sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Ett äktenskap har emellertid konsekvenser som går utöver att bar- net har sexuellt umgänge. Beroende på omständigheterna, t.ex. omgivningens förväntningar på barnets agerande inom äktenskapet, förväntningar på familjebildning och barnets praktiska möjligheter att skilja sig, kan effekterna bli stora och rentav livslånga. Det är därför inte självklart att det är tillräckligt att sexualbrottet kan be- straffas. Det som har sagts till stöd för en kriminalisering av barnäkten- skap ska inte undanskymma att det finns ytterligare några skäl som talar emot en sådan kriminalisering. Ett argument mot en kriminalisering är att den kan leda till att vissa barn som är oroliga för att behöva gifta sig fastän de innerst inne inte vill blir mindre benägna att söka hjälp. Risken att familje- medlemmar blir polisanmälda och kanske straffade kan sålunda leda till att utsatta barn avstår från att berätta. Det kan i sin tur leda till att barnäktenskap som hade kunnat förhindras kommer till stånd. Dessutom kan risken öka att barn som gifts bort av sina föräldrar i andra länder förhindras att, eller inte vågar, återvända till på grund av risken för att föräldrar och andra som har medverkat till äktenskapet kan dömas för brott. Eftersom i varje fall inte alla informella äktenskap enligt vår me- ning kan inkluderas i en straffbestämmelse tillkommer den effekten att gärningsmännen i högre grad kan komma att avstå från ett juri- diskt bindande äktenskap och i stället föredrar en rent religiös eller traditionell ceremoni. Sådana förbindelser upplevs ofta som lika bindande av de inblandade och deras omgivning som ett formellt äktenskap. Konsekvenserna för barnen blir därför i många avseen- den likvärdiga, som äktenskapen inte kommer till myn- digheternas kännedom och gärningsmännen går fria från straff. I den mån även informella barnäktenskap kriminaliseras försvinner dock den nu angivna effekten (se avsnitt 13.4.5.8). Eftersom regler innebär att även ett äktenskap som har ingåtts (enligt svensk rätt) i strid med ålderskravet är gil- tigt, skulle en straffbestämmelse innebära en kriminalisering av äktenskap som den civilrättsliga lagstiftningen i någon mening god- tar. Den internationellt privaträttsliga lagstiftningen (IÄL) innebär vidare att i utlandet ingångna barnäktenskap under vissa förutsätt- ningar ska erkännas som giltiga i . I vissa fall skulle det alltså kunna bli fråga om kriminalisering av äktenskap som erkänns och därmed ges rättslig giltighet i landet. Det kan hävdas att denna situ- ation innebär att rättsordningen blir inkonsekvent och att krimina- lisering därför inte bör ske. Emellertid är de skäl som kan anföras för att ett barnäktenskap i undantagsfall ska ges rättslig giltighet väsensskilda från de skäl som talar för en kriminalisering. Reglerna om erkännande vid särskilda skäl är inte avsedda att ge uttryck för ett bejakande av barnäktenskap utan innebär, som vi uppfattar dem, närmast en pragmatisk lösning som har till syfte att undvika vissa allvarliga konsekvenser som kan uppstå vid ett uteblivet erkän- nande. Inte heller regler om vigsels giltighet är avsedda att förmedla att samhället godtar barnäktenskap. Detta kommer till tydligt uttryck genom att sådana äktenskap kan upplö- sas med stöd av reglerna i 5 kap. 5 § , varvid åklagare kan välja att föra talan för en tvångsvis upplösning av äktenskapet. Vi anser alltså inte att en kriminalisering skulle innebära att rättsordningen motarbetar sig själv. En särskild fråga är om en straffbestämmelse om barnäktenskap skulle kunna stå i strid med de mänskliga rättigheterna, främst rät- ten till religionsfrihet och till privat- och familjeliv. Artikel 9 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen, SÖ 1952:35), som utgör svensk lag, innebär att var och en har rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Denna rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, undervisning, sedvänjor och ritualer. Religionsfriheten får underkastas endast sådana inskränk- ningar som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till den allmänna säkerheten eller till skydd för allmän ordning, hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. Begreppet religionsfrihet bör enligt tolkas relativt försiktigt, såväl när det gäller ett tros- samfunds rätt till religionsutövning som när det gäller enskilda människors rättigheter (se [2007] Mänskliga rättig- heter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 3:e uppl. s. 356 f.). Innebörden av religions- friheten är bl.a. att religiösa samfund ska tillåtas verka och att per- soner ska kunna bli medlemmar och delta i deras verksamhet. trossamfund måste också kunna få en sådan rättsställning att de religiösa uppgifterna kan fullgöras på ett effektivt sätt. Enligt Da- kan artikel 9 inte sträcka sig längre än till att skydda mot ingrepp i vad som framstår som det centrala innehållet i en över- tygelse eller en religion och att förhindra att det uppkommer prakt- iska svårigheter för religionsutövning (se [2007] s. 356 f.). Förrättandet av religiösa vigslar torde kunna anses falla inom arti- kelns tillämpningsområde. Att förbjuda vissa religiösa vigslar kan därför ses som en inskränkning i religionsfriheten. Detta innebär emellertid inte att en sådan inskränkning inte får ske under förut- sättning att den görs i lag och dessutom kan anses nödvändig med hänsyn till de intressen som anges i artikel 9. Även artikel 8, som slår fast att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, kan aktualiseras. Artikeln innebär bl.a. en rätt att upprätthålla sin kulturella identitet och att leva sitt privat- och familjeliv i enlighet med sina traditioner (se t.ex. Chap- man mot , nr 27238/95 ). Rätten till respekt för familjelivet innebär som huvudregel en rätt för familjemedlemmarna att leva tillsammans och även att på andra sätt upprätthålla och utveckla sina relationer utan ingrepp från sta- tens sida (a.a. s. 320). Den familjerättsliga lagstiftningen reglerar förhållandet mellan familjemedlemmarna. Vissa yttersta gränser sätts av strafflag. Offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av rättig- heterna enligt artikel 8 annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säker- het, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Av Europa- domstolens praxis framgår att artikel 8 inte innebär någon skyldig- het för stater att erkänna religiösa äktenskap (se mot nr 3976/05 ). Detsamma måste gälla även andra informella äktenskap. En annan sak är att domstolen har funnit att det under vissa omständigheter kan vara diskriminerande att inte tillerkänna en part som har ingått ett informellt äktenskap rättigheter som tillkommer en make i ett civilrättsligt giltigt äktenskap (se Muños Días mot nr 49151/07 ). Oavsett om det handlar om ett juridiskt giltigt eller ett infor- mellt äktenskap, kan ett straffbeläggande eventuellt komma att be- traktas som en inskränkning av de rättigheter som artikel 8 innebär. Stater har en bedömningsmarginal när det gäller att avgöra vilka inskränkningar som kan göras med avseende på artiklarna 8 och 9. Detta framgår bl.a. av praxis när det gäller in- skränkningar i rätten att bära religiösa symboler. Domstolen har ofta ansett statens åtgärd att förbjuda eller inskränka rätten att bära sådana symboler berättigad för att försvara principen om sekularism och jämställdhet mellan könen (se mot [GC], nr 44774/98 och Dogru mot , nr 27098/05 ). Vi menar att såväl behovet av att skydda barn som strävan efter jämställdhet mellan män och kvinnor motiverar en kriminalisering av barnäktenskap. Med hän- syn till vikten av de intressen som motiverar en kriminalisering framstår det som en proportionerlig åtgärd. Därför bedömer vi att inte vare sig artikel 8 eller artikel 9 i hindrar en kriminalisering. Vår sammantagna bedömning av den diskussion vi har fört så långt är att varje äktenskap med ett barn , i konsekvens med lagstiftningen i övrigt och med samhällets syn på så unga barn, bör betraktas som ett så pass allvarligt övergrepp mot barnet att skälen för kriminalisering klart väger över. Det gäller i varje fall uti- från principiella utgångspunkter. Vi reserverar oss dock tills vidare för den diskussion som ska föras i avsnitt 13.4.5 angående vilka barn- äktenskap som kan och bör omfattas av en straffbestämmelse. Där kommer vi bl.a. in på den komplicerande faktor som vi har nämnt tidigare och som avser frågan om det över huvud taget förekommer några äktenskap som kommer att falla under en sådan straffregel. Frågan om kriminalisering är mer komplicerad när det gäller barn . Att sådana äktenskap bör mot- verkas även om barnet själv vill gifta sig står klart. Om detta ger den civilrättsliga och den internationellt privaträttsliga regleringen besked. Detta ställningstagande ligger också till grund för vårt förslag om avskaffande av möjligheten för länsstyrelserna att ge dispens för barn att gifta sig (se kapitel 7). Men kriminal- isering innebär att samhället sträcker avståndstagandet betydligt längre. Vi diskuterar frågan om de äldre barnen i avsnitt 13.4.5.2 nedan. 13.4.5Vilka barnäktenskap kan och bör omfattas av en straffbestämmelse? Vi återkommer i detta avsnitt till frågan om vilka barnäktenskap som kan och bör omfattas av en straffbestämmelse. Däri inryms frågan om en straffbestämmelse över huvud taget kan ges ett lämp- ligt praktiskt tillämpningsområde. Som vi har sagt bör man inte kriminalisera en företeelse om kriminaliseringen inte över huvud taget kan förmodas leda till vare sig några fällande domar eller något ändrat beteende. Vi diskuterar först frågan om alla barnäktenskap bör omfattas av en straffbestämmelse, eller bara de som gäller barn under en viss ålder (avsnitt 13.4.5.2). Därefter kommer vi in på frågor som gäller äktenskapets giltighet. Först diskuterar vi äktenskap som ingås i och som blir giltiga enligt svensk lag (13.4.5.3) och därefter äktenskap som ingås i utlandet (13.4.5.4) respektive äktenskap som inte blir giltiga i vigsellandet men väl i något annat land (13.4.5.5). Vi berör sedan frågan om det bör ställas särskilda krav på anknyt- ning till för att barnäktenskapet ska träffas av en svensk straffbestämmelse (13.4.5.6). I avsnitt 13.4.5.7 diskuterar vi en komplikation med anknytning till det nordiska samarbetet på det internationellt privaträttsliga området. Och slutligen diskuterar vi s.k. informella äktenskap, varmed här alltså avses sådana äktenskap som inte får någon rättslig giltighet (13.4.5.8). I den sistnämnda frågan återkommer vi i stor utsträckning till den diskussion som har förts angående informella tvångsäktenskap, se avsnitt 12.5.4.2. 13.4.5.2 Alla barn eller bara de som är under en viss ålder? Slutsatsen i avsnitt 13.4.4 var att barnäktenskap i princip bör krimi- naliseras i varje fall när det gäller barn . Större delen av de skäl som anfördes där för en kriminalisering är i princip giltiga även beträffande de äldre barnen. Kriminalisering är dock en myck- et ingripande åtgärd och måste motiveras av starka skäl. För en kriminalisering som omfattar även åldersgruppen 15–talar behovet av att lagen skyddar alla barn. De flesta barnäkten- skap torde ingås av barn i åldrarna 15–, varför en kriminali- sering som inte omfattar denna åldersgrupp delvis blir ett slag i luften. Den kan också felaktigt tolkas som ett underförstått godta- gande av att barn som har fyllt gifter sig. Regeringen har tidi- gare av liknande skäl avvisat tanken på en nedre åldersgräns för beviljande av äktenskapsdispens (prop. 2003/04:48 s. 22). Som vi har beskrivit i kapitel 2 finns i svensk lag åtskilliga be- stämmelser som ger ett särskilt skydd åt alla som är . I flera fall innefattar bestämmelserna en begränsning av de beslut som barnet själv kan fatta. Barnets egen vilja ges alltså inte i alla sammanhang en avgörande betydelse. Ett särskilt behov av sådana bestämmelser kan finnas i förhållande till barnets vårdnadshavare och andra som barnet står i ett beroendeförhållande till. Exempel på sådan lagstiftning finns bl.a. i 6 kap. . Man kan på goda grunder hävda att de flesta barn, även de som har fyllt , befinner sig i en starkare eller svagare beroendeställning till sina föräldrar och andra som svarar för barnets vård och fostran, och att det därför finns skäl att se allvarligt på att sådana personer med- verkar till att barnet ingår äktenskap. I avsnitt 13.4.4 berördes den särskilda kopplingen till bestäm- melserna om sexualbrott. Där går en tydlig gräns vid åldern . Barn som har fyllt tillerkänns sexuellt självbestämmande och kan alltså samtycka till sexuellt umgänge. Detta gäller emellertid inte om barnet är avkomling till, eller står under fostran eller har ett annat liknande förhållande till gärningsmannen och inte heller om gärningsmannen svarar för barnets vård eller tillsyn på grund av myndighets beslut. I sådana fall döms gärningsmannen för våldtäkt mot barn, oavsett om barnet har varit villigt till eller rentav tagit initiativ till handlingen. Bestämmelsen synliggör barns särskilda utsatthet i förhållande till sina föräldrar och andra personer som barnet står i ett särskilt beroendeförhållande till. Inte alla unga ges en ökad autonomi allteftersom de närmar sig 18-årsdagen. Barnäktenskap och äktenskap mot någons vilja före- kommer bl.a. i miljöer där det läggs avgörande vikt vid flickors och kvinnors kyskhet. Tidiga äktenskap kan vara ett sätt att förhindra utomäktenskapliga relationer och ryktesspridning om att en flicka har sådana relationer. Detta kan innebära att särskilt flickors hand- lingsutrymme minskar när de kommer upp i en ålder där familjen ser särskilda skäl att hålla dem borta från kärleksrelationer. Många barnäktenskap föregås av olika former av påtryckningar som kan vara mycket svåra för barnen att stå emot. För vissa unga är det en självklarhet att familjen fattar beslutet om när och med vem barnet ska gifta sig, varvid det kanske inte finns något reellt utrymme för att uttrycka någon egen uppfattning i frågan eller att sätta sig emot Familjerna till de presumtiva makarna kan ha träffat överens- kommelser – ibland när barnen är små – som kan innefatta bl.a. ekonomiska uppgörelser. Det kan alltså vara svårt även för äldre barn att motsätta sig ett äktenskap som familjen eller släkten önskar. Det gäller även om det inte förekommer något sådant tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet som avses i vårt förslag till straffbestämmelse om äkten- skapstvång. En straffbestämmelse om barnäktenskap skulle fånga in dessa fall även när omgivningens handlande inte är straffbart enligt någon annan paragraf. Barn som är utsatta för äktenskaps- press som inte i sig är straffbar, eller som de inte vill eller vågar anmäla, skulle i varje fall kunna få en viss respit till dess de är vuxna och därigenom ha bättre förutsättningar att hävda sin egen vilja eller att bryta sig loss från familjen. En bestämmelse som omfattar även de äldre barnen skulle därigenom motverka äktenskap mot den egna viljan. Fördelen med en straffbestämmelse om barnäkten- skap jämfört med en sådan bestämmelse om tvångsäktenskap är att förbudet kan göras absolut, vilket gör att en del av ansvaret lyfts ifrån barnets axlar. En invändning mot att en straffbestämmelse omfattar även de äldre barnen är att det innebär en mycket stor förändring jämfört med . Det är onekligen ett påtagligt drastiskt steg att gå från ett läge som innebär att äldre tonåringar kan få samhällets tillåtelse att gifta sig till ett läge där denna dispensmöjlighet tas bort (se ka- pitel 7) och det dessutom görs inte bara förbjudet för barn att gifta sig utan också straffbart för vuxna som är inblandade. En annan invändning är att en kriminalisering av barnäktenskap i de övre åldrarna innebär att mycket starkt avståndstagande till traditionerna i vissa kulturer. Det synes gälla t.ex. vissa romska grup- per. Efter att samhället har avstått från att lägga sig i traditionen att barn tillåts binda sig till varandra i tidig ålder skulle detta med ens göras straffbart. Många lär ifrågasätta om ett så starkt ingrepp är motiverat utifrån önskemålet att även de äldre barnen behöver samhällets skydd. Det förtjänar också att beaktas vilken den internationella synen är på barnäktenskap. Sannolikt är det få som har någon invändning mot en kriminalisering i fråga om de lägre åldrarna, men när det gäller 15–17-åringar skulle en kriminalisering innebära att intar en internationellt sett ovanlig, men inte unik, hållning. Det gäller särskilt för de äldsta barnen, 16-åringarna och 17-åringarna, även om det finns länder som har kriminaliserat barnäktenskap beträffande dem (se kapitel 2 och 4). Att märka är att exempelvis tillåter 16-åringar och 17-åringar att ingå äktenskap. Kan det då försvaras att kriminaliserar samma företeelse? De skäl som kan anföras mot de nu presenterade invänd- ningarna är väsentligen desamma som talar för en kriminalisering över huvud taget. Men det kan också sägas att det inte egentligen är något skäl i sig att en kriminalisering innebär ett stort steg, under förutsättning att det är motiverat på sakliga grunder. Det skydd som och andra människorättskonventioner strävar att ge barn inrymmer ett skydd mot tidiga äktenskap. Och även i övrigt finns mycket starka sakliga skäl för lagstiftaren att se till att barn får vänta med ett så avgörande steg som äktenskap till dess att de har förutsättningar att fatta egna beslut och till dess att de har skaffat sig en god grund för framtiden genom bl.a. utbildning och andra förberedelser för vuxenlivet. Dessa argument måste också anses avgörande när det gäller invändningen att en kriminalisering innebär ett starkt avståndstagande till vissa kulturer. När det gäller behovet av att skydda barn måste individperspektivet komma i första hand. Samhället har att skydda barnen, och denna uppgift kan inte läggas åt sidan på grund av den respekt som måste finnas för andra än majoritetskulturen. Det betyder också att skyddet för barnen måste prioriteras framför det önskemål som må finnas om att har en lagstiftning i harmoni med omvärlden. Den slutsats som vi har kommit fram till i den nu diskuterade frågan är långt ifrån självklar och vi har bytt ståndpunkt under arbetet. Men efter att ha vägt alla argument efter bästa för- måga anser vi att en straffbestämmelse beträffande barnäktenskap i princip bör omfatta även de äktenskap som ingås av barn . Alla som är barn enligt svensk lag bör alltså skyddas av straff- bestämmelsen. Även här reserverar vi oss dock tills vidare för den genomgång som ska göras i de följande avsnitten och som i huvud- sak avser frågan om en straffbestämmelse kommer att få någon praktisk tillämpning. 13.4.5.3Äktenskap som ingås i och är giltiga enligt svensk lag I kan barn gifta sig endast efter tillåtelse av . Om denna möjlighet finns kvar är det naturligtvis uteslutet med ett straffansvar för den som medverkar till ett barnäktenskap som in- gås efter dispens. Straffansvar skulle alltså endast kunna aktu- aliseras i den situationen att en vigselförrättare medvetet eller av misstag viger ett par trots att någon av parterna är underårig och inte har beviljat dispens. Om, som vi föreslår i kapitel 7, dispensmöjligheten avskaffas innebär det att några barnäkten- skap i princip inte ska kunna ingås i . Också i det fallet kan ett giltigt barnäktenskap uppkomma endast om en behörig vigsel- förrättare förbigår reglerna om åldersgräns och viger paret trots att någon av dem är underårig. Utredningen känner inte till något fall där en behörig vigsel- förrättare har vigt en underårig och därigenom gett upphov till ett civilrättsligt giltigt äktenskap. Kammarkollegiet har vid en genom- gång av ärenden och framåt inte funnit något ärende om återkallelse av vigselbehörighet för vigselförrättare på grund av att någon vigselförrättare vigt en underårig. Inte heller känner till något fall i vilket verket har lämnat under- rättelse till åklagare enligt 4 kap. 8 § med anled- ning av en förrättad barnvigsel. Det sagda innebär att en straff- bestämmelse som avser äktenskap i bemärkelse skulle ha ett i det närmaste obefintligt tillämpningsområde när det gäller äktenskap som ingås i . Det kan möjligen hävdas att en bestämmelse som träffar sådana äktenskap, trots detta, får symbolisk funktion och förmedlar samhällets fördömande syn på barnäkten- skap. Slutsatsen måste ändå bli att en straffbestämmelse inte kan motiveras enbart av intresset att motverka att giltiga barnäktenskap ingås i . 13.4.5.4Äktenskap som ingås i utlandet och blir giltiga i vigsellandet En straffbestämmelse skulle vidare kunna träffa äktenskap som ingås i andra stater och som blir giltiga i enlighet med utländsk lag. Det kan diskuteras om det är principiellt riktigt att införa en straff- bestämmelse som i praktiken inriktar sig enbart på äktenskap som ingås i utlandet. Så blir fallet om informella äktenskap inte omfattas av en eventuell straffregel. Utgångspunkten är att varje stat bestäm- mer vem som ska få ingå äktenskap på dess territorium och under vilka förutsättningar. Normalt ska enskilda kunna räkna med att de kan förlita sig på lagen i landet där de vistas. I det sammanhanget bör dock beaktas att, när det gäller barnäktenskap med svenska barn, det ofta handlar om äktenskap som planeras av personer som befinner sig i och att vigseln förläggs i andra länder i syfte just att man ska kunna kringgå den svenska äktenskapslagstift- ningen. Syftet med en kriminalisering skulle alltså inte vara att in- skränka andra länders möjligheter att ordna sina interna förhåll- anden vad gäller lagstiftning om äktenskap, utan att stävja att män- niskor reser utomlands för att komma runt de krav som den svenska lagstiftaren har ställt upp i syfte att skydda barn. Eftersom sådana äktenskap inte erkänns i förkommer att svenska barn lever som gifta i vigsellandet till dess de fyller och kan gifta sig med laglig verkan i . Mot denna bakgrund anser vi att det kan accepteras att en straff- bestämmelse införs på premissen att många av, eller rentav samt- liga, de äktenskap som den träffar ingås i andra länder. Emellertid måste det rimligen finnas en sådan koppling till att det angivna syftet uppnås utan att man för den skull löper risk att i alltför hög grad ingripa i främmande staters inre förhållanden. Frågan om vilken anknytning som måste finnas till diskuteras i avsnitt 13.4.5.6 och avsnitt 13.4.7. Något krav på att barnäktenskapet ska erkännas här för att om- fattas av straffbestämmelsen bör inte ställas upp. Ett sådant krav skulle innebära ett cirkelresonemang, eftersom huvudregeln är att barnäktenskap med svensk anknytning inte erkänns. 13.4.5.5Äktenskap som blir giltiga i någon annan stat än den där de ingås En speciell situation är att äktenskapet inte är giltigt i den stat där det ingås men väl i någon annan stat. Vi har diskuterat sådana äkt- enskap i avsnitt 12.5.4.1 och där gjort bedömningen att de ska om- fattas av reglerna om äktenskapstvång m.m. På de grunder som har anförts där anser vi att en kriminalisering av barnäktenskap bör omfatta sådana äktenskap. 13.4.5.6Måste barnet ha hemvist i eller vara medborgare här? Frågan är i vad mån en svensk kriminalisering av barnäktenskap bör inriktas på personer som inte har en relativt stark anknytning till vårt land (jfr vad som sagts ovan i avsnitt 13.4.5.4). Människo- handelsutredningens förslag till straffbestämmelse gällde enbart barn med medborgarskap eller hemvist i . Förslaget motiv- erades med att bestämmelsen måste begränsas till fall som verkligen skulle kunna utredas och lagföras i (SOU 2008:41 s. 202 f.).