sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — Svensk rätt innehåller genom 5 § egenkontrollförordningen ett krav på att verksamhetsutövaren ska ha rutiner för att fortlöpande kontrollera utrustning m.m. i syfte att förhindra att olägenheter uppstår. När en olycka väl har uppstått ställer 6 § Sevesolagen krav på verksamhetsutövaren att begränsa följderna för människors hälsa och miljön i fall av en allvarlig kemikalieolycka. Tillämpnings- området för Sevesolagen är dock begränsat jämfört mot IED. I svensk rätt föreskrivs vidare i 26 kap. 19 § en skyldig- het för verksamhetsutövaren att efterforska om en skada har upp- stått eller inte. I 2 kap. 8 § finns ett allmänt krav på avhjälpande som omfattar alla som har bedrivit en verksamhet eller har vidtagit en åtgärd som medfört skada eller olägenhet för miljön. Ansvaret enligt denna bestämmelse gäller till dess skadan eller olägenheten har upphört. Bestämmelsen begränsas dock av bestämmelser om skälighet i 10 kap. . Något uttryckligt krav på omedel- bart agerande stipuleras dock inte. Skyldigheten att vidta åtgärder vid allvarlig miljöskada följer av 10 kap. 5 § . Allvarlig miljöskada definieras i 10 kap. 1 § . När det gäller förorening av mark ska skadan innebära en betydande risk för människors hälsa och när det gäller skada på vattenområden och grundvatten ska skadan ha en betydande negativ effekt på kvali- teten på vattenmiljön. En miljöskada är allvarlig om den i betydande omfattning skadar eller försvårar bevarandet av den biologiska mångfalden (se även avsnitt 7.2.2 som behandlar skadebegreppen i 10 kap. ). Vid allvarlig miljöskada har den ansvarige enligt 10 kap. 5 § en omedelbar skyldighet att vidta åtgärder som förebygger ytterligare skada på miljön och risk för människors hälsa. De akuta åtgärder som verksamhetsutövaren ska vidta på egen hand ska syfta till att hindra att skadan får sprid- Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Verksamhetsutövaren behöver inte samråda med tillsynsmyndigheten, innan åtgärderna vidtas. Däremot ska verk- samhetsutövaren enligt 10 kap. 13 § underrätta tillsynsmyndig- heten, eftersom det kan finnas behov av ytterligare åtgärder för att avhjälpa skadan. Även om lite olika begrepp används när det gäller att beskriva skadans effekt är det utredningens bedömning att 10 kap. 5 § täcker kraven i art. 7 b) IED. Om en olycka påverkar miljön i betydande grad bör det även innebära en risk för män- niskors hälsa, eller en betydande negativ effekt på kvaliteten på vattenmiljön. Någon författningsändring krävs därför inte. 3.7.3Krav på vidtagande av de kompletterande åtgärder den behöriga myndigheten anser nödvändiga för att begränsa miljökonsekvenserna m.m. I händelse av tillbud eller olyckor som påverkar miljön i betydande grad föreskrivs i art. 7 c) IED att den behöriga myndigheten ges verktyg att kräva av verksamhetsutövaren att denne vidtar de kompletterande åtgärder myndigheten anser nödvändiga för att be- gränsa miljökonsekvenserna och för att förhindra eventuella ytter- ligare tillbud eller olyckor. Vid fall av allvarlig miljöskada ska tillsynsmyndigheten enligt 10 kap. 14 § göra en materiell prövning av om de åt- gärder verksamhetsutövaren har föreslagit enligt 12 och 13 §§ är lämpliga och tillräckliga. Den materiella bedömningen görs enligt bestämmelserna i 5 § och förordningen (2007:667) om allvarliga miljöskador. ska enligt 10 kap. 14 § andra meningen förelägga verksamhetsutövaren att vidta de åtgärder för avhjälpande som behövs enligt 5 § samma kapitel. Finner myndigheten att de föreslagna åtgärderna inte är lämpliga och tillräckliga, får i föreläggandet anges de ytterligare åtgärder som myndigheten bedömer behövs för att avhjälpa skadan. Även om tillsynsmyndigheten fullt ut godtar verksamhetsutövarens för- slag ska myndigheten besluta om ett föreläggande. Myndigheten ska även i ett beslut klargöra att ytterligare åtgärder inte behöver SOU 2011:86 Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt vidtas om alla åtgärder enligt förslaget har vidtagits och skadan bedöms vara avhjälpt. Beslutet kan överklagas, även i fråga om den materiella prövningen. Ett tillstånds rättskraft hindrar inte tillsyns- myndigheten att besluta om de åtgärder som behövs vid en allvarlig miljöskada, vilket följer av 24 kap. 1 § första stycket . Förutom regleringen i 10 kap. 14 § ger även 26 kap. 9 § tillsynsmyndigheten möjlighet att i ett en- skilt fall meddela de förelägganden och förbud som behövs för att balken och därpå grundade beslut och bestämmelser ska efterlevas. föreläggande kan även förenas med vite enligt 26 kap. 14 §. kan med stöd av 26 kap. 9 § kräva att verksamhetsutövaren vidtar skyddsåtgärder, begränsningar eller något annat försiktighetsmått. Myndigheten måste dock iaktta proportionalitetsprincipen och får inte tillgripa mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet. Bestämmelsen gäller för all verksamhet som omfattas av . Det är enligt denna bestämmelse, till skillnad från 10 kap. 14 §, tillsynsmyndig- heten som ska ange vad som krävs och inte verksamhetsutövaren som ska lämna förslag till lösning. Det krävs enligt rättspraxis att ett föreläggande är utformat så att adressaten får ett tydligt besked om vad som behöver göras, dock inte nödvändigtvis hur det ska göras (se MÖD 2004:67). konstaterade i ett mål rörande bolaget att ett föreläggande enligt 26 kap. 9 § att vidta skyddsåtgärder inte gäller som villkor för tillstånd. Ett överskridande är således inte straffsanktionerat och kan inte heller leda till administrativa sanktioner som återkallelse av tillstånd (MÖD 2011:11). rätt att ingripa med stöd av 26 kap. 9 § är dock inte oinskränkt. Ett föreläggande får som huvudregel inte begränsa ett beslut eller en dom om tillstånd i ansökningsmål som har rättskraft enligt 24 kap. 1 § (se MÖD 2003:134 och 2007:23). Paragrafens fjärde stycke innehåller dock ett undantag från regeln om de bindande verkningarna hos tillståndsdomar och tillståndsbeslut. I brådskande fall ges tillsynsmyndigheten möjlig- het att ingripa mot en tillståndshavare om det finns risk för att ohälsa eller allvarlig skada på miljön uppkommer. Tillämpning av undantagsregeln kräver antingen att sannolikheten för skada är ganska stor eller också att den befarade skadan är betydande. Motiven till paragrafen ger inte någon vägledning beträffande undantags- regelns tillämpning (se prop. 1997/98:45, del 1, s. 493 f. och del 2, s. 272). Miljöskyddslagen innehöll en motsvarande möjlighet för Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt tillsynsmyndigheten att i brådskande fall, om särskilda omständig- heter förelåg, meddela föreläggande utan hinder av tillståndets rättskraft (40 § andra stycket). I propositionen till miljöskydds- lagen (prop. 1969:28 s. 226) angavs som exempel att en häftigt uppblossande epidemi kunde vara en situation där föreskrifter skulle kunna meddelas enligt lagrummet. Viss vägledning i fråga om be- stämmelsens tillämpning följer av praxis. I rättsfallet KN B 063/95 förelåg förutsättning för tillsynsmyndig- heten att meddela föreläggande med krav på begränsning av fosfor- tillförseln till sjön från en fiskodlingen till följd av fosforutsläppens mycket negativa miljöpåverkan på sjön (se även Bjällås och Rahmn, Miljöskyddslagen: handbok i miljörätt, 2 uppl. s. 180 f.). Någon praxis från Mark- och be- träffande tillämpningen av undantagsregeln finns inte varför det är svårt att dra en generell slutsats om vad som krävs för att den ska vara tillämplig. Som konstaterats i avsnitt 3.7.2 anser utredningen att kraven i art. 7 IED inte går längre än reglering av allvarlig miljöskada. Härtill kommer också möjligheten för tillsynsmyndig- heten att tillämpa 26 kap. 9 § . Sammanfattningsvis anser således utredningen att det svenska regelverket innehåller bestäm- melser som motsvarar kraven i art. 7 c) IED. Utredningens bedömning: De svenska bestämmelserna om tillsyn är tillräckliga för genomförande av art. 8 IED. Någon änd- ring av svensk rätt för att säkerställa efterlevnad av tillstånds- villkor erfordras inte. För att säkerställa efterlevnad av reglerna krävs att den kontroll som sker genom tillsyn fungerar. IED inför därför bestämmelser om tillsyn (art. 23) som innebär en att en samordning sker med och rådets rekommendation av om införande av minimikriterier för miljötillsyn i medlems- staterna. Som en del i regleringen av tillsynen uppställs i art. 8 regler om kontroll av anläggningars efterlevnad av tillståndsvillkor genom informationsskyldighet och krav på att vidta åtgärder vid bristande efterlevnad. Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt 3.8.1Åtgärder för att säkerställa att tillståndsvillkoren följs Enligt art. 8.1 IED ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att tillståndsvillkoren följs. Denna bestämmelse motsvaras av art. 14 a) i IPPC-direktivet. Bestämmelser om tillsyn finns i 26 kap. och i miljö- tillsynsförordningen. I 26 kapitlets inledande bestämmelse sägs att tillsynen ska säkerställa syftet med balken och föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. För att åstadkomma detta har till- synsmyndigheterna en skyldighet att på eget initiativ eller efter anmälan i nödvändig utsträckning kontrollera efterlevnaden av miljö- balken samt av föreskrifter, domar och andra beslut som har med- delats med stöd av balken samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. I fråga om miljöfarlig verksamhet som om- fattas av tillstånd ska tillsynsmyndigheten även fortlöpande bedöma om villkoren är tillräckliga. Utöver den myndighetsutövande opera- tiva tillsynen ingår även som ett led i tillsynen en stödjande och främjande verksamhet genom rådgivning, information och liknande verksamhet som skapar förutsättningar för att balkens ändamål ska kunna tillgodoses. Vid överträdelser är det tillsynsmyndighetens sak att ingripa i den utsträckning som behövs för att åstadkomma rättelse, bl.a. genom att med tillämpning av 9 § meddela de före- lägganden och förbud som behövs i enskilda fall. Tillsynsmyndig- heten är även skyldig att beivra brott genom att vid misstanke om brott anmäla överträdelser till polis- och åklagarmyndigheten (2 §). Det är i dessa fall åklagaren och inte tillsynsmyndigheten som ska avgöra om skäl för åtal föreligger. Slutsatsen som kan dras är att de svenska bestämmelserna om tillsyn är tillräckliga för genomförande av art. 8.1 IED. 3.8.2Åtgärder om tillståndsvillkoren inte följs En viktig del i tillsynsmyndighetens kontroll är att få rätt infor- mation om miljöriskerna. En verksamhetsutövare är därför enligt art. 8.2 a) skyldig att informera den behöriga myndig- heten om tillståndsvillkoren inte följs. Verksamhetsutövaren är även skyldig att vidta de åtgärder som är nödvändiga Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt för att säkerställa att villkoren åter följs möjligt (art. 8.2 b). Även den behöriga myndigheten är skyldig att kräva att verk- samhetsutövaren vidtar alla lämpliga kompletterande åtgärder som den behöriga myndigheten anser vara nödvändiga för att villkoren åter ska följas. Informations- och åtgärdsskyldigheten enligt art. 8.2 a)–c) IED förutsätter inte, till skillnad från art. 7, att över- trädelsen av tillståndsvillkoren har en negativ effekt på miljön. För det fall överträdelsen innebär en omedelbar fara för män- niskors hälsa eller hotar att medföra betydande skade- verkningar för miljön ska enligt art. 8.2 andra stycket driften av anläggningen, förbränningsanläggningen, avfallsförbränningsanlägg- ningen, samförbränningsanläggningen eller en relevant del av denna upphöra till dess att villkoren åter följs. Krav på verksamhetsutövarens omedelbara underrättelse vid villkorsöverträdelse Art. 8.2 a) IED är baserad på art. 10 VOC-direktivet (1999/13/EG). Detta direktiv är genomfört i svensk rätt genom föreskrifter (NFS 2001:11) om begränsning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar förorsakade av användning av organiska lösningsmedel i vissa verksamheter och anläggningar. När det gäller verksamhetsutövarens informationsskyldighet hänvisar 23 § i före- skrifterna till 6 § andra stycket egenkontrollförordningen. Bestäm- melsen anger skyldighet för tillstånds- och anmälningspliktiga verksamheter att omgående underrätta tillsynsmyndigheten om en driftsstörning eller liknande händelse som kan leda till olägenheter för människors hälsa eller miljön. Överträdelse av tillståndsvillkor kan sägas innefattas i driftsstörning eller liknande händelse varför någon ändring i detta avseende i och för sig inte är nödvändig. Till skillnad från egenkontrollförordningen uppställer dock inte IED och VOC-direktivet som förutsättning för att informationsskyldig- heten ska utlösas att överträdelse av villkoren riskerar att leda till en olägenhet. En uttrycklig bestämmelse formulerad i enlighet med direktivet kan anses stå i strid med förbudet mot self-incrimination i art. 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt heterna och de grundläggande friheterna ()3. Med detta menas en rätt för den som anklagats för brott att inte behöva belasta sig själv genom att göra erkännanden, medgivanden eller tillhandahålla belastande material. Även om skyldigheten att lämna upplysningar inte riktas till en enskild som redan har anklagats för brott4 anser utredningen inte att det är lämpligt att ha en ut- trycklig bestämmelse utformad som en absolut skyldighet att under- rätta tillsynsmyndigheten om en straffsanktionerad villkorsöverträ- delse. Ingen erinran har riktats mot genomförande av VOC-direktivet. Mot bakgrund härav finns det inte skäl att föreslå ändringar i egenkontrollförordningen. Krav på vidtagande av åtgärder för att säkerställa efterlevnad av villkor Art. 8.2 b) innehåller krav på att verksamhetsutövaren ska vidta snabba åtgärder för att säkerställa att villkoren åter följs. Som ovan nämnts är art. 8.2 b) baserad på art. 10 i VOC-direktivet (1999/13/EG). Detta direktiv är beträffande åtgärdsskyldigheten genomförd i svensk rätt genom 23 § andra stycket NFS 2001:11. Eftersom dessa föreskrifter har ett begränsat tillämpningsområde är denna bestämmelse inte tillräcklig för att IED ska anses genom- fört. I svensk rätt uppställs dock ett generellt krav på en verk- samhetsutövare att se till att villkoren i tillståndet följs. Detta säkerställs genom att överträdelser av tillståndsvillkor är förenade med stränga sanktioner. En överträdelse kan enligt 24 kap. 3 § första stycket 2 medföra att tillståndet återkallas och den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot ett villkor döms enligt 29 kap. 4 § för otillåten miljöverksamhet till böter eller fängelse i högst . Villkor måste därför vara så preciserade att det kan konstateras om en överträdelse har skett och om den kan läggas till grund för sanktioner (se NJA 2006 s. 188, NJA 2006 s. 310 och NJA 2010 s. 516). Slutsatsen är att det 3Konventionen är inkorporerad i svensk rätt genom lag (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna. 4Enligt praxis har den relevanta tidpunkten inträtt när behörig myn- dighet har underrättat någon om anklagelsen om brott eller när myndigheterna har vidtagit en åtgärd som gör att en persons situation har väsentligt påverkats av att det föreligger en misstanke (Serves mot , dom , para 42). Se även SOU 2004:37, s. 297 ff. en mer ingående redogörelse för när anklagelse för brott föreligger. Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt svenska sanktionssystemet tillser att verksamhetsutövaren vidtar åtgärder för att säkerställa efterlevnad av villkoren. Som redogjorts för i avsnitt 3.7.2 upptas även i 10 kap. 5 § och 6 § Sevesolagen skyldigheter för verksamhetsutövaren att vidta åtgärder när mer allvarliga händelser har inträffat. Utredningens bedömning är därför att någon ändring av svensk rätt i detta avseende inte er- fordras. Krav på vidtagande av de kompletterande åtgärder den behöriga myndigheten anser nödvändiga för att säkerställa efterlevnad Art. 8.2 c) innehåller krav på att verksamhetsutövaren ska vidta de kompletterande åtgärder den behöriga myndigheten anser vara nödvändiga för att tillståndsvillkoren ska efterlevas. Bestämmelsen är baserad på art. 4.8 i WI-direktivet (2000/76/EG). Detta direktiv är i svensk rätt genomfört bl.a. genom avfallsförbränningsförord- ningen, vilken hänvisar till bestämmelser om tillsyn i 26 kap. Av 26 kap. 9 § jämförd med 26 kap. 1 § följer att tillsynsmyndigheten har en skyldighet att tillgripa föreläggande eller förbud om ett sådant beslut är nödvändigt för att säkerställa efterlevnaden av ett tillstånd (prop. 1997/98:45, del 1, s. 494). Passivitet från tillsynsmyndighetens sida kan bedömas som tjänste- fel (se dom i mål nr B 3204-02). För det fall föreläggandet eller förbudet inte efterlevs har till- synsmyndigheten rätt enligt 26 kap. 17 § att söka verkställighet hos kronofogdemyndigheten. Detta betyder att ett lagakraftvunnet eller interimistiskt beslut får verkställas enligt utsökningsbalken (3 kap. 20 § och 16 kap. 10–12 a §§ utsöknings- balken). kan också begära särskild hand- räckning hos kronofogdemyndigheten för att åstadkomma rättelse när någon har begått en gärning som på ett objektivt sätt utgör miljöbrott som kan skada miljön. Den misstänkte behöver inte vara dömd för brottet utan kronofogdemyndigheten gör enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning en själv- ständig prövning av lagligheten av tillsynsmyndighetens begäran. Innan handräckning begärs i fråga om miljöfarlig verksamhet ska samråd ske med om det kan befaras att kost- naden inte kan tas ut av verksamhetsutövaren (29 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd). Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt I stället för att vända sig till kronofogdemyndigheten för verk- ställighet eller rättelse kan tillsynsmyndigheten besluta att rättelse ska vidtas på den felandes bekostnad med stöd av 26 kap. 18 § . Vid risk för allvarliga skador eller om det finns andra särskilda skäl kan tillsynsmyndigheten i brådskande fall fatta ett sådant beslut utan att det har föregåtts av föreläggande eller förbud. Enligt motiven kan detta vara fallet om det finns skäl att anta att ett föreläggande eller förbud inte skulle följas eller att det inte tillräck- ligt snabbt eller effektivt skulle leda till det önskade resultatet (prop. 1997/98:45, del 2, s. 278). Sammanfattningsvis lever de svenska bestämmelserna väl upp till de krav som ställs i direktivet avseende rättelse vid bristande efter- levnad av tillståndsvillkor. Stoppregeln i art. 8.2 sista stycket är som ovan nämnts baserad på art. 10 i VOC-direktivet. Stoppregeln i VOC-direktivet är genom- förd i svensk rätt genom 24 § NFS 2001:11. Eftersom före- skrifterna har ett begränsat tillämpningsområde jämfört mot IED är denna bestämmelse inte tillräcklig för att stoppregeln i IED ska anses genomförd. kan använda sig av 26 kap. 9 § fjärde stycket för att meddela ett tillfälligt förbud för att undvika att ohälsa eller allvarlig skada uppkommer. Som redan nämnts är det enligt utredningens bedömning ingen skillnad mellan allvarlig skada enligt balken och betydande skada enligt IED. Någon ändring av svensk rätt behövs därför inte. Utredningens bedömning: Svensk rätt överensstämmer med direktivet. Ingen ändring behöver göras för att uppfylla kraven i art. 9 IED. För att undvika dubbelreglering föreskriver art. 9 IED att gräns- värden för utsläpp av koldioxid för anläggningar som omfattas av handelsdirektivet (2003/87/EG) inte ska regleras i tillstånd enligt IED. Art 9 IED är identisk med art. 9.3 tredje–sjätte stycket IPPC- direktivet. Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Det är inte möjligt att med stöd av reglera utsläppen av koldioxid, varken direkt genom angivande av begränsningsvärden för koldioxid eller indirekt genom att begränsa användningen av mängden fossilt bränsle. Bestämmelser härom återfinns i 16 kap 2 § fjärde stycket, 24 kap. 15 § samt 26 kap. 9 § femte stycket (se prop. 2003/04:132 s. 50). Utsläpp av koldioxid regleras i stället i lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter. Genom lagändringen har paragrafen utvidgats till att avse även dikväveoxid och perfluorkolväten. Beträffande dessa föro- reningar finns det ett behov av att göra undantag om utsläppen av dem kan ha betydelse för uppkomsten av lokala föroreningar, t.ex. marknära ozon. I så fall kan utsläppen av dem regleras i ett beslut enligt . Dessa ändringar träder i kraft först . (SFS 2009:1326, prop. 2009/10:28 s. 27 och 46). Ingen ändring behöver göras för att uppfylla kraven i art. 9 IED. 4Genomförande av kapitel II IED i svensk rätt I detta kapitel analyseras behovet av författningsändringar med anledning av genomförandet av IED, kapitel II, art. 10–20 och 23– 27. Genomförandet av art. 21 (översyn och omprövning av till- stånd) och art. 22 (åtgärder vid nedläggning) analyseras i kapitel 6 respektive kapitel 7. Kapitel II IED (art. 10–27) är enligt art. 10 tillämpligt på de verk- samheter som anges i bilaga I och som, i tillämpliga fall, uppnår de tröskelvärden för kapacitet som anges i den bilagan. Detta kräver bl.a. ändring av bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Naturvårds- verket har i uppdrag att föreslå hur dessa ändringar ska införas i svensk rätt och detta omfattas således inte av utredningens uppdrag. 4.2Allmänna principer för verksamhetsutövarens grundläggande skyldigheter Utredningens bedömning: De allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. uppfyller kraven i art. 11 IED. Art. 11 IED anger ett antal allmänna principer för verksamhets- utövarens grundläggande skyldigheter. Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att se till att anläggningen drivs enligt principerna om att Genomförande av kapitel II IED i svensk rätt förebyggande åtgärder ska vidtas för att undvika föroreningar, bästa tillgängliga teknik (BAT) används, ingen betydande förorening förorsakas, generering av avfall förhindras och avfall omhändertas med till- lämpning av avfallshierarkin enligt ramdirektivet för avfall (2008/98/EG), energianvändningen är effektiv, nödvändiga åtgärder ska vidtas för att förebygga olyckor och begränsa följderna av dessa, nödvändiga åtgärder ska vidtas vid nedläggning av verksam- heten. Denna artikel baseras på art. 3 i IPPC-direktivet. Nyheten i IED är hänvisningen till den grundläggande principen om avfallshierarki i EU:s nya ramdirektiv för avfall samt hänvisning till art. 22 IED avseende nedläggning av verksamheten. Art. 22 är en nyhet i IED även om IPPC-direktivet också uppställde allmänna krav på åtgär- der vid nedläggning enligt art. 3 f). Eftersom art. 11 IED inte innehåller några större ändringar jämfört med IPPC-direktivet är de allmänna principerna som ska ligga till grund för tillståndsprövningen inte någon nyhet i svensk rätt. De allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. anger de grund- läggande materiella miljökraven som utgör kärnan i all bedömning av verksamheters och åtgärders tillåtlighet. Bestämmelserna har därigenom en mycket central betydelse för att främja balkens huvudmål om hållbar utveckling. Hänsynsreglerna avser verksam- hetsutövarens kunskap (2 §), förebyggande skyddsåtgärder och försiktighetsmått inkluderat krav på användande av bästa möjliga teknik (BMT) (3 §), val av produkt (4 §), hushållning med råvaror och energi (5 §), verksamhetens lokalisering (6 §) samt åtgärder för att avhjälpa redan uppkomna skador och olägenheter (8 §). I prin- cip gäller hänsynsreglerna för all slags verksamhet och för sådana enstaka åtgärder som inte är av försumbar betydelse i det enskilda fallet. Genomförande av kapitel II IED i svensk rätt Det ankommer på den som bedriver eller önskar bedriva den aktuella verksamheten att visa att hänsynsreglernas krav är upp- fyllda (1 §). Denna bevisbörda gäller både vid tillståndsprövning, omprövning, ändring av tillstånd, vid tillsyn och i fråga om ned- lagda och avslutade verksamheter. I brottmål och mål om ersätt- ning gäller andra bevisregler.