sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — I försäkringsavtalslagen (2005:104) finns bestämmelser om när en försäkringspremie ska betalas (t.ex. 5 kap. 1 §, 13 kap. 1 § och 17 kap. 18 § och 19 kap. 20 §). Regler om dröjsmålsränta är en av huvudåtgärderna i EU-direktiven om sena betalningar. Bestämmelserna behandlar förutsättningarna för att dröjsmålsränta ska utgå, tidpunkt för när ränta börjar löpa och räntans höjd. Den svenska regleringen på detta område finns främst i räntelagen. Vid genomförandet av direktiv ansågs räntelagen i huvudsak uppfylla direktivets krav. Lagen kom dock att anpassas i vissa avseenden.5 I detta avsnitt redogörs för den svenska lagstiftningen om dröjsmålsränta med utgångspunkt i direktivets krav. Borgenärens rätt till dröjsmålsränta Enligt räntelagen har en borgenär rätt till dröjsmålsränta, om betalningstiden försittes, dvs. om gäldenären inte har betalat det förfallna beloppet och förseningen inte beror på borgenären (3 och 4 §§). Rätten till dröjsmålsränta är dispositiv och gäller om inte parterna har avtalat om annat (1 § andra stycket). Under vissa förhållanden kan gäldenärens skyldighet att betala dröjsmålsränta jämkas (8 §). Utrymmet för sådan jämkning är dock begränsat om gäldenären 4Se Högsta domstolens uttalande i rättsfallet NJA 2009 s. 291. 2001/02:132 s. 21 ff. Betalningsvillkor i svensk rätt är en näringsidkare.6 Vid kommersiella handelstransaktioner behöver borgenären inte ange i fakturan att dröjsmålsränta kan utgå vid försenad betalning. Denna automatiska rätt till dröjsmålsränta infördes i räntelagen som ett led i genomförandet av direktiv (4 § andra stycket). Tidpunkt från vilken dröjsmålsränta ska utgå Om en fordrans förfallotidpunkt är bestämd i förväg, utgår dröjsmålsränta från förfallodagen (3 § första stycket). Om någon förfallotid inte har bestämts i förväg, ska dröjsmålsränta i stället betalas från den dag som infaller efter det att borgenären har avsänt en räkning eller på annat sätt framställt krav på betalning av ett bestämt belopp. Gäldenären är dock inte skyldig att betala ränta för tiden innan räkningen eller kravet har kommit honom till handa (4 § första stycket). Enligt räntelagen ska dröjsmålsräntan beräknas utifrån den vid varje tid gällande referensräntan, med ett tillägg av (6 §). I samband med att direktiv genomfördes i svensk rätt kom en referensränta baserad på reporänta att ersätta det tidigare diskontot för beräkning av dröjsmålsränta enligt räntelagen. Reporäntan är den ränta som bankerna kan låna eller placera till i . Referensräntan bestäms halvårsvis av och utgörs av reporäntan vid utgången av föregående halvår, avrundat till närmast högre halva procentenhet (9 §). Enligt direktiv ska en borgenär ha rätt till ersättning för sina indrivningskostnader. Med detta avses kostnader som uppkommit till följd av gäldenärens sena betalning. Någon närmare definition av vad som innefattas i begreppet indrivningskostnader finns dock inte. 6 Se prop. 1986/87:72 s. 19. Betalningsvillkor i svensk rätt Hanteringen av en fordran belastar borgenären ekonomiskt på ett antal olika sätt. Redan inrättandet av en organisation för fakturering och bevakning av obetalda fakturor innebär en kostnad för företaget. Själva faktureringen i sig innebär en ytterligare administrativ kostnad. Om en fordran inte betalas , medför detta ytterligare utgifter för betalningspåminnelse och för eventuella inkassoåtgärder, rättegång och utsökning (verkställighet). Borgenären kan även förorsakas kostnader med anledning av en konkursansökan mot gäldenären. Vid genomförandet av direktiv i svensk rätt fästes vikt vid att kostnaderna enligt direktivet ordalydelse skulle vara dels relevanta, dels orsakade av betalningsdröjsmålet. Från dessa utgångspunkter bedömdes begreppet indrivningskostnad innefatta inkassokostnader, rättegångskostnader och utsökningskostnader. Eftersom utgifter för fakturering inte är förorsakade av betalningsdröjsmål ansågs sådan kostnad falla utanför definitionen. Vidare konstaterades att betalningspåminnelser visserligen är förorsakade av betalningsdröjsmål, men att det inte är fråga om indrivning; avsikten med en påminnelse är att gäldenären ska betala fordringen utan påtryckning. Inte heller konkurskostnader bedömdes utgöra indrivningskostnader i direktivets mening. Svensk rätt ansågs uppfylla direktivets krav i fråga om borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader. I det följande redogörs för de svenska bestämmelserna om borgenärens rätt till ersättning för betalningspåminnelse och indrivningskostnader. I en betalningspåminnelse anges när en borgenär senast vill få betalt. Påminnelsen kan också innehålla en upplysning om att fordran kommer att överlämnas för inkasso om den inte betalas. En borgenär är berättigad till ersättning för en skriftlig påminnelse om skulden, under förutsättning att avtal om detta har träffats senast i samband med skuldens uppkomst (2 § inkassokostnadslagen). Ersättning utgår med högst , om det inte finns särskilda skäl till annat, se förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. (inkassokostnadsförordningen). Fler än en betalningspåminnelse per fordran är normalt inte ersättningsgill.8 2001/02:132 s. 33 ff. 1980/81:10 s. 160 f. Betalningsvillkor i svensk rätt Inkassokostnader är borgenärens utgifter för de inledande åtgärder som, utöver betalningspåminnelse, vidtas för att få en gäldenär att betala en förfallen skuld (jfr 1 § inkassolagen [1974:182]). En borgenär har rätt till ersättning för inkassokrav. I kravet ska borgenärens namn och grunden för fordran framgå tydligt. Det bör även finnas en anvisning om hur skulden ska betalas. Brevet ska också innehålla information om kapitalbelopp, ersättning för kostnader, upplupen ränta, gällande räntesats och från vilket datum och på vilket belopp räntan är beräknad. Slutligen ska även anges skälig tid för gäldenären att betala eller att invända mot kravet (3 § 1 inkassokostnadslagen och 5 § inkassolagen). Borgenären kan också få ersättning för upprättande av en amorteringsplan, under förutsättning att den uppfyller vissa formkrav (3 § 2 inkassokostnadslagen). Rätten till ersättning för inkassokostnader är begränsad till kostnader som är skäligen påkallade för att tillvarata borgenärens rätt (4 § första stycket inkassokostnadslagen). Fler än ett inkassokrav per fordran är normalt inte ersättningsgillt och endast i undantagsfall fler än en amorteringsplan.9 Ersättning utgår, om det inte finns särskilda skäl till annat, med schabloniserade belopp om högst för inkassokrav och för upprättande av amorteringsplan (inkassokostnadsförordningen). Ersättningen för inkassokravet tar inte enbart sikte på kostnaden för att upprätta och skicka ut kravet, utan avser hela (det utomrättsliga) kravförfarandet för en fordran. I detta innefattas även mottagande och registrering av inkassouppdrag, enklare behandling av invändningar från gäldenären, bokföring och redovisning av inflytande betalning.10 Om en borgenär inte får betalt trots påstötningar, finns möjlighet att ansöka om att få betalningsanspråket fastställt antingen hos eller vid domstol. Borgenären ska i första hand ansöka om betalningsföreläggande genom summariska process. Om utslag meddelas i den sum- 1980/81:10 s. 160 f. 1980/81:10 s. 159 ff. Betalningsvillkor i svensk rätt processen, har borgenären rätt till en schabloniserad ersättning med högst för eget arbete eller ombudsarvode. Ersättning kan även utgå för ansökningsavgift (är ) och vissa andra utlägg (1 och 3 §§ förordningen [1991:1340] om ersättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräckning hos ). Är det fråga om ett gränsöverskridande fordringsanspråk inom EU – dvs. om borgenären och gäldenären bor i olika medlemsstater – kan borgenären ansöka om ett europeiskt betalningsföreläggande. För gäldenärer bosatta i görs detta hos , se lagen (2008:879) om europeiskt betalningsföreläggande. Borgenären har rätt till ersättning för ett sådant förfarande på motsvarande sätt som gäller enligt den vanliga summariska processen. Borgenären kan också vända sig till domstol för att få fordringen fastställd i en dom. Rätten till ersättning för kostnader regleras i sådana fall i (18 kap.). Har borgenären vänt sig direkt till domstol trots att fordringen är obestridd, är rätten till ersättning begränsad till vad som skulle ha utgått om målet i stället hade avgjorts genom den summariska processen hos (18 kap. 3 a §). I övriga fall har borgenären normalt rätt till full ersättning för alla skäliga kostnader för rättegångens förberedande och talans utförande samt arvode till ombud eller biträde. Även vissa utomrättsliga åtgärder, t.ex. förlikningsförhandlingar, som har omedelbar betydelse för partens talan, räknas som en ersättningsgill rättegångskostnad (18 kap. 8 §). Om målet i domstol endast gäller ett mindre värde, är borgenärens rätt till ersättning i vissa avseenden beloppsmässigt begränsad (18 kap. 8 a §). Betalar inte gäldenären frivilligt trots att det finns ett utslag eller en dom, kan borgenären vända sig till för verkställighet (utsökning). En borgenärs kostnader i utsökningsförfarandet kan delas in i dels processkostnader, bl.a. för upprättande av en verkställighetsansökan, dels förrättningskostnader som debiterar för sina åtgärder. En borgenär har ingen lagstadgad möjlighet att få ersättning för sina processkostnader hos . Denna ordning motiverades utförligt i förarbetena till utsökningsbalken. Det pekades t.ex. på att dessa kostnader är begränsade på grund av Betalningsvillkor i svensk rätt långtgående skyldighet att på eget initiativ efterforska tillgångar hos gäldenären.11 Staten tar ut ersättning för förrättningskostnader genom utsökningsavgifter enligt förordningen (1992:1094) om avgifter vid . Grundavgiften för en ansökan om utmätning eller verkställighet uppgår till (6 §). Det kan även tillkomma avgifter som förberedelseavgift, försäljningsavgift och särskild avgift (2 §). Borgenären kan vara skyldig att betala förrättningskostnaderna i förskott, men har sedan som huvudregel rätt att få ersättning från gäldenären (4 §). Om ett utsökningsmål överklagas till domstol, kan gäldenären enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (32 ) förpliktas att betala borgenärens processkostnader vid domstolen. Både och direktiv innehåller krav på att en säljare ska ha möjlighet att behålla sin rätt till sålda varor tills full betalning erlagts, om parterna uttryckligen avtalat om detta. Återtagandeförbehåll erkänns enligt svensk rätt (se bl.a. rättsfallen NJA 1959 s. 590 och NJA 1974 s. 660). I lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. finns också bestämmelser om sådana förbehåll (se främst 7–10 §§). Vid genomförandet av direktiv bedömdes svensk rätt uppfylla direktivets krav om återtagandeförbehåll och det fanns alltså inte något behov av författningsändringar.12 4.7Skyndsam indrivning av obestridda fordringar Kravet direktiv om att nationell rätt ska erbjuda möjlighet till skyndsam indrivning av obestridda fordringar finns även direktiv. En exekutionstitel ska normalt erhållas från det att borgenären väckte talan. Svensk lagstiftning föreskriver ingen fast tidsgräns som anger hur snabbt en borgenär ska ha rätt till en exekutionstitel för en obestridd fordring. Den summariska processen hos erbjuder dock en möjlighet till snabb handläggning (se lagen [1990:746] om 1980/81:8 s. 827 f. och Ds. 2001:56 s. 61. 2001/02:132 s. 41 f. Betalningsvillkor i svensk rätt betalningsföreläggande och handräckning respektive lagen om europeiskt betalningsföreläggande). Vid genomförandet av direktiv ansågs den summariska processen hos uppfylla direktivkravet på skyndsam indrivning av obestridda fordringar.13 Förhållandena har inte ändrats i någon nämnvärd utsträckning . Enligt statistik från för är andelen mål som avslutas . uppgick motsvarande andel till . ingår även tiden för eventuella kompletteringar och delgivning av handlingarna, vilket inte ska räknas in i den tidsgräns som anges direktiv (jfr artikel 10.3).14 Principen om avtalsfrihet är kopplad till principen om avtalsbundenhet (pacta sunt servanda). Eftersom parterna fritt får komma överens om att ingå avtal och om vilket innehåll det ska ha, bör de även vara skyldiga att hålla sig till det som överenskommits. Trots detta finns det situationer när det som avtalats inte kan tillåtas gälla fullt ut. Det gäller t.ex. om avtalet innehåller oskäliga villkor. Såväl som direktiv innehåller civilrättsliga och marknadsrättsliga regler med syfte att skydda borgenären mot oskäliga betalningsvillkor. De civilrättsliga bestämmelserna får betydelse i det enskilda fallet, medan den marknadsrättsliga regleringen har till syfte att skydda borgenärerna som kollektiv mot oskäliga villkor. I svensk rätt kan oskäliga avtalsvillkor lämnas utan avseende eller jämkas enligt den civilrättsliga regleringen i avtalslagen (36 §). En marknadsrättslig förbudstalan mot ett oskäligt villkor kan föras enligt avtalsvillkorslagen. I det följande redogörs för dels den civilrättsliga lagstiftningen om oskäliga avtalsvillkor, dels motsvarande marknadsrättsliga bestämmelser. 2001/02:132 s. 42 f. 14Årsredovisning , s. 17, jfr Årsredovisning för skatteförvaltningen och exekutionsväsendet, , , s. 3. Betalningsvillkor i svensk rätt Den viktigaste civilrättsliga bestämmelsen när det gäller kontroll av oskäliga avtalsvillkor är 36 § avtalslagen, den s.k. generalklausulen. Enligt detta lagrum får ett avtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalet tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Om villkoret har sådan betydelse för avtalet att det inte skäligen kan krävas att detta i övrigt ska gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende. Vid bedömningen ska särskild hänsyn tas till skyddsbehovet för den som är konsument eller annars underlägsen avtalspart. Vid oskälighetsbedömningen ska ett enskilt villkor bedömas mot bakgrund av avtalet som helhet,15 dvs. vid en samlad bedömning av omständigheterna i målet.16 Generalklausulen torde inte vara direkt tillämplig på oskäliga sedvänjor; bestämmelsen gäller bara avtalsvillkor. Sådana sedvänjor kan emellertid enligt allmänna rättsprinciper jämkas eller lämnas utan avseende på motsvarande sätt som gäller för avtalsvillkor.17 Rättsföljden vid oskälighet är enligt 36 § jämkning eller ogiltighet. Som exempel på jämkningsåtgärder som domstolen kan vidta anges i förarbetena nedsättning av viten och skadeståndsbelopp eller förlängning av avtalade frister.18 Om det oskäliga avtalsvillkoret i stället lämnas utan avseende, torde i stället dispositiv rätt tillämpas. Civilrättslig ogiltighet kan även bli följden om en dominerande aktör på en marknad påtvingar en annan marknadsaktör oskäliga avtalsvillkor. Ett sådant agerande kan nämligen bedömas som en konkurrensbegränsande åtgärd eller ett missbruk av ett företags dominerande ställning i strid med konkurrenslagen (2008:579).19 Vid genomförandet av direktiv konstaterades att generalklausulen kan tillämpas på avtalsvillkor om bl.a. påföljder vid sena betalningar. Rättsföljden enligt 36 § avtalslagen – att oskäliga villkor får jämkas eller lämnas utan avseende – bedömdes uppfylla direktivets krav att en grovt oskälig överenskommelse inte ska vara verkställbar. 1975/76:81 s. 106. 16Se bl.a. Högsta domstolens resonemang i rättsfallet NJA 1988 s. 230. 17Se uttalanden i förarbetena till köplagens 3 §, prop. 1988/89:76 s. 66 samt bl.a. Håstad, Den nya köprätten, femte upplagan, s. 33. 1975/76:81 s. 110. 19Se 2 kap. 1 och 7 §§, prop. 1975/76:81 s. 122 f. och prop. 2004/05:117 s. 21. Betalningsvillkor i svensk rätt Dessutom konstaterades att svensk rätt går längre än direktivet, eftersom jämkning enligt generalklausulen inte kräver att oskäligheten är grov.20 Enligt direktiv skulle oskälighetsbedömningen göras med utgångspunkt i bl.a. handelsbruk, produktens beskaffenhet och om det finns objektiva skäl att avvika från direktivets bestämmelser. Dessa omständigheter kan även beaktas vid tillämpning av generalklausulen, som därför ansågs uppfylla direktivets krav. Det bedömdes således inte nödvändigt med några lagändringar till följd av direktivets civilrättsliga krav avseende oskäliga betalningsvillkor.21 I avtalsvillkorslagen anges att om ett villkor som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller avser att ingå avtal med en annan näringsidkare är att anse som oskäligt, kan förbjuda näringsidkaren att i fortsättningen ställa upp samma eller väsentligen samma villkor i liknande fall (1 § första stycket). Vid genomförandet av direktiv infördes ett andra stycke till paragrafen. Genom tillägget utökades tillämpningsområdet till att omfatta även villkor som ställs upp när staten, en kommun eller ett annat offentligt organ tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning.22 Den särskilda regleringen för myndigheter är tillämplig endast när det allmänna är gäldenär. En partsneutral bestämmelse övervägdes, men det bedömdes att det inte var lämpligt eftersom ett offentligt organ sällan levererar varor eller tjänster på affärsmässiga villkor. Det angavs att konsekvenserna av en partsneutral reglering därför skulle vara svårförutsedda som det bedömdes vara tveksamt om det fanns något egentligt behov. Det poängterades att situationer då det allmänna driver verksamhet av ekonomisk natur omfattas av lagrummets första stycke, oavsett om det allmänna uppträder som köpare eller säljare.23 Vid bedömningen av om ett avtalsvillkor är att anse som oskäligt enligt avtalsvillkorslagen, ska särskild hänsyn tas till behovet av skydd för den som intar en underlägsen ställning i avtalsförhållandet. Förbud ska meddelas endast om det är påkallat från allmän synpunkt (2 §). 2001/02:132 s. 37 ff. 2001/02:132 s. 37 ff. 2001/02:132 s. 39 f. 2011/02:132 s. 39 f. Betalningsvillkor i svensk rätt I förarbetena anges att för att ett förbud ska vara påkallat, ska det kunna antas att ett visst avtal eller villkor kommer att användas under liknande omständigheter mot andra näringsidkare. Om det inte finns skäl för ett sådant antagande, bör lämna talan utan bifall.24 Vid genomförandet av direktiv konstaterades att de omständigheter som enligt direktivet ska beaktas vid prövningen av ett betalningsvillkors skälighet, ingår i avtalsvillkorslagens bedömningsgrunder. Att lagen innehåller en begränsning om att ett förbud ska vara påkallat från allmän synpunkt, ansågs förenligt med direktivet.25 Frågor om förbud enligt avtalsvillkorslagen ska tas upp efter ansökan (3 §). En ansökan får göras av en enskild näringsidkare mot vilken det aktuella avtalsvillkoret har ställts upp eller av en sammanslutning av näringsidkare. Som ett led i genomförandet av direktiv fick även sammanslutningar som har ett befogat intresse av att företräda näringsidkare möjlighet att föra en förbudstalan.26 1983/84:92 s. 20 ff. 2001/02:132 s. 40. 2001/02:132 s. 41. 5Betalningsvillkor i övriga nordiska länder Samtliga EU-länder har haft en skyldighet att genomföra direktiv i den nationella lagstiftningen. Vad gäller de nordiska länderna har även och , i enlighet med , införlivat direktivet. Lagstiftningen kring betalningsvillkor är i stora delar överensstämmande i de nordiska länderna. Detta är en följd av att det på det civilrättsliga området har eftersträvats en nordisk rättslikhet. I detta kapitel redovisas kortfattat de nordiska ländernas lagstiftning om betalningstider, dröjsmålsränta, ersättning för indrivningskostnader och oskäliga betalningsvillkor. I övriga nordiska länder gäller, liksom i , huvudregeln att om parterna inte avtalat annat, ska betalning ske när borgenären kräver det. Denna princip är bl.a. fastslagen i ländernas köplagar.1 På vissa områden finns särskilda regler om när en fordran senast ska betalas. Några generella regler som anger längsta betalningstider vid handelstransaktioner finns emellertid inte i de nordiska länderna. Inte heller finns det bestämmelser som anger hur länge en vara eller tjänst som längst får undersökas innan betalning ska ske. 1 Den finländska köplagen (, nr. 355), den danska købeloven (, nr. 237), den norska kjøpsloven (, nr. 27) och den isländska lög um lausafjárkaup (, nr. Betalningsvillkor i övriga nordiska länder Regler om dröjsmålsränta finns i de nordiska ländernas räntelagar.2 Dessa lagar är dispositiva, med vissa undantag för konsumentförhållanden. Räntelagarna innehåller således inte tvingande regler om rätt till dröjsmålsränta eller om dröjsmålsräntans nivå. De nordiska länderna har i princip överensstämmande lagstiftning om rätten till dröjsmålsränta. Enligt den isländska lagstiftningen ska dock ränta börja löpa , i stället för som gäller i övriga länder. I , och fastställs dröjsmålsräntan på samma sätt som i , dvs. , medan den i bestäms månatligen. Till skillnad från är räntenivån i övriga nordiska länder den tillämpliga referensräntan med ett tillägg av . Enligt finländsk rätt ska gäldenären ersätta skäliga kostnader som indrivningen orsakat borgenären, oberoende av om fordran drivs in av borgenären själv eller av en uppdragstagare för borgenärens räkning. När skäligheten bedöms ska fordringens storlek, mängden utfört arbete, ändamålsenligheten i indrivningen och övriga omständigheter beaktas. Det finns vissa maxbelopp när det gäller ersättning för indrivning av konsumentfordringar. För övriga fordringar finns det inget fastställt tak för ersättningsnivån. Gäldenärens ställning bedöms tryggas tillräckligt väl genom allmänna bestämmelser om god indrivningssed och regler om att indrivningskostnader ska vara skäliga. Till god indrivningssed hör att gäldenären inte ska orsakas oskäliga eller onödiga kostnader. 2Den finländska räntelagen (, nr. 633), den norska lov om renter ved forsinket betaling m.m., forsinkelsesrenteloven,(, nr. 100), den danska lov om renter ved forsinket betaling m.v. (, nr. 743) och den isländska lög um vexti og verðtryggingu (2001- 05-26, nr. 3Lagen om indrivning av fordringar (, nr. Betalningsvillkor i övriga nordiska länder Enligt dansk rätt har borgenären rätt till ersättning för skäliga och relevanta indrivningskostnader.4 För en betalningspåminnelse får borgenären debitera högst . Högst tre påminnelser är ersättningsgilla och intervallet mellan påminnelserna ska vara minst . I förordningen finns bestämmelser om andra utomrättsliga indrivningskostnader samt om maxbeloppen för gäldenärens totala kostnadsansvar vid indrivningen av en och samma fordran. Maxbeloppen för egeninkasso varierar för fordringar . För fordringar som överstiger , kan borgenären kräva ersättning vid egeninkasso med plus av den del som överstiger . Vid uppdragsindrivning varierar ersättningen för fordringar . För fordringar som överstiger gäller ett extra tillägg på en procent av det överskjutande beloppet. Enligt norsk rätt är gäldenären skyldig att ersätta nödvändiga kostnader som orsakats antingen vid borgenärens egna indrivningsåtgärder (egeninkasso) eller vid användning av inkassobolag (uppdragsinkasso). Gäldenären behöver dock inte ersätta kostnaderna, om gäldenären har invänt mot fordringen och invändningen hade varit befogad att utreda innan indrivningen påbörjades. Betalningsskyldigheten kan även bortfalla om förfarandet vid indrivningen stridit mot god indrivningssed och lag. Detsamma gäller om gäldenären betalar skulden inom den tid som anges i inkassokravet. Ersättningen för indrivningsåtgärder är beloppsmässigt begränsad. Som grund för beräkningen av ersättningsbeloppen används en grundtaxa (inkassosats) som justeras . är inkassosatsen 620 norska kronor.6 En skriftlig betalningspåminnelse och en inkassovarning ersätts med högst samt inkassokrav med 4Se räntelagen och förordningen bekendtgørelse om udenretlige inddrivelseomkostninger i anledning af forsinket betaling (nr. 5Lov om inkassovirksomhet og annen inndriving av forfalte pengekrav, inkassoloven (1988- 05-13 nr. 26) och forskrift til inkassoloven m.m. (nr.