sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Ersättning enligt lagen vilar på social grund och är inte beroende av eventuella ersättningsanspråk mot gärningsmannen. Om ersätt- ningsanspråk kan riktas mot gärningsmannen tar staten över brottsoffrets anspråk mot denne, till den del ersättning betalats ut. Ersättning ges för de hälsomässiga och ekonomiska sviterna av skadan. Immateriella skador ersätts inte. Livränteutbetalningar ska kompensera för fysiska skador och ekonomiska förluster. Den månatliga livränta som utgör ersättning för personskador utbetalas i fasta belopp som fastställs utifrån skadans omfattning. De fasta beloppen justeras . Lägsta månadsutbetalning var () (). Nivån på all annan ersättning, som utbetalas därutöver som kompensation för ekonomisk förlust, är beroende av brottsoffrets inkomst. Det finns ingen övre gräns för den månatliga eller den totala ersättningen. Den enda ersättning som avräknas är sådan som brottsoffret faktiskt erhåller för samma skada och som dessutom är avsedd för samma ändamål. Ersättning enligt lagen kan nekas om brottsoffret själv har medverkat till skadan eller om det av andra skäl skulle vara oskäligt att betala ersättning. Ersättning för hälsovård betalas ut direkt eller så kan kostnaderna för sådan behandling övertas. Det går inte att få förskott på livränteutbetalningar. The Victims of Crime Act innebär bl.a. att federalt, finansiellt stöd utgår till delstaterna i syfte att kompensera och hjälpa brottsoffer. Med stöd i den lagstiftningen finns the crime victim compensation grant program. Ett särskilt brottsoffer- kontor (the Office for Victims of Crime) inom det amerikanska administrerar programmet och utfärdar riktlinjer.30 Alla delstater i erbjuder någon form av ekonomisk kompensation till offer för våldsbrott. Med våldsbrott avses t.ex. överfall, våldtäkt, våld i nära relationer och barnmisshandel. Även skador som uppstår till följd av rattfylleri och andra brott som innefattar personskador kan ge rätt till ersättning. Närstående till brottsoffer som avlider kan också få ersättning under vissa förutsättningar. Ersättningsregleringarna kallas crime victim compensation programs. Varje delstat har sin egen ordning, varför programmen skiljer sig åt i de olika staterna. Vissa gemensamma, grundläggande principer finns emellertid som följer nedan. Det är inte nödvändigt att gärningsmannen fälls till ansvar. Programmen ersätter vissa utgifter som inte täcks av försäkring eller någon annan offentligrättslig förmån. Med undantag för ett fåtal stater omfattas inte brott som endast avser stöld eller skadegörelse av egendom, såvida det inte är fråga om skada på glasögon, hörapparater eller annan nödvändig medicinsk utrustning. Brottet ska som regel anmälas utan dröjsmål (många stater har en 72-timmarsgräns). Det ställs också krav på att brottsoffret ska samarbeta med myndigheterna för att utreda brottet samt att brottsoffret inte ska ha medverkat i någon kriminell aktivitet som lett till skadan. Brottsoffret ska ge in en ansökan i den stat där brottet inträffade och lämna den information som efterfrågas. Många stater kräver att ansökan om ersättning görs från tidpunkten för brottet. Några få stater har en längre eller en kortare tidsgräns. De kostnader som kan ersättas – under förutsättning att de inte täcks av någon försäkring eller offentligrättslig förmån – är sjuk- 29Informationen är hämtad från NACVCB:s hemsida. NACVCB står för , ett nätverk grundat för informationsutbyte i fråga om delstaternas program för ersättning till brottsoffer. 30Se Federal Register/Vol. 66, No. 95/Wednesday, 16, 2001/Notices, s. 27158 ff. vård och tandvård, ersättning för psykologisk rådgivning, förlorad inkomst på grund av skadan och, om brottsoffret avlider, förlust av underhåll samt begravningskostnader. De flesta stater har en övre gräns för ersättningen omkring 25 (). Somliga stater har högre gräns, andra har lägre. Det kan också finnas gränser för vissa typer av ersättning, t.ex. begravningskostnader. 5Brottsoffermyndighetens självständiga skadeståndsrättsliga bedömningar Som har framgått i avsnitt 3.1.3 är det som prövar om det finns förutsättningar att betala brottsskadeersättning. Brottsskadeersättning en statlig ersättningsform som varken styrs av eller påverkar en domstols förordnande om skadestånd. Trots detta kan enskilda brottsoffer reagera mot att Brottsoffer- myndigheten gör en annan bedömning än domstolen. Brottsoffer- myndigheten kanske betalar ut ett lägre belopp än det som dom- stolen fastställt i domen eller bedömer att det inte ska betalas ut någon ersättning över huvud taget. Detta förhållande har uppmärk- sammats i den allmänna debatten och i motioner till riksdagen.1 justitieutskott presenterade en undersökning av skillnader mellan beslutad brottsskadeersättning och av domstol sakprövat skadestånd.2 Undersökningen avsåg ärenden om brotts- skadeersättning för kränkning samt sveda och värk hos Brottsoffer- myndigheten, där domstol först hade prövat ett skadeståndsanspråk på grund av brottet. Av rapporten framgår att Brottsoffermyndig- heten hade bedömt ungefär vart femte ärende annorlunda än dom- stolen. Utredningen ska enligt direktiven analysera frågan och överväga om det finns skäl att i något avseende begränsa Brottsoffermyndig- 1 Se t.ex. artiklar i , och , i , i och i samt motionerna 2000/01:Ju922 (FP), 2003/04:Ju439 (FP), 2005/06:Ju252 (M), 2008/09:Ju233 (M), 2009/10:Ju345 (M) och 2010/11:Ju274 (M). 2 Se rapporten /06:RFR1 till , Brottsskadeersättning och skadestånd på grund av brott. hetens möjlighet att göra självständiga skadeståndsrättsliga bedöm- ningar. En närmare redogörelse för undersökning finns i avsnitt 5.2. Uppgifter ur årsredo- visningar på ett liknande tema – utbetald ersättning som avvikit från det av domstol sakprövade skadeståndet – finns i avsnitt 5.3. Tänkbara förklaringar till att domstolarna och Brottsoffermyndig- heten kommer fram till olika resultat redovisas i avsnitt 5.4. I avsnitt 5.5 görs en internationell jämförelse. Utredningens över- väganden i fråga om det finns anledning att begränsa Brottsoffer- myndighetens möjlighet att göra självständiga skadeståndsrättsliga bedömningar finns i avsnitt 5.6. I sin undersökning (2005/06:RFR1) granskade i hur stor utsträckning bedömningar i ärenden om brottsskadeersättning avvikit från de i domstol sak- prövade skadestånden. Granskningen avgränsades till brottsskade- ärenden som avgjordes till . Undersökningen begränsades till avgöranden av- seende ersättning för sveda och värk respektive kränkning. fattades beslut i 9 754 ärenden. Alla ärenden där det fanns sakprövade skadestånd i domar från allmän domstol (vilket före- kommit i 2 062 fall) granskades. I 428 av dessa fall avvek beslutad ersättning från av domstol sakprövade skadestånd avseende sveda och värk och/eller kränkning. Det motsvarade av samtliga ärenden med sakprövade skadestånd. Undersökningen bortsåg från fall där ersättningen helt eller delvis hade jämkats med stöd av brottsskadelagens specifika jämkningsregler. 5.2.2Avvikelser avseende sveda och värk När det gäller sveda och värk hade gjort en annan bedömning i 204 fall, motsvarande av samtliga ärenden med sakprövade skadestånd.3 Högre ersättning beslutades i 11 fall och lägre ersättningsbelopp i 193 fall. Justitie- utskottet noterade följande. Avvikelserna, såvitt avser sveda och värk, motiverades i stor utsträckning med att beloppet ska beräknas i enlighet med Trafik- skadenämndens tabellverk, varvid också – ofta till synes mer noga än domstolen – bedömt hur lång den s.k. akuta sjuktiden varit. Ett antal avvikelser motiverades med att besvären – ofta psykiska – inte var medicinskt påvisade eller medicinskt betingade och att det därför inte hade styrkts att en skada som motiverade ersättning för sveda och värk förelegat. Ett antal avvikelser motiverades med att myndigheten gjort en skälighetsbedömning utifrån den medicinska utredningen, utan att det därvid hänvisats till tabellverk. Det förekom därutöver ett fåtal avvikelser med andra moti- veringar eller där någon närmare motivering inte givits i beslutet. I de fall motivering utelämnats helt hade i flertalet fall beviljat högre ersättning. I fråga om ersättning för kränkning hade gjort en annan bedömning än domstolarna i 276 fall. Det motsvarade av samtliga ärenden med sakprövade skadestånd.4 Högre ersättningsbelopp beslutades i 54 fall och lägre belopp i 222 fall. Den klart vanligaste motiveringen till att Brottsoffermyndig- heten tillerkänt brottsoffret ett annat kränkningsbelopp än det som domstolen hade bestämt var att det av domstolen utdömda beloppet låg väsentligt högre eller – i förekommande fall – lägre än praxis. 3Ändringsfrekvensen just i fråga om sveda och värk framgår inte. Det som framgår (s. 11 i rapporten) är att det fanns sakprövade domar i 2 062 fall och att beslutad brottsskade- ersättning avvek från det sakprövade skadeståndet såvitt avser sveda och värk och/eller kränkning i 428 fall. 4Ändringsfrekvensen enbart i förhållande till sakprövade kränkningsbeslut är inte angiven. Jfr föregående not beträffande sveda och värk. Huruvida det av bestämda beloppet i dessa fall överensstämde med kränkningspraxis har inte bedömts. I ett antal fall ansåg , till skillnad från domstolen, att gärningen berättigade målsäganden till kränknings- ersättning (bl.a. vid väskryckning och ringa misshandel). I något fall hade kränkningsersättning i stället nekats med moti- veringen att brottet i sig inte berättigade till kränkningsersättning. I ett fåtal fall hade målsägandens egna beteende i samband med brottet vägts in vid kränkningsbedömningen, varvid ersättningen satts ned. Det var i dessa fall inte fråga om jämkning enligt brotts- skadelagen utan den allmänna prövning av skadan som både dom- stolen och ska göra (2 § andra stycket brottsskadelagen respektive 2 kap. 3 § skadeståndslagen). I några fall hade det inte lämnats någon närmare motivering till att avvikelse skett, företrädesvis hade det då rört sig om att högre belopp beslutats. 5.2.4Avvikelser från prövning gjord av högre instans I det stora flertalet fall av avvikelser i ersättningsbelopp rörde det sig om avvikelser från tingsrättsdomar. Avvikelser hade dock också gjorts från av hovrätt sakprövade skadestånd. Det rörde sig om 86 beslut, vilket motsvarade av de 428 beslut där hade avvikit från sakprövade skadestånd.5 Inte i något fall hade avvikelse skett från Högsta domstolens för- ordnande. Av Brottsoffermyndighetens årsredovisningar framgår antalet ärenden där storleken på utbetalad brotts- skadeersättning varit lägre respektive högre än det skadestånd som beslutats av domstol. Redovisningen avser skillnader i fråga om ut- betalad ersättning till skillnad från undersökning som tog sikte på fall där hade gjort en avvikande bedömning jämfört med domstolen. Den utbetalade brottsskadeersättningen kan ju vara lägre än det belopp som fast- 5 I detta avseende gjordes således inte någon jämförelse med de 2 062 sakprövade domarna. ställts i domen på grund av att gärningsmannen har betalat en del av sitt skadestånd. Den lägre ersättningen innebär då inte att Brotts- offermyndighetens bedömning avviker från domstolens. I sin redo- visning har bortsett från att den brotts- skadeersättning som grundas på ett utdömt skadestånd i de allra flesta fallen blir lägre än beloppet i domen, på grund av den självrisk som ska dras av från ersättningen enligt bestämmel- serna i brottsskadelagen. beslutade om lägre brottsskade- ersättning än det skadestånd som beslutats av domstol i 1 573 fall. Detta antal innefattar ärenden där ingen brottsskadeersättning alls hade utbetalats. I 83 ärenden bestämdes ersättningen till ett högre belopp än det skadestånd som beslutats av domstol. Totalt avgjordes 10 895 ärenden detta år. Det framgår inte hur många ärenden som grundades på en sakprövad dom. I årsredovisningen för framgår att Brottsoffermyndig- heten avgjorde 11 111 ärenden. Av dessa grundades ansökningen på en sakprövad dom i 4 118 ärenden. Den utbetalda ersättningen blev lägre än skadeståndet i domen i 1 170 ärenden, vilket motsvarar av de ärenden där det fanns en sakprövad dom i grunden. Antalet ärenden där den utbetalade brottsskadeersätt- ningen blev högre än det skadestånd som beslutades av domstol var 62, vilket motsvarar av antalet nämnda ärenden. Årsredovisningen för visar att ansökningarna om brotts- skadeersättning grundades på en sakprövad dom i 4 240 ärenden. Den utbetalade brottsskadeersättningen blev lägre än det skade- stånd som beslutades av domstol i 994 ärenden, vilket motsvarar av de ärenden där det fanns en sakprövad dom i grunden. I 99 ärenden beslutades om högre brottsskadeersättning än det skadestånd som hade beslutats av domstol, vilket motsvarar av de nämnda ärendena. Detta år avgjordes totalt 11 058 ärenden. I årsredovisningen för framgår slutligen att ansök- ningarna om brottsskadeersättning grundades på en sakprövad dom i 3 951 ärenden. Den utbetalade brottsskadeersättningen blev lägre än det skadestånd som beslutades av domstol i 1 329 ärenden, vilket motsvarar av de ärenden där det fanns en sakprövad dom i grunden. Den utbetalade brottsskadeersättningen blev högre än det skadestånd som beslutades av domstol i 187 ärenden, vilket motsvarar av de nämnda ärendena. Detta år avgjordes totalt 10 523 ärenden. har tagit fram egen statistik med avseende på de fall där myndighetens bedöm- ning (och inte utbetalningens storlek) avviker från det av dom- stolen förordnade skadeståndet när det gäller kränkning och sveda och värk. var avvikelsen fem procent6 i fråga om kränk- ning och när det gällde sveda och värk. Siffrorna för är fortfarande preliminära, men tyder enligt Brotts- offermyndigheten på en något högre avvikelse. I det följande diskuteras ett antal förklaringar till avvikelserna, bl.a. sådana som har angett i årsredovis- ningarna. 5.4Förklaringar till att domstolarna och kommer fram till olika resultat Som har framgått av avsnitt 3.2.2 prövar domstolen inte alltid ett skadestånd i sak. Om gärningsmannen har medgett att betala be- loppet, eller vitsordat att betala det begärda beloppet om han eller hon fälls till ansvar för brottet, är domstolen bunden av medgivan- det eller vitsordandet. Detta innebär att en domstols förordnande om skadestånd kan vara avsevärt högre än vad som skulle följa av skadeståndsrättslig praxis. Först om gärningsmannen bestrider skadeståndsyrkandet prövar domstolen skäligheten av det. Denna prövning sker dock på grundval av den utredning som parterna lägger fram (se 35 kap. 6 § ). Även i dessa fall är alltså domstolens prövning beroende av hur parterna för sin talan. Det finns fall där domstolens sakprövning inte har blivit fullständig på grund av att det yrkade beloppet varit för lågt i förhållande till skadeståndsrättslig praxis. Det är också på det sättet att det inte alltid finns någon känd gärningsman. Det finns då av naturliga skäl inte någon dom i fråga om skadestånd från en domstol. Även om det finns en brottmåls- dom är det ibland så att ingen skadeståndstalan har förts av måls- äganden. Slutligen finns det fall där domstolen visserligen har prövat skade- ståndsyrkandet i sak men där domstolens bedömning avviker från 6 Sänkning skedde i och höjning i av de sakprövade domarna. I sådana fall torde parterna sakna incitament att överklaga domen. Det är en allmän erfarenhet att gärningsmannen sällan överklagar endast i skadeståndsfrågan, även om det rör sig om ett högre belopp. Ett överklagande som enbart avser ett enskilt anspråk ligger utanför försvararuppdraget.7 Det kan också vara så att gärningsmannen för domen inte har ekonomiska möjligheter att betala skadeståndet och saknar kännedom om aktiva regressverksamhet, som kan aktualiseras när gärningsmannen kanske har högre inkomst (beträffande regressverksamheten, se vidare kapitel 8). Att en domstols avgörande inte överensstämmer med praxis kan ha olika orsaker. Som har nämnts i det föregående kan en förklaring vara att någon av parterna eller båda har fört sin talan oskickligt så att domstolen har haft ett bristfälligt underlag för sin sakprövning. 5.4.2Olika förutsättningar i regelverken I brottsskadelagen finns bestämmelser som begränsar ersättnings- möjligheterna jämfört med vad som följer av skadeståndsrätten. Som har framgått i avsnitt 3.1.2 ska ett självriskbelopp som huvudregel räknas av från brottsskadeersättningen. Skadestånds- lagen saknar motsvarighet. Även om domstolen och Brottsoffer- myndigheten gör samma beloppsmässiga bedömning kommer därför beslutade ersättning att vara lägre med hänsyn till självrisken. Möjligheterna att få ersättning för sakskada och ren förmögen- hetsskada är större enligt skadeståndslagen än enligt brottsskade- lagen. Det gör att en domstols förordnande om skadestånd kan avse ett högre belopp än vad har lagliga förutsättningar att besluta. Vidare kan ersättning för kränkning på grund av ett ärekränkningsbrott utgå enligt skadeståndslagen, något som inte är möjligt enligt brottsskadelagen (se vidare kapitel 6). Dessa förhållanden kan leda till att be- stämmer ett lägre ersättningsbelopp – eller ingen ersättning alls – jämfört med vad en domstol kan förordna om med stöd av skade- ståndslagen. 7 Se NJA 2006 s. 464. Om det finns ett behov av biträde kan rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) beviljas, om förutsättningarna i lagen är uppfyllda. Som har framgått av avsnitt 3.2.3 är det möjligt att med stöd av 6 kap. 1 § skadeståndslagen jämka ett skadestånd om den skade- lidande har medverkat till skadan. Den bestämmelsen kan tillämpas både av domstolarna och av . Därutöver har emellertid ytterligare jämkningsmöjlig- heter enligt 9 § andra stycket brottsskadelagen (se avsnitt 3.1.2). Den omständigheten gör också att domstolarna och Brottsoffer- myndigheten har olika grundförutsättningar. Brottsoffermyndig- heten använder sig av jämkningsmöjligheterna i cirka 150 ärenden per år.8 När ersättningen jämkas sker det med stöd av 9 § andra stycket brottsskadelagen, dvs. om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande på visst sätt har ökat skaderisken.9 Brottsskadeersättningen är vidare beloppsmässigt begränsad till ett visst antal basbelopp (se avsnitt 3.1.2). Motsvarande begräns- ning finns inte i skadeståndslagen. 5.4.3Nya yrkanden och/eller omständigheter hos Ett annat förhållande som kan bidra till att domstolen och Brotts- offermyndigheten kommer till olika slutsatser är att sökanden har justerat sitt yrkande eller åberopar nya omständigheter eller bevis till stöd för sin ansökan om brottsskadeersättning. Enligt uppgift från är det vanligt med nya yrkanden. Det beror ofta på att den skadelidande har fått viss försäkringsersättning. Nya omständigheter och bevis är ofta att hän- föra till yrkanden om sveda och värk. Det kan röra sig om ett nytt läkarintyg eller att den skadelidande kan redovisa en definitiv sjuk- skrivningstid (något som inte var möjligt för dom- stolens bedömning). 8År 2011 jämkades brottsskadeersättningen helt i 121 ärenden. Halvjämkningar redovisas inte särskilt, men sker enligt uppgift från i omkring 20–30 fall . 9Till skillnad från 9 § första stycket, enligt vilket jämkning kan ske på grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida med tillämpning av 6 kap. 1 § skadeståndslagen. I de nordiska länderna gäller följande. Om ett ersättningskrav har fastställts av en dansk domstol bestäms brottsskadeersättningen till samma belopp, såvida inte gärningsmannen har godkänt skadeståndskravet eller skadestånds- beloppet. Om gärningsmannen godkänt beloppet kan brottsskade- ersättningen bestämmas antingen till ett högre eller till ett lägre belopp. I annat fall kan brottsskadeersättningen bestämmas till ett högre belopp om det finns särskilda skäl (se avsnitt 4.4.1). En skadeståndsdom som har tillkommit efter prövning i sak är alltså bindande i brottsskadeärendet. Av denna anledning har Erstat- ningsnævnet rätt att inträda som part i målet och att fullfölja talan mot domen. Nämnden kan härigenom utöva en viss kontroll över rättspraxis.10 Enligt uppgift från nämnden har möjligheten inte utnyttjats . I gäller att ett avgörande i ett ersättningsärende som har behandlats i domstol ska läggas till grund för beslutet om brotts- skadeersättning. Vid avvikelse till sökandens nackdel ska grunderna för avvikelsen uppges i beslutet (se avsnitt 4.4.2). Den isländska lagstiftningen innebär också att en domstols be- dömning av ett ersättningskrav i princip är styrande när brottsskade- ersättningen bestäms, dock inom de ramar som gäller för brotts- skadeersättningen i fråga om beloppsgränser m.m. (se avsnitt 4.4.3). De norska myndigheterna som beslutar om brottsskadeersätt- ning är inte bundna av domstolarnas beslut om ersättning, men myndigheterna bör enligt uttalanden i förarbetena inte minska ersättningen mer än vad som kan följa av skillnaderna i regelverken (se avsnitt 4.4.4). Domstolens avgörande anses vara tungt vägande, bl.a. eftersom den fattar sitt beslut efter förhandling med omedel- bar bevisupptagning. Avvikelser sker främst i tre situationer. Den första är när det motiveras av skillnader i regelverken, t.ex. vid er- sättning för sakskada, som bara kan ge brottsskadeersättning i fråga om kläder och andra personliga föremål som den skadelidande hade på sig vid skadetillfället. För det andra händer det att brottsskade- ersättningen reduceras eller faller bort t.ex. vid gänguppgörelser. Även om voldsoffererstatningsmyndigheterna och domstolen ska värdera den skadelidandes medverkan enligt samma regler, kan slutsatserna bli olika med anledning av att domstolen ska värdera vad som är rimligt att skadevållaren betalar, medan staten ska 10 Se , till (1999), s. 403. värdera vad som är rimligt att staten betalar. Den tredje situationen där avvikelse sker är när det har kommit fram nya och viktiga om- ständigheter efter domstolens prövning och det finns anledning att tro att domstolen skulle ha kommit till ett annat resultat om om- ständigheterna hade varit kända. Det finns ingen statistik i fråga om de fall där voldsoffererstatningsmyndigheterna avviker från domstolens avgörande. Beträffande , och () saknas specifika uppgifter om bundenhet till ett eventuellt domstolsavgörande. Beträffande , , (, och ) samt är det emellertid uttryckligt angivet att myndigheterna som beslutar om brottsskadeersättning är obundna av den bedömning som en domstol har gjort i ersättningsfrågan. 5.6.1Ökad information om regelverken Bedömning: Den kritik som har framförts mot gällande ord- ning tycks till viss del bygga på okunskap om gällande rätt och bristande förståelse för de motiv som ligger till grund för lag- regleringen. Berörda myndigheter, främst Brottsoffermyndig- heten, bör fortsätta sitt arbete med att förklara skillnaderna i regelverken. Som har framgått i avsnitt 5.1 har många svårt att förstå skillnaderna mellan av domstol meddelad dom och av utbetalad brottsskadeersättning. Detta gäller såväl den skadelidande som deltagare i den offentliga debatten. Vid utredningens möte med brottsofferorganisationer m.fl. framfördes uppfattningen att brottsoffret bör få det belopp som domstolen har beslutat och att en myndighet inte borde få ompröva domstolens dom. Det fram- hölls att det är såväl en principfråga som en trovärdighetsfråga. En utgångspunkt i direktiven är att brottsskadeersättningen även fortsättningsvis ska bedömas på skadeståndsrättslig grund. Brottsskadeersättning ska alltså inte utgå med ett i förväg bestämt belopp, till skillnad från försäkringsbranschens summaförsäkring. Att brottsskadeersättningen ska bestämmas på skadeståndsrättslig grund innebär att domstolen och ska följa samma regelverk i stor utsträckning, men inte i alla delar. Som har framhållits t.ex. i avsnitt 3.2.5 och avsnitt 5.1 är skadestånd och brottsskadeersättning två olika saker – skadestånd är ett civilrätts- ligt institut, medan brottsskadeersättningen är offentligrättslig.