sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — DEFRA har dock en pragmatisk approach till kraven i IED och menar att BAT-slutsatserna i egent- lig mening inte är bindande eftersom det är upp till den nationella behöriga myndigheten att avgöra om skäl för undantag föreligger. Vidare kommer tidskraven i art. 21 IED att underlättas av att inne- hållet i BAT-slutsatserna kommer att vara känt åtminstone före publiceringen. Fyraårsperioden för översyn av tillstånden blir därmed i praktiken längre. 8.2.3Genomförande av art. 22 IED I och görs s.k. baseline studies vid ansökan om till- stånd. En sådan study innehåller data om platsen och liknar syste- met med statusrapporter. Kravet gäller för alla men det är upp till verksamhetsutövaren att bestämma omfattningen av den under- sökning och rapport som ska göras enligt nuvarande regler. Det anses ligga i verksamhetsutövarens intresse att veta omfattningen av ansvaret. En verksamhetsutövare svarar för den förorening som uppkommit som han haft ett tillstånd. Det förväntas att verksamhetsutövaren ska sanera området om denne hittar någon förorening. Verksamhetsutövaren kan vid nedläggning av verksam- heten bara få sitt tillstånd upphävt om det visas att området är sanerat. Det görs ingen skälighetsbedömning vid saneringen. Myn- digheten tar ställning till vad som är en tillfredsställande nivå. Myndighetens beslut är överklagbart. Ett problem med detta system är att många verksamhetsutövare inte ansöker om att få upphäva tillståndet. På detta vis kringgås kravet på sanering. Kostnaden för en baseline study uppgår uppskattningsvis till ca för ett ganska komplext område. Det är analys- kostnaderna som utgör huvuddelen av kostnaden. Kort om genomförande av IED i vissa andra länder Eftersom IED syftar till att tillräckliga skyddsåtgärder meddelas för att förhindra betydande föroreningsskador uppstår är det DEFRA:s uppfattning att art. 22 IED kommer att aktualiseras främst vid brottsligt agerande. Av miljøbeskyttelseslovens (LBK nr 879 af 26/06/2010) § 33, stk. 1 framgår att tillstånd krävs för miljöfarlig verksamhet. Vilka verksamheter som omfattas framgår av en särskild lista. Ca 6 000 verksamheter omfattas av tillståndskravet. Ett tillstånd gäller i princip för evigt. Första gången ett tillstånd meddelas gäller det , vilket innebär att i princip ingen skärpning av tillståndet får göras . Undantag som får göras i vissa särskilda fall framgår av miljøbeskyttelse- lovens § 41 a, stk. När har gått kan tillsynsmyndigheten välja att ompröva verksamheten. IPPC-verksamheter ska omprövas från det första tillståndet och därefter . En ändring av en verksamhet som medför ökad förorening kräver tillstånd. Det krävs inte att ändringen är väsentlig. Tillståndsprocessen tar , vilket även innefattar miljökonsekvensbeskrivning, men om beslutet över- klagas utökas tiden med . 8.3.2Genomförande av art. 21 IED IED kommer att gälla för ca 800 verksamheter och därutöver för ca 1 200 anläggningar för djurhållning av fjäderfän eller svin. Ansvarig myndighet kommer att vara Miljøstyrelsen och kommunerna. Miljøstyrelsen kommer att ansvara för ca 250 verksamheter och kommunerna för ca 550 verksamheter samt för de djurhållande anläggningarna. När det gäller art. 21 så måste vissa regelförändringar göras. Bl.a. kommer en bestämmelse att införas som innebär att de behöriga myndigheterna ska tillse att verksamheter som omfattas av nya BAT-slutsatser ska omprövas inom fyraårsperioden. Det blir då upp till myndigheterna att se till att detta krav uppfylls. Kort om genomförande av IED i vissa andra länder sätt som i och kommer det att ske individuella prövningar men generella föreskrifter kommer också att antas. Kraven i IED på omprövning till följd av nya BAT-slutsatser kommer att sätta press på det danska systemet, särskilt när det gäller omprövning av djurhållande anläggningar. Om BAT- referensdokumenten inte utformas på ett mer tydligt sätt än de dokument som har antagits under IPPC-direktivet kommer pröv- ningen att bli ännu mer komplicerad, vilket kommer att ställa stora krav på myndigheter och verksamhetsutövare. 8.3.3Genomförande av art. 22 IED I upplevs det som problematiskt att implementera art. 22 IED. Relevant lagstiftning finns i jordforureningsloven (LBK nr 1427 af 04/12/2009) och miljøbeskyttelsesloven. Enligt dansk rätt är det alltid förorenaren som ska vara ansvarig för saneringen av en förorening. Enligt art. 22 IED är det den som bedriver verksamheten som ska vara ansvarig vid nedläggning. Regleringarna överensstämmer inte med varandra eftersom det inte behöver vara den som bedriver verksamheten vid nedläggningen som har orsakat föroreningen. kommer att undanta djurhållande anläggningar från kravet på statusrapport. Skälet för detta är att dessa anläggningar inte anses ge upphov till föroreningar i mark. I övrigt kommer det att ställs krav på statusrapport för alla verksamheter som kan ge upphov till förorening av relevanta farliga ämnen. Kriteriet avse- ende teknisk genomförbarhet kommer inte att anges i lagtext. Det finns redan en proportionalitetsprincip inskriven i lagtext som gäller generellt. När det gäller kostnaden för att upprätta en statusrapport, så har räknat fram ett genomsnittligt pris om baserat på myndighetsinitierade saneringsåtgärder. anser att detta är alldeles för dyrt och att det kommer att slå hårt mot små verksamheter. Danskarna ifrågasätter kostnadsuppgift om . Kort om genomförande av IED i vissa andra länder I omfattas ca 3 000 IPPC-anläggningar och 800 övriga anläggningar av IED. Tillstånds- och tillsynsverksamheten är fördelad på kommuner, provinser, vattenmyndigheter och miljö- departementet. Vid en väsentlig ändring av en verksamhet krävs en fullständig prövning med allmänhetens deltagande. En sådan prövning tar . Vid en mindre ändring tar prövningen och då är allmänheten inte delaktig före prövningen men det finns möjlighet till överklagande. 8.4.2Genomförande av art. 21 IED Det kommer att uppstå svårigheter med den praktiska tillämp- ningen av IED, särskilt för mindre kommuner och provinser. Därför kommer det att finnas nationellt stöd och samarbete mellan myndigheterna. Generella föreskrifter kommer att tillämpas för anläggningar som faller under kap. III, IV och VI IED samt för anläggningar för djurhållning av fjäderfän eller svin. För övriga anläggningar kommer det att bli individuella prövningar. När det gäller generella föreskrifter så kommer det att vara möjligt för myndigheterna att – i undantagsfall – bestämma strängare villkor i tillstånden. 8.4.3Genomförande av art. 22 IED I används statusrapporter. Om den planerade verksamheten kommer att innebära användning, produk- tion eller utsläpp av relevanta farliga ämnen som medför risk för förorening av mark och grundvatten krävs en statusrapport i tillståndsansökan. Verksamhetsutövaren får själv ta ställning till om en statusrapport bör upprättas men myndigheterna kontrollerar sedan om förhållandena är sådana att en statusrapport krävs och att en sådan har upprättats. Verksamhetsutövaren och myndigheten kan komma överens om att en statusrapport inte krävs. Så är ofta fallet när det gäller anläggningar för djurhållning av fjäderfän eller svin. För nya verksamheter krävs statusrapport vid ansökan och för äldre verksamheter är kravet på statusrapport angivet i tillstånds- villkoren. Kort om genomförande av IED i vissa andra länder Ansvaret är kopplat till den som lägger ned verksamheten. Om det sker ett byte av verksamhetsutövare och nya aktiviteter startas, så krävs en ny statusrapport. Det blir alltid den nya verksamhets- utövaren som bär ansvaret. När ansvaret ska fastställas kan hänsyn tas till bl.a. kostnader men detta gäller endast för äldre områden där verksamhet har bedrivits . Den genomsnittliga kostnaden för upprättande av en status- rapport varierar mellan (för en avfallsanläggning) och (för en stor kemikalieanläggning). 9Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt 9.1Tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarlig verksamhet Huvudreglerna om tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarliga verksamheter återfinns i 9 kap. . Tillstånds- och anmäl- ningsplikt gäller inte bara för nya verksamheter utan även vid ändringar med avseende på tillverkningsprocess, reningsförfarande eller på något annat sätt (9 kap. 6 § första stycket 4 ). I en bilaga till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd anges vilka typer av miljöfarliga verksamheter som är tillståndspliktiga respektive anmälningspliktiga. Verksamheterna har beteckningen A, B eller C. Med A-verksamheter avses de verk- samheter som anses vara mest skadliga för miljön. Tillstånd söks vid mark- och miljödomstolen. B-verksamheter är typiskt sett mindre skadliga. Tillstånd söks hos . C-verksamheter omfattas endast av anmälningsplikt. Anmälan om en C-verksamhet görs till en nämnd med ansvar för miljöfrågor. Övriga verksam- heter som kan vara att anse som miljöfarlig verksamhet enligt 9 kap. 1 § , men som inte upptas i bilagan och således inte om- fattas av någon tillstånds- eller anmälningsplikt, kallas U-verksam- heter. Dessa verksamheter omfattas dock av krav i övrigt (och , Den svenska miljörätten, 2 uppl. s. 248 ff.). Med ett tillstånd följer ett rättskraftigt beslut som ger trygghet för verksamhetsutövarna enligt reglerna i 24 kap. . En anmälan ger däremot ingen rättskraft som skyddar mot ingripande från en tillsynsmyndighet. Den som bedriver eller ska bedriva en miljöfarlig verksamhet som inte är tillståndspliktig har alltid möjlighet att frivilligt ansöka om tillstånd (9 kap. 6 § tredje stycket ). Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt följer rättskraftens fördelar men också skyldigheten att efterleva tillståndsvillkoren. En tillsynsmyndighet kan ingripa mot både anmälningspliktiga och andra verksamheter som saknar tillstånd genom att förelägga om försiktighetsmått och förbud. Detta kan ske t.ex. vid en prövning av en anmälningspliktig åtgärd eller efter ett tillsynsbesök eller efter klagomål på en U-verksamhet som tillsynsmyndigheten inte tidi- gare haft kännedom om. Vidare kan myndigheten förelägga om att tillstånd ska sökas. Detta kan göras om verksamheten medför risk för betydande föroreningar eller andra betydande olägenheter för människors hälsa eller miljön (9 kap. 6 § andra stycket ). Ansökan om tillstånd enligt 9 kap. 6 § andra eller tredje stycket ska prövas av (7 § förordningen om miljö- farlig verksamhet och hälsoskydd). Miljömyndigheter kan, enligt 24 kap. , på olika sätt ingripa mot en verksamhet som har tillstånd. Av 3 § följer att en tillståndsmyndighet helt eller delvis får återkalla ett tillstånd. Tillämp- ningen av denna paragraf är dock begränsad. Av större praktisk be- tydelse är regeln i 5 § som avser omprövning av tillstånd. Vidare kan villkoren i ett tillstånd ändras eller upphävas under vissa förut- sättningar. Rätten att begära prövning enligt 3 och 5 §§ tillkommer, enligt 7 §, endast , Havs- och vattenmyndigheten, Kammarkollegiet, och en kommun som övertagit till- synen från . Verksamhetsutövaren själv har, enligt 8 §, rätt att ansöka om prövning för att upphäva eller ändra villkor. Villkor får upphävas eller mildras endast om det är uppenbart att vill- koret inte längre behövs eller är strängare än nödvändigt eller om ändring påkallas på grund av omständigheter som inte förutsågs när tillståndet meddelades. En verksamhet kan vid ett antal olika situationer ha ett tillstånd trots att verksamheten inte är tillståndspliktig. Detta aktualiseras vid tre olika situationer: tillstånd för verksamhet som medför risk för betydande för- oreningar eller andra betydande olägenheter för människors hälsa eller miljön (9 kap. 6 § andra stycket ), s.k. förelagt tillstånd, Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt tillstånd för verksamhet efter frivillig ansökan (9 kap. 6 § tredje stycket ), s.k. frivilligt tillstånd samt tillstånd för verksamhet som upphört att vara tillståndspliktig men som alltjämt bedrivs med stöd av meddelat tillstånd. Det finns flera skäl till att en verksamhetsutövare väljer att ansöka om frivilligt tillstånd. Det främsta skälet är oftast att en verksamhets- utövare vill ha den rättssäkerhet som ett tillstånd medför. Ett verk- samhetsområde där frivilliga tillstånd ofta förekommer är större vindkraftsanläggningar. 2006 höjdes gränsen för tillståndsplikt för vindkraftsanläggningar på land från 1 MW till 25 MW. Med anled- ning av att flertalet kreditgivare kräver tillstånd för verksamheten som säkerhet för framtiden ansöker verksamhetsutövare för anmäl- ningspliktiga vindkraftsanläggningar ändå om tillstånd. har reglerna för vindkraft ändrats och är det antal och storlek som sätter gränsen för tillståndsplikt. fick i uppdrag att undersöka möjligheter- na att åstadkomma en effektivare miljöprövning (SOU 2003:124). Utredningen ledde till att anmälningsplikt i vissa fall föreskrevs i stäl- let för tillståndsplikt för vissa vattenverksamheter (prop. 2004/05:129). I det fortsatta arbetet åtog sig att se över kraven på tillstånds- och anmälningsplikt för miljöfarliga verksamheter. lämnade sina förslag i rapport 5353 Pröva eller inte pröva?. Rapporten remissbehandlades och har sedan legat till grund för ändringar i bilagan till förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Dessa ändringar trädde i kraft . Ändringarna har bl.a. inneburit att en del verksamheter som var tillståndspliktiga och som hade beteckningen B i bilagan upphörde att vara tillståndspliktiga och flyttades ned till C-nivå. Tillstånden för icke tillståndspliktiga verksamheter har en sär- ställning i miljörätten. Flertalet krav och bestämmelser i är kopplade till tillståndsplikten och eftersom dessa tillstånd avser verksamheter utan tillståndsplikt omfattas inte dessa. Vidare regleras olika typer av tillstånd på olika sätt. Nedan följer en genomgång av de mest relevanta reglerna. I 26 kap. 20 § regleras kravet på miljörapport. Av första stycket följer att detta krav gäller för verksamhet som omfattas av tillståndsplikt och för förelagda tillstånd enligt 9 kap. 6 § andra stycket . Av sista stycket följer att Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt föreskrift om att lämna miljörapport får meddelas även om en verksamhet inte är tillståndspliktig. I 5 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd regleras prövning av ändring av miljöfarlig verksamhet. Regle- ringen avser endast verksamheter som omfattas av tillståndsplikt, dvs. A- och B-verksamheter. Av 21 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd framgår att det endast krävs en anmälan vid ändring av en C-verk- samhet och dessutom endast för ändringar som är av betydelse från störningssynpunkt. I 2 kap. 2 § förordningen (1998:940) om avgifter för prövning och tillsyn enligt regleras kravet på tillsynsavgift. Kravet gäller enligt ordalydelsen för tillståndspliktiga verksam- heter och frivilliga tillstånd som meddelats efter ansökan samt förelagda tillstånd. Således omfattas inte verksamheter som tidi- gare varit tillståndspliktiga och som drivs vidare med tillstånd. Av 1 § förordningen (1998:901) om verksamhetsutövares egen- kontroll framgår att reglerna om egenkontroll gäller för den som yrkesmässigt bedriver verksamhet eller vidtar åtgärder som om- fattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt 9 eller 11–14 kap. . får vidare meddela föreskrifter om att kraven även ska gälla för verksamheter som inte omfattas av anmälnings- eller tillståndsplikt. Utöver de regler som nämnts ovan är även straffregeln i 29 kap. 4 § , som avser otillåten miljöverksamhet, relevant. De fri- villiga tillstånden omfattas inte, vilket aktualiserades i brottmålet om (NJA 2005 s. 109). Försvaret invände att verksam- heten inte hade bedrivits i strid mot tillståndsplikten då det varit fråga om ett frivilligt tillstånd. Invändningen vann bifall i de första instanserna men konstaterade att det var fråga om en tillståndspliktig vattenverksamhet. Målet återförvisades till tingsrätten för ny prövning med beaktande av de nya förutsättning- arna. Tillstånden till miljöfarlig verksamhet som inte är tillståndspliktig ger upphov till ett flertal frågeställningar. Framför allt är dessa till- stånds rättsliga ställning oklar. En del verksamheter har gått från att vara B-verksamheter till att bli C-verk- samheter. Tillstånden för dessa verksamheter fortsätter att gälla trots Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt att det inte längre finns någon tillståndsplikt. Samma regler gäller inte för dessa tillstånd som för tillstånd för A- och B-verksamheter. Frågan är vilken ställning dessa tillstånd egentligen har och vilken omfattning rättskraften har för dessa beslut. Frågor om rättskraften för tillstånd avseende tidigare tillståndspliktig verksamhet har analy- serats av bl.a. (Förvaltningsrättslig 1995:3, s. 77 ff.). är starkt kritisk mot den gängse uppfatt- ningen att tillståndsbeslutet gäller nästan som om inget har hänt trots att tillståndsplikten har upphört. Vidare har även (Miljöaktuellt, nummer 10, ) framfört kritiska synpunkter på den ordning som gäller . Han anför att många av de verksamheter som blivit C-verksamheter är av stor betydelse för samhället och de innebär stora investeringar för sökandena. Det är därför av stor vikt att oklarheterna om till- ståndsbeslutens rättskraft reds ut. Han anför vidare att det före- ligger svårigheter med att uppfatta C-tillstånd på samma sätt som vanliga tillstånd. Han anser att de gamla tillståndsbesluten borde upphöra att gälla. Grunden för tillståndsbesluten är tillstånds- plikten och när den upphör faller även tillståndet. Tillståndet kan inte leva sitt eget liv när tillståndsplikten tas bort. (Rätt tillstånd för miljön, 2010, s. 160) har framfört kritik särskilt mot de frivilliga tillstånden och anfört att dessa borde utmönstras och avskaffas. Han anför att möjligheten att ansöka om tillstånd för verksamhet som inte är tillståndspliktig är unik för . Han anför vidare att argumentet om att de frivilliga tillstånden finns för att ge verksamhetsutövarna möjlighet till ett beslut som omfattas av rättskraft vilar på felaktig grund. Beslut om en anmälnings- verksamhet kan också anses ha orubblighet enligt allmänna för- valtningsrättsliga principer. Ett system som blandar mellan till- ståndsplikt och frivilliga tillstånd ger upphov till otydligheter i regleringen och motverkar likabehandling. Utöver frågan om rättskraft och tillståndens rättsliga ställning föreligger ett antal praktiska frågor. Av central betydelse är frågan om ändringar. Det finns, som nämnts ovan, inget krav på tillstånd för ändring avseende icke tillståndspliktiga verksamheter utan änd- ringar kan genomföras efter endast en anmälan enligt 21 § förord- ningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Verksamhets- utövaren är alltid skyldig att följa tillståndet och villkoren men det finns en risk för att tillståndet gröps ur med tiden eftersom även väsentliga ändringar i förhållande till vad som anges i tillståndet kan göras efter endast en anmälan. Vidare är det oklart i vilken ut- Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt sträckning det är möjligt att åsidosätta eller begränsa villkor i till- ståndet inom ramen för ett anmälningsärende. Det har framgått av de enkätsvar utredningen inhämtat (se nedan) att i vissa fall har villkoren för verksamheten felaktigt ändrats i ett anmälningsärende utan beaktande av existerande tillstånd. En annan fråga gäller upphävandet av tillstånd på verksamhets- utövarens begäran. Enligt nuvarande lagstiftning har inte verksam- hetsutövaren möjlighet att på eget initiativ få ett tillstånd upphävt. Detta medför situationer som kan vara orimliga för en verksam- hetsutövare. har i rättsfallet MÖD 2010:48 prövat frågan om begäran av återkallelse av tillstånd. Målet gällde ett bolag, , som hade bedrivit tillverkning av plast- produkter i vissa lokaler. För verksamheten hade ett tillstånd till miljöfarlig verksamhet meddelats. Bolaget avvecklade senare sin verksamhet och flyttade hela produktionen till annan plats. En därefter flyttade ett annat bolag, , in i de över- givna lokalerna för att bedriva likadan verksamhet, dvs. som kon- kurrent till . lämnade in en anmälan till i kommun som fann att den av bolaget anmälda verksamheten omfattades av det tillstånd som tidigare gällt för Orregent AB:s verksamhet. lämnade in en ansökan till om att det tillstånd som bolaget tidi- gare innehaft skulle återkallas då bolaget avvecklat sin verksamhet. Ansökan avslogs av . överklagade beslutet till , miljödomstolen, som biföll överklagandet och återkallade tillståndet. Domen överklagades därefter av länsstyrel- sen till . fann att såväl miljödomstolens dom som beslut skulle upphävas då Orregent AB:s ansökan borde ha avvisats. Domstolen hänvisade till att endast vissa myndigheter har rätt att begära återkallelse av ett tillstånd (24 kap. 3 § första stycket 5 och 7 § ). Vidare angav domstolen att det visserligen i några avgöranden med åbero- pande av allmänna rättsgrundsatser har ansetts att den verksam- hetsutövare som senast bedrivit verksamheten ska ha rätt att begära att tillståndet återkallas. I det aktuella fallet bedrevs dock verksam- heten av en ny verksamhetsutövare för återkallelsen. Vid sådant förhållande föreligger det enligt domstolen inte någon rättslig grund, varken enligt eller allmänna förvaltnings- rättsliga principer, som ger en tidigare verksamhetsutövare rätt att återkalla tillståndet. Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt För att erhålla information om de problemställningar som finns av- seende tillstånd för icke tillståndspliktiga verksamheter har utred- ningen skickat en enkät till ett antal myndigheter som ofta kommer i kontakt med denna typ av verksamheter. Enkäten har skickats till landets samtliga länsstyrelser och ett flertal kommuner. Svar har erhållits från 18 länsstyrelser och 8 kommuner. Detta avsnitt utgör en bearbetad sammanställning av de inkomna svaren och avser att redovisa några av de olika – ibland motstridiga – erfarenheter och synpunkter som förts fram. Samtliga frågor i enkäten anges nedan. Utredningens egna synpunkter och slutsatser redovisas i nästa avsnitt. a)Vad är er uppfattning om behovet av frivilliga tillstånd enligt 9 kap. 6 § tredje stycket ? b)Är det vanligt att verksamhetsutövare ansöker om frivilliga tillstånd och är det i så fall vanligare för någon särskild typ av verksamhet, t.ex. vindkraft? De flesta har svarat att det inte är vanligt med frivilliga tillstånd. Det förekommer inom verksamheter som motorsportbanor, skjut- fält, vindkraft och djurhållande anläggningar. De flesta har även svarat att denna typ av möjlighet till tillstånd bör finnas kvar. Som skäl för detta har anförts bl.a. följande. Ett tillstånd ger rättssäkerhet för verksamhetsutövaren att få be- driva sin verksamhet och det ger trygghet för verksamhetsutöva- ren i förhållande till tillsynsmyndigheten. Verksamhetsutövaren vill skydda verksamhet med omgivningspå- verkan och som innebär stor investeringskostnad med ett tillstånd. Ett exempel är anläggandet av en stor motorsportanläggning som ger upphov till buller och där verksamheten är lokaliserad till ett område där framtida bostadsbebyggelse kan komma till stånd. Verksamhetsutövaren vill vinna en instans, dvs. ett kommunalt beslut kan komma att överklagas och för att undvika detta ansöker verksamhetsutövaren direkt hos . Tillstånd för verksamheter utan tillståndsplikt Verksamhetsutövaren vill ha en objektiv prövning av en annan myndighet än kommunen. Verksamhetsutövare tycker att de har ett större skydd för sin verksamhet med ett tillstånd jämfört med en anmälan. Många kommuner fattar inga beslut och meddelar inga förelägganden om försiktighetsmått när de får in en anmälan. Många verksam- hetsutövare upplever att de inte har några normer att följa. Ett tillstånd har relevans vid kreditgivning och vid försäljning/köp av fastigheter. Ett tillstånd innebär att tillsynen blir enklare eftersom det är fastlagt vilka villkor som gäller för verksamheten.