighet ska gälla och hur regeln kan tänkas kunna tillämpas. I litteratur och förarbeten till lagstiftning på olika områden har skilda synpunkter lämnats på betydelsen av dessa faktorer. har gett uttryck för att en rättsregels begränsningar och rum har en mycket liten betydelse för frågan om regeln är generell (se , , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 uppl. Juristförlaget i , s. 41 f.). Andra och delvis motsatta synpunkter har bl.a. lämnats i förarbetena till kungörandelagen (prop. 1975/76:112 s. 63 ff. och s. 68). I sammanhanget kan det också nämnas att Lagrådet har varit kritiskt till lagförslag som innehållit regler i gränslandet mellan vad som kunnat regleras genom föreskrifter respektive förvaltningsbeslut. Rent allmänt kan sägas att frågan måste betraktas som högst oklar. Det är inte heller inom ramen för detta arbete möjligt för utredningen att på ett mer grundläggande sätt analysera den. Det kan alltså finnas situationer där det inte är alldeles enkelt att avgöra om det är fråga om en sak som ska regleras genom en föreskrift eller ett förvaltningsbeslut. Gränsdragningen mellan föreskrifter och förvaltningsbeslut har dock betydelse på flera olika sätt. För det första måste en myndighet som utfärdar föreskrifter ha stöd för detta genom ett bemyndigande (se ovan avsnitt 2.2). För förvaltningsbeslut gäller i och för sig också en legalitetsprincip.