sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Ändringen har behandlats i avsnitt 9.6.2.3. I punkterna 1, 3 och 4 har vissa språkliga ändringar gjorts. 30 kap. 9 § I andra stycket har psykisk störning lagts till som ett särskilt förhåll- ande att beakta när det gäller pågående behandling (punkten 2) respektive kontraktsvård (punkten 3). Ändringarna har behandlats i avsnitt 9.6.2.5. Bestämmelsen i punkten 2 innebär att pågående behandling av en psykisk störning som kan antas ha samband med brottsligheten får beaktas som ett särskilt skäl att välja skyddstillsyn i stället för fäng- else. Ändringen i punkten 3 avser kontraktsvård som består i psyki- atrisk vård. Inför sådan vård ska det göras en kontraktsvårds- utredning som ska utmynna i ett förslag till behandlingsplan. Den tilltalade ska ge sitt samtycke till denna. Domstolen ska sedan be- döma om den planerade behandlingen kan anses tillräckligt in- gripande med hänsyn till den brottslighet som är aktuell och nor- malt bestämma ett alternativt fängelsestraff i domen enligt 28 kap. 6 a § BrB. Skyddstillsyn med föreskrift om kontraktsvård bör som regel inte bli aktuellt i fall där påföljden annars skulle ha blivit fäng- else . Det kan dock inte uteslutas att det i prak- tiken kan förekomma fall som motiverar undantag från en sådan princip (se prop. 1986/87:106, s. 36). Företrädesvis kommer det att röra sig om en inledande period på en vårdinrättning (sjukhus) och därefter vistelser på olika behandlingshem med psykiatrisk inrikt- ning. Det har också gjorts vissa språkliga ändringar av bestämmelsen. 32 kap. 6 § I paragrafen, som är ny, har det i första stycket tagits in en upplysning om att den som har dömts till sluten ungdomsvård i vissa fall kan bli föremål för särskilda skyddsåtgärder efter frigiv- ningen. De förutsättningar som ska vara uppfyllda för att sådana åtgärder ska kunna bli aktuella framgår av 2 kap. 2 § lagen om sär- skilda skyddsåtgärder. Av andra stycket framgår att SiS ska anmäla till åklagaren den dömde ska friges från den slutna ungdoms- vården, om det inför frigivningen ska ske en prövning i fråga om särskilda skyddsåtgärder. Åklagaren ska därefter ansöka om sär- skilda skyddsåtgärder vid allmän förvaltningsdomstol, se lagen om särskilda skyddsåtgärder. Att Kriminalvården har motsvarande anmäl- ningsskyldighet inför frigivning från sluten ungdomsvård framgår av 26 kap. 10 a §. Förslaget har behandlats i avsnitt 10.4.5. 33 kap. 6 § I första stycket har ett tillägg gjorts angående verkställighet i en sluten stödenhet. Tillägget innebär att den tid som någon har varit berövad friheten med anledning av misstanke om brott som har prövats genom dom i målet ska få tillgodoräknas som tid under vilken påföljden har verkställts i en sluten stödenhet och att rätten får förordna att påföljden ska anses helt verkställd genom frihets- berövandet. Detta gäller under förutsättning att den dömde har varit berövad friheten på ett sätt som enligt 19 a § första stycket lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. får tillgodoräknas som tid under vilken påföljden verkställts i anstalt. Det har också gjorts vissa språkliga ändringar av bestämmelsen. 36 kap. 13 § Bestämmelsen har föreslagits av . I bestäm- melsen har brott bytts ut mot straffbelagd gärning. Bakgrun- den är att gärningar som begås av barn inte be- tecknas som brott. Detsamma gäller gärningarna i otillräknelig- hetsfallen. Bytet av begrepp hindrar dock inte att bestämmelsen är tillämplig även i de fall då den tilltalade visserligen handlat under påverkan av en allvarlig psykisk störning men han eller hon anses straffrättsligt ansvarig. 26.2Förslaget till lag om ändring i 20 kap. 1 § Paragrafen, som innehåller bestämmelser om att en fråga om ansvar för brott endast får tas upp av rätten om åtal har väckts, har änd- rats. Ändringen har behandlats i avsnitt 12.4. I första stycket har endast språkliga ändringar gjorts. Som framgår av avsnitt 12.4 innebär en ansvarstalan att åkla- garen underställer domstolen en gärning för en straffrättslig be- dömning. Det är emellertid underförstått att en ansvarstalan ska leda fram till att den tilltalade ska dömas till ansvar och att en på- följd ska följa på brottet. En talan som endast siktar på att i en dom få fastställt att den tilltalade har begått gärningen, men där det redan från början är klart att den tilltalade inte kan dömas till ansvar till följd av bristande tillräknelighet, kan därför inte anses som en an- svarstalan. I andra stycket finns därför ett tillägg som medger att rätten, när åtal har väckts, även får ta upp och pröva frågan om den tilltalade har begått gärningen och om denna var otillåten. Rätten ska, om en gärning inte utgör ett brott enligt 1 kap. 2 a § BrB, alltid fastställa om den tilltalade har begått gärningen och om denna var otillåten. En dom avseende den frågan meddelas med stöd av 30 kap. 3 a §. 20 kap. 6 § I paragrafens första stycke har endast språkliga ändringar gjorts. Andra stycket är nytt och innebär att åklagarens absoluta åtalsplikt ska gälla även om det skulle finnas skäl som talar för att gärningen inte utgör brott eftersom gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet. I de allra flesta fall kommer frågan om tillräknelighet inte att komma upp till bedömning över huvud taget eftersom det inte finns skäl som talar för att gärningen inte utgör brott. Detta inne- bär att det kan anses finnas en presumtion för att den som begår en gärning uppfyller kravet på tillräknelighet. Skäl som talar för att en gärning inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt kan vara då det finns omstän- digheter som tyder på att gärningsmannen (t.ex. på grund av vanföreställningar) har befunnit sig i en annan verklighet och där- för har uppfattat situationen (omgivning, tidpunkt m.m.) på ett sätt som helt avviker från den verkliga. Detta innebär att gärnings- mannen inte har haft möjlighet att relatera sitt handlande till dess faktiska sammanhang och att han eller hon därför har saknat för- måga att skilja mellan vad som är rätt eller fel. Andra skäl som talar för att gärningsmannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet är om han eller hon visserligen har förstått gär- ningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig men att hans eller hennes sinnestillstånd medför att han eller hon saknade förmåga att anpassa sitt handlande efter en sådan förstå- else. Exempel på en sådan situation kan vara då gärningsmannen har starka imperativa hallucinationer eller då han eller hon har en psykisk störning med starka inslag av tvångsmässighet. För att kunna göra en bedömning i fråga om gärningsmannens tillräknelighet krävs det i de flesta fall att det finns ett utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning i frågan. Ett beslut om att hämta in ett sådant utlåtande ska som huvudregel få fattas av dom- stolen om den misstänkte har erkänt gärningen eller om övertyg- ande bevisning har lagts fram om att den tilltalade har begått en otillåten gärning (se 3 kap. 2 § lagen om rättspsykiatrisk undersök- ning). Detta innebär att frågan om gärningsmannens tillräknelighet som huvudregel ska avgöras av domstolen. Ändringen av bestämmelsen har behandlats i avsnitt 12.1. 20 kap. 6 a § I paragrafen, som är ny, regleras att rätten ska fastställa om den till- talade har begått gärningen och om denna var otillåten i de fall en gärning inte utgör brott enligt 1 kap. 2 a § BrB. oavsett om åklagaren har framställt ett yrkande eller inte. Möjlig- heten för rätten att ta upp frågan och att meddela en sådan dom regleras i 20 kap. 1 § andra stycket och 30 kap. 3 a §. Förslaget har behandlats i avsnitt 12.4. 20 kap. 7 c § Av paragrafen, som är ny, framgår att bestämmelserna i 7, 7 a och 7 b §§ tillämpas på motsvarande sätt även om det skulle finnas skäl som talar för att gärningen, med hänsyn till bestämmelsen i 1 kap. 2 a § BrB, inte utgör brott. Detta innebär att åklagaren ska kunna besluta om åtalsunderlåtelse även i de fall åklagaren är skyldig att väcka åtal trots att det skulle finnas skäl som talar för att gärnings- mannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Också i dessa fall ska ett beslut om åtalsunderlåtelse få meddelas även sedan åtal har väckts, om det kommer fram sådana förhållanden som, om de hade förelegat eller varit kända vid tiden för åtalet, skulle ha föranlett åtalsunderlåtelse. Ett beslut om åtalsunderlåtelse efter det att åtal har väckts får inte fattas om den tilltalade motsätter sig det eller om dom redan har fallit. Ett beslut om åtalsunderlåtelse får återkallas, om särskilda omständigheter föranleder det. Förslaget har behandlats i avsnitt 12.3. 21 kap. 13 § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i kapitlet sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte utgör brott. Detta innebär bl.a. att bestämmelserna om förord- nande av offentlig försvarare gäller även i de fall misstanken rör en gärning som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet inte var uppfyllt. Att åklagaren har en skyldighet att väcka åtal även om det skulle finnas skäl som talar för att gärningen av den anled- ningen inte utgör ett brott framgår av 20 kap. 6 § andra stycket. 23 kap. 1 § I bestämmelsen regleras den s.k. förundersökningsplikten. Änd- ringarna i paragrafen innebär att plikten att inleda förundersökning ska gälla även i de fall då det finns skäl som talar för att gärningen inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet enligt 1 kap. 2 a § BrB inte är uppfyllt. Det har också gjorts vissa språkliga ändringar av bestämmelsen. Ändringen har behandlats i avsnitt 12.2. 23 kap. 1 a § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i 23 kap. sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte ut- gör brott. Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. ska alltså gälla även i de fall misstanken rör en gärning som eventuellt inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet i 1 kap. 2 a § BrB inte var uppfyllt. Förslaget har behandlats i avsnitt 12.2. 24 kap. 22 § I paragrafens tredje stycke har en ändring gjorts som innebär att det numera uttryckligen anges i vilken lag (lagen om rättspsykiatrisk undersökning) det finns bestämmelser om förvaring av den som är häktad och genomgår eller har genomgått en rättspsykiatrisk under- sökning. Det har även gjorts vissa språkliga ändringar av paragrafen. 24 kap. 25 § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i 24 kap. sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte ut- gör brott. Detta innebär att bestämmelserna om häktning och an- hållande ska gälla även i de fall misstanken rör en gärning eventuellt som inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet i 1 kap. 2 a § BrB inte var uppfyllt. 25 kap. 10 § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i 25 kap. sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte utgör brott. Detta innebär att bestämmelserna om reseförbud och anmälningsskyldighet ska gälla även i de fall misstanken rör en gär- ning som eventuellt inte utgör brott eftersom kravet på tillräkne- lighet i 1 kap. 2 a § BrB inte var uppfyllt. 26 kap. 9 § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i 26 kap. sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte utgör brott. Detta innebär att bestämmelserna om kvarstad ska gälla även i de fall misstanken rör en gärning som eventuellt inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet i 1 kap. 2 a § BrB inte var uppfyllt. 27 kap. 34 § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i 27 kap. sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte utgör brott. Detta innebär att bestämmelserna om beslag, hemlig tele- avlyssning m.m. ska gälla även i de fall misstanken rör en gärning som eventuellt inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet i 1 kap. 2 a § BrB inte var uppfyllt. 28 kap. 16 § Av bestämmelsen, som är ny, framgår att vad som i 28 kap. sägs om brott ska gälla även en gärning som enligt 1 kap. 2 a § BrB inte ut- gör brott. Detta innebär att bestämmelserna om husrannsakan samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning ska gälla även i de fall miss- tanken rör en gärning som eventuellt inte utgör brott eftersom kravet på tillräknelighet i 1 kap. 2 a § BrB inte var uppfyllt. 29 kap. 6 § Ändringen avser förslag om att en fast- ställelsedom i brottmål är bindande för rätten när den i samma rättegång prövar ett enskilt anspråk. Vi har inte lämnat något eget förslag i denna del. 30 kap. 3 a § Av paragrafen, som är ny, framgår att rätten, i de fall en gärning inte utgör brott på grund av att kravet på tillräknelighet inte är uppfyllt, genom en dom ska fastställa om den tilltalade har begått gärningen och om denna var otillåten. Förslaget har behandlats i avsnitt 12.4. Att rätten får ta upp frågan framgår av 20 kap. 1 § andra stycket. Om en gärning enligt 1 kap. 2 a § BrB inte utgör ett brott ska rätten fastställa om den tilltalade har begått gärningen och om denna var otillåten, se 20 kap. 6 a §. 30 kap. 3 b § I bestämmelsen, som är ny, regleras att allmän domstol i vissa fall, i en dom på fängelse eller sluten ungdomsvård, ska besluta att allmän förvaltningsdomstol inför frigivningen ska pröva, om den dömde uppfyller förutsättningarna för särskilda skyddsåtgärder. Allmän domstol ska fatta ett sådant beslut om det inte framgår att det enligt 2 kap. 2 § lagen om särskilda skyddsåtgärder saknas för- utsättningar för sådana åtgärder. Detta innebär att allmän domstol inte ska göra en prövning av om det finns förutsättningarna för särskilda skyddsåtgärder, utan endast besluta om att allmän förvalt- ningsdomstol inför frigivningen ska pröva frågan. Om allmän dom- stol inte har fattat ett sådant beslut får inte allmän förvaltnings- domstol pröva frågan, se 8 kap. 1 § tredje stycket lagen om sär- skilda skyddsåtgärder. Allmän domstol ska inför ett sådant beslut dock göra en bedöm- ning så till vida att en prövning i allmän förvaltningsdomstol inte ska ske om det framgår att det saknas förutsättningar för särskilda skyddsåtgärder (enligt 2 kap. 2 § lagen om särskilda skyddsåtgär- der). För att det ska bli aktuellt med särskilda skyddsåtgärder krävs att det rör sig om ett brott som har riktat sig mot eller medfört fara för någon annans liv eller hälsa samt att det för brottet inte var före- skrivet lindrigare straff än fängelse . Att dessa förut- sättningar är uppfyllda kan rätten avgöra utifrån den bedömning som har gjorts i brottmålet. I det fall brottet inte har riktat sig mot liv eller hälsa, t.ex. vid ett förmögenhetsbrott, saknas det förutsätt- ningar för särskilda skyddsåtgärder och ett beslut om att det inför frigivningen ska ske en prövning ska inte fattas. när brottet har riktat sig mot liv eller hälsa men då det för brottet var föreskrivet lindrigare straff än fängelse , t.ex. vid misshandel som inte är att bedöma som grovt brott. För att allmän domstol ska kunna besluta att allmän förvalt- ningsdomstol ska göra en prövning inför frigivningen får det inte heller framgå att det saknas förutsättningar för särskilda skydds- åtgärder. Ett fall då det framgår att det saknas sådana förutsätt- ningar är när det av en rättspsykiatrisk undersökning tydligt fram- går att det inte finns någon risk för att gärningsmannen på nytt begår gärningar av allvarligt slag. Förslaget har behandlats i av- snitt 10.4.5. 30 kap. 3 c § Enligt paragrafen, som är ny, har rätten en skyldighet att i en dom på fängelse upplysa om att verkställigheten av straffet ska ske genom sluten psykiatrisk tvångsvård så länge den dömde är föremål för sådan vård. Att den dömde i det fallet ska verkställa fängelse- straffet genom att han eller hon genomgår sluten psykiatrisk tvångsvård framgår av 1 kap. 1 b § FäL. Även om rätten inte har lämnat en sådan upplysning ska verkställighet av straffet ske genom sluten psykiatrisk tvångsvård om förutsättningar för sådan vård föreligger. Bestämmelser om hur en dom på fängelse ska befordras till verkställighet och hur tid för sådan verkställighet ska beräknas finns i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.7.3. 30 kap. 3 d § I paragrafen, som är ny, finns en upplysning om att rätten i en dom på fängelse i vissa fall ska besluta att verkställigheten av fängelse- straffet ska inledas i en sluten stödenhet och att detta framgår av 26 kap. 4 § BrB. 31 kap. 1 § Ändringen avser förslag om att en fast- ställelsedom i brottmål (enligt 30 kap. 3 a §) i rättegångshänseende jämställs med en fällande dom där den tilltalade fälls till ansvar för brott. Vi har inte lämnat något eget förslag i denna del. 31 kap. 2 § Motsvarande tillägg som i 1 § har föreslagits av Psykansvarskom- mittén. Vi har inte lämnat något eget förslag i denna del. 45 kap. 4 § I bestämmelsen har det förts in ett nytt fjärde stycke som innebär att åklagaren i stämningsansökan ska ange om det enligt 1 kap. 2 a § BrB finns skäl som talar för att gärningen inte utgör ett brott. Detta innebär att åklagaren i stämningsansökan ska ange om åtalet har väckts även om det skulle finnas skäl som talar för att gärningen, enligt 1 kap. 2 a §, inte utgör brott, se 20 kap. 6 § andra stycket. Ändringen har behandlats i avsnitt 12.4. 26.3Förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård Under arbetet har vissa terminologiska frågor uppmärksammats. En sådan har varit hur termen vårdplan i den nuvarande tvångs- vårdslagstiftningen förhåller sig till andra anslutande lagar där samma term förekommer. Termen förekommer t.ex. även i lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar där den har en delvis annan innebörd. Eftersom det är eftersträvansvärt att en och samma term har en så likartad innebörd som möjligt inom vård- och omsorgs- området har fråga väckts inom utredningen om inte de nuvarande termerna vårdplan och samordnad vårdplan borde ersättas av andra. Enhetliga termer (och innebörd) underlättar samarbetet inom och mellan olika aktörer som behöver föra information om vårdtagaren mellan sig. – Utredaren har funnit att det i och för sig finns goda skäl för att se över dessa och säkert också vissa andra termer utifrån den sagda aspekten. Utredaren har kunnat konstatera att denna fråga har väckts först mot slutet av utredningens arbete. Efter- som uppgiften inte enbart inskränker sig till att byta en term mot en annan utan också kräver en analys av vilka effekter en sådan ändring kan tänkas få för en rad andra förhållanden, t.ex. för redan löpande uppföljningssystem m.m. – en analys som svårligen låter sig göras på en – har utredaren valt att behålla nuvarande termer i den nya lagen. Utredaren vill under- stryka att det framstår som lämpligt att det, inom eller på annat sätt, sker en översyn av terminologin som förekommer inom den psykiatriska vården, inom hälso- och sjuk- vården i övrigt och inom för att åstadkomma en så stor enhetlighet som möjligt. Inledande bestämmelser och definitioner 1 kap. 1 § I paragrafen anges vad som är syftet med lagen. De båda inledande meningarna motsvarar i sak 2 § andra stycket LPT med viss redak- tionell ändring. För att underlätta för läsaren ges vidare i paragrafen en uppräk- ning av lagens olika kapitel och en kort beskrivning av vad som regleras under respektive kapitel (innehållsförteckning). 1 kap. 2 § Bestämmelsen motsvarar 1 § LPT. 1 kap. 3 § Bestämmelsen är utan ändring överflyttad från 1 § tredje stycket LPT. 1 kap. 4 § Bestämmelsen är identisk med den som återfinns i 48 § andra stycket LPT. Den mer framskjutna placeringen i lagen är tänkt att ge större eftertryck åt vikten av att patienten informeras om de regler som styr tvångsvården. 1 kap. 5 § Paragrafen är ny. För att stärka barns inflytande i den psykiatriska tvångsvården har barnets rättigheter enligt konvention om barnets rättigheter () arbetats in i lagstiftningen för den psykiatriska tvångsvården. I avsnitt 8 redo- visas närmare vilka överväganden som föranlett införandet av para- grafen. Särskilt bör uppmärksammas att formuleringen åtgärd (som) rör ett barn innebär att barnets bästa och möjlighet att komma till tals och få information inte enbart gäller i situationer då barnet själv är föremål för vård. Paragrafen omfattar t.ex. även situationen när en förälder, ett syskon, andra anhöriga eller andra till barnet närstå- ende personer är föremål för tvångsvård. 1 kap. 6 § Bestämmelsen innehåller definitioner av olika beteckningar som an- vänds i lagen. Definitionen i andra stycket motsvarar 1 § fjärde stycket LPT men är härutöver vidgad genom att också omfatta den som är chefs- överläkare vid en undersökningsenhet för rättspsykiatrisk vård. 1 kap. 7 § Bestämmelsen är utan ändring överflyttad från 1 § p. 2–4 LRV. I lagen ges vissa särregler för personer som till följd av annan lagstiftning redan är frihetsberövade när psykiatrisk vård aktuali- seras. För att undvika en tyngande uppräkning av dessa personer har ansetts lämpligt att de samlas under en gemensam beteckning som får komma till användning senare i lagen. Förutsättningar för psykiatrisk tvångsvård 2 kap. 1 § Bestämmelsen, som anger vilka rekvisit som ska vara uppfyllda för att kunna bereda någon psykiatrisk tvångsvård, ersätter 3 § LPT och har i förhållande till den fått ett delvist ändrat innehåll. Avsikten med ändringen är att lagen ska ge möjlighet att ingripa med tvångs- vård något tidigare i ett pågående förlopp som leder till utveck- landet av mycket djupgående sjukdoms- eller störningstillstånd. Motiven för ändringen utvecklas närmare i avsnitt 7.2. I första stycket anges de inledande två rekvisiten för tvångsvård. Begreppet allvarlig psykisk störning har behållits som ett grund- läggande rekvisit för att tvångsvård ska kunna etableras. Innebör- den av begreppet är oförändrat i förhållande till tidigare. I för- arbetena till LPT lämnas en uppräkning av störningar som kan hänföras till begreppet, se prop. 1990/91:58 s. 86. Det bör noteras att uppräkningen inte är uttömmande. Begreppet oundgängligt behov av psykiatrisk vård (som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård) har ersatts av begreppet påtagligt behov av psykiatrisk vård. Det förra begreppet har upp- fattats medföra att det alltid behöver ha gått mycket långt innan tvång kan användas. Om en person upprepade gånger har insjuknat i samband med utsättning av medicin kan det anses oetiskt att be- höva invänta att försämringen blivit så allvarlig att dygnetruntvård är oundgänglig. Sena ingripanden kan försvåra vården av den sjuke och också leda till en längre vårdtid än vad som hade behövts om vården kommit till stånd tidigare. I andra stycket anges vad som kvalificerar ett påtagligt behov av psykiatrisk vård. Med uttrycket psykisk funktionsförmåga avses en persons förmåga att kunna relatera till sin omgivning på ett psyko- socialt adekvat sätt. Genom uttrycken avsevärd förbättring eller (hindra) avsevärd försämring markeras att behandlingsinsatserna kan förutses medföra tydliga förbättringar av personens psykiska funktionsförmåga. Även insatser som hindrar att personens psykiska funktionsförmåga ytterligare försämras kan hänföras hit. I samtliga fall ska en allvarlig psykisk störning föreligga, vilket utgör en spärr mot alltför tidiga ingripanden. Första punkten i stycket redovisar behandlingsrekvisitet. Den andra punkten utgör farerekvi- sitet. Rekvisiten utgör var för sig självständiga grunder för psyki- Båda grunderna kan självfallet vara tillämpliga . Beträffande farerekvisitet kan noteras att det även inbe- griper fara för eget liv och hälsa (jfr 3 § fjärde stycket LPT). Genom att farerekvisitet har gjorts till en egen självständig grund för tvångsvård fästs större vikt vid omgivningsskyddet . Beträffande skyddsaspekten kan för övrigt hävdas att det även ligger i den enskildes intresse att han eller hon hindras (skyddas) från att begå farliga handlingar mot andra eller sig själv under inflytande av psykisk ohälsa. Tredje stycket är nytt.