sou · H0B365 · 2012-09-27 00:00:00 — Det är rimligt att anta att konstnärerna inom dessa områden i hög utsträckning kan använda sin språkliga kompetens. Kring uppger dock t.ex. att de arbetat inom vård och omsorg, ett område som ligger längre ifrån den konstnärliga kompetensen. 5.5Olika litterära inkomstkällors betydelse Av ovanstående har en allmän bild framträtt av det konstnärliga arbetets betydelse för den totala inkomsten och hur mycket tid som ägnas sådan verksamhet. Ingenting har dock sagts om hur de konstnärliga inkomstkällorna ser ut. En uppfattning om detta kan man få från tidigare undersökningar. Där har man bett medlemmarna redovisa hur stora litterära inkomster de haft från olika källor. Den senaste undersökningen är . Uppgifterna är intressanta då de visar på bredden i inkomstkällor även inom den litterära delen av verksamheten. 21Flisbäck, Konstnärernas inkomster, arbetsmarknad och försörjningsmönster, s. 50. 22Flisbäck, Konstnärernas inkomster, arbetsmarknad och försörjningsmönster, s. 54–60. 23Flisbäck, Konstnärernas inkomster, arbetsmarknad och försörjningsmönster, s. 68. Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet Källa: , Författarnas inkomster (2007), s. 32. Av diagrammet framgår hur inkomsterna från litterär verksamhet fördelar sig på olika typer av inkomstkällor (beräkningen grundas alltså på uppgivna inkomster från respektive källa). Det kan noteras att bokroyalties och översättarhonorar som väntat sägs utgöra de största inkomstkällorna med sammantaget 50 procent.24 Även ersättningar för medverkan i tidningar och tidskrifter representerar en betydande del av inkomsten, liksom framträdanden, som bidrar med en viss om än inte stor andel. Det senare är intressant då det ofta sägs att denna inkomstkälla kan komma att bli viktigare i ett klimat där författarens person står alltmer i centrum och det personliga mötet med publiken uppvärderats. Det kan förutsättas att de skattepliktiga stipendierna till över- vägande del kommer från författarfonden, vilket ju även den individuella biblioteksersättningen gör. Detta ger en sammantagen 24 Även 1993 genomförde en liknande enkätundersökning. Det kan konstateras att vissa förhållanden verkar ha förändrats . Framför allt har andelen av inkomsten som uppges komma från bokroyalties stigit och andelen från tidningar och tidskrifter minskat. I övrigt är det mer stabilt. För ett referat av den tidigare undersökningen se Boken i tiden (SOU 1997:141), s. 51–53. Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet andel av inkomsten från denna källa på . Olika resurser från författarfonden verkar alltså utgöra en relativt stor andel av de litterära inkomsterna. Ett annat sätt att närma sig denna fråga är genom Konstnärs- nämndens undersökning . Där ställdes frågan hur stor andel av inkomsten från direkt konstnärligt arbete som upp- skattades komma från lön/arvode respektive stipendier/priser.25 uppgav att de inte hade någon inkomst från lön eller arvode för sin direkt konstnärliga verksamhet, endast kring att de fick eller mer på detta sätt. Stipendier och priser uppgavs även här vara en betydelsefull inkomstkälla för ordkonstnärerna. Hälften uppgav att de i någon mån försörjt sin konstnärliga verksamhet denna väg. Uppgifterna speglar en situation där det är svårt för ordkonst- närerna att få betalt för sin konstnärliga produktion.26 Detta stämmer också med det generella mönster som lyfter fram, där det är just bland upphovspersonerna och egen- företagarna som stipendier och priser blir av störst betydelse. En slutsats som kan dras är att det är just i dessa kategorier som stipendier kan göra störst nytta och möjliggöra konstnärligt arbete. En stor andel av inkomsterna från stipendier och priser kan därmed förväntas härröra från författarfonden, men det finns även ett antal andra stipendiegivare, t.ex. akademier, kommuner och privata stiftelser. Även antalet litterära priser har ökat under och vissa av dem kan utgöra en intäktskälla av betydelse. Litteratursociologen har uppskattat att det i finns kring 140 litterära priser för skönlitteratur för en vuxen publik.27 De har enligt hans uppskattningar ett sammanlagt utdelningsvärde på i storleksordningen 6–(i detta ingår inte som ensamt är mer än så). 25Flisbäck, Konstnärernas inkomster, arbetsmarknad och försörjningsmönster, s. 75 f. 26Man ska hålla i minnet att de svarande i denna undersökning ändå representerar den mer väletablerade delen av konstnärskollektivet. 27Studien inkluderar alltså inte de priser som finns för bl.a. barn- och ungdomslitteratur, kulturjournalistik och översättarverksamhet. Se , Pengar, prestige, publicitet: Litterära priser och utmärkelser i 1786-2009, Samlaren: för litteratur- vetenskaplig forskning, årgång 131 (2010), s. 232–329. Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet De litterära upphovsmännens villkor på marknaden Utifrån ovanstående kan det således antas att kring hälften av upphovsmännens inkomster i genomsnitt avser litterär verksamhet. Enligt Författarförbundets undersökning utgörs sedan i snitt kring hälften av den litterära inkomsten av bokroyalties och översättar- honorar. Med andra ord kan det uppskattas att totalt sett inte mer än kring en fjärdedel av den totala inkomsten kommer från detta. Även om så är fallet är dessa (och andra) inkomster som erhålls på den egentliga bokmarknaden viktiga för många författare och översättare. ska man vara medveten om att det är stora skillnader mellan t.ex. författare inom olika genrer. Inkomsten av ett litterärt verk är i hög utsträckning beroende av upplagans storlek och försäljningen. Ett förlagsavtal med royalty- ersättning beräknad på traditionellt förlagsnettopris till åter- försäljare (f-pris) innebär att författaren får en procentuell andel av f-priset (som utgör s.k. royaltyunderlag), till viss del i förskott utifrån beräknad upplaga och försäljning (som garantihonorar utan återbetalningsskyldighet) och till viss del utifrån faktisk försäljning (vid förlagets årliga redovisning av försäljningen). Ett traditionellt f-avtal utgår från att det är förlaget som står för tryck, marknadsföring, distribution, lagerhållning m.m. och därmed den större ekonomiska utgiften och risken. Författaren står sin risk genom att erbjuda förlaget sitt litterära verk för utgivning och risken att verket inte säljs. Om f-priset för ett oillustrerat skönlitterärt verk för vuxna i normalutgåva är och författaren har rätt till av f-priset i royalty och bokens beräknade första upplaga är 3 000 exemplar, får författaren i regel ett garantihonorar om (dvs. hälften av det belopp hela första beräknade upplagan hade kunnat säljas för om boken hade sålts till fullt pris utan rabatter). Det beloppet får författaren brutto och erlägger själv skatt och sociala avgifter utifrån. har genom sin rådgivning till medlemmar och debutanter och granskandet av förlagsavtal noterat att storlek- en på de beräknade första upplagorna har minskat , vilket ger författare lägre inkomster av bokutgivningen initialt. Författaren kan dock tjäna lika mycket på bokförsäljningen totalt sett som tidigare om det trycks och säljs fler upplagor. Den ekonomiska tryggheten kan ändå sägas minska totalt sett eftersom Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet författarens garanterade inkomst – garantihonoraret som betalas ut vid kontraktstecknandet – minskar. Många förlag väljer numera också att erbjuda sina författare s.k. nettoavtal där förlaget höjer royaltysatsen något mot att förlaget har rätt att räkna av återförsäljarrabatter från royaltyunderlaget. Vidare blir det allt vanligare att förlag erbjuder författare s.k. vinstdelningsavtal där parterna delar lika på den eventuella vinsten efter det att förlaget först hämtat in sina kostnader för utgivningen. Ytterligare en trend på marknaden som har sett är att egenutgivningen bland författarna ökar kraftigt, liksom utgivningen genom mindre förlag/enmansförlag där författaren själv bekostar större delen av utgivningen. Även med standardavtal är inkomsterna av garantihonorar och royalty mycket små för vissa kategorier av författare. Ett illustrativt exempel är lyrik där garantihonoraret ofta uppgår till mycket små belopp och det sällan förekommer tilltryck och nya upplagor.28 Å andra sidan finns det genrer där utsikterna till inkomster är betydligt bättre, t.ex. spänningslitteratur eller vissa typer av barn- böcker. Dels säljs dessa generellt sett i större upplagor, och dels finns i vissa fall möjligheter till kringinkomster från användningen av figurer och liknande i andra sammanhang. Till ovanstående bild ska även läggas inkomster från t.ex. tidningar och tidskrifter (av de litterära inkomsterna i undersökning). Många upphovsmän är verk- samma både som kulturjournalister, kritiker och författare. Hur villkoren förändrats för att skriva kritik och kultur- journalistik är avhängigt förhållandena på tidnings- och tidskrifts- marknaden och kan inte till fullt ut behandlas här (se dock kapitel 11). Det kan dock konstateras att arvodena för t.ex. bokrecen- sioner i dagspressen ofta är låga eller till och med mycket låga.29 Detta påverkar naturligtvis möjligheterna att försörja sig denna väg, men även det litterära systemet i vid mening som är beroende av kvalificerad kritik. 28Jfr den enkät som redovisar i Vad tjänar en poet?, dagblad, . 29Enligt en sammanställning som gjort av vad svenska tidningsredaktioner betalar frilanskritiker. Se Aktuella arvoden för bokrecensioner på Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet Ovanstående redogörelse visar att gruppen mer eller mindre aktiva ordkonstnärer kan uppskattas till kring 3 000 personer. Av dessa är dock en mindre andel litterärt verksamma större delen av tiden, cirka en tredjedel är verksamma av arbetstiden enligt medlemsenkät. Den största yrkeskate- gorin inom gruppen är skönlitterära författare, därefter kommer facklitterära författare, översättare och slutligen dramatiker och dramaturger. Könsfördelningen är relativt jämn för hela gruppen, men ser man till de olika yrkeskategorierna finns det större skill- nader. Kvinnorna dominerar inom översättande och männen inom författargrupperna. Bland författarna verkar den absoluta majoriteten med svenska som arbetsspråk. Ett antal andra språk finns dock företrädda. Översättarna har engelska som största källspråk, därefter kommer tyska och övriga nordiska språk. Åldersfördelningen är generellt hög i ordkonstgruppen och de flesta bor i någon av storstads- regionerna. Det är otvetydigt att författar- och översättarkollek- tivet är en mycket högutbildad grupp. De allra flesta hade efter- gymnasial utbildning av något slag. Vad gäller inkomsterna visar det sig att alla de litterära yrkes- kategorierna ligger under befolkningsmedianen vad gäller förvärvs- inkomst. Markant under ligger de skönlitterära författarna och översättarna. Även om man ser till fördelningen i inkomstklasser sticker de skönlitterära författarna och översättarna ut, med betydligt högre andelar i de låga inkomstklasserna än befolkningen som helhet. Relativt många höginkomsttagare finns framför allt bland facklitterära författare. Även om inkomstklasserna inte är en uttömmande beskrivning av spridningen i kollektivet, indikerar den ändå en välkänd tendens: författarkollektivet präglas av en s.k. stjärnekonomi med en stor andel låga inkomster, relativt få medelinkomster och några få mycket höga. De riktigt höga inkomsterna syns inte i de siffror som presenterats här men bästsäljande författare kan få avsevärda inkomster från sitt litterära arbete. Detta förhållande är dock inte giltigt för översättarkategorin. Där är förvisso medianinkomsten något högre, och en större andel översättare än skönlitterära författare befinner sig i högre inkomstklasser, men det är ytterst få som tjänar riktigt mycket på sin litterära verksamhet. Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet När det kommer till nettoinkomsten borde förhållandena mellan befolkningen som helhet och de litterära yrkeskategorierna ha förändrats eftersom nettoinkomsten tar hänsyn till omfördel- ande effekter av bidrag och skatter. Denna utjämning är dock svår att se här. Däremot förefaller de litterära upphovsmannagrupperna ha högre självförsörjningsgrad än befolkningen i stort. Det gäller dock inte de skönlitterära författarna som jämfört med befolk- ningen har lägre andel med hög självförsörjningsgrad och större andel med hög bidragsandel av nettoinkomsten. De andra yrkes- kategorierna har ungefär samma andelar som befolkningen eller något bättre. De beräkningar som redovisats baserade på olika typer av medianinkomster är dock missvisande i två avseenden. För det första är utbildningsnivån mycket hög i dessa grupper vilket generellt sett borde leda till en högre inkomst. I befolkningen finns ett positivt samband mellan utbildningsnivå och inkomst vilket gör att en jämförelse med ett befolkningsurval med samma utbildnings- profil som dessa grupper har skulle visa på betydande skillnader. För att vara så pass högutbildade är de litterärt verksamma helt enkelt lågt betalda generellt sett. Vidare är siffrorna över medianinkomst tagna för sig missvis- ande då dessa grupper kompenserar med annat arbete i hög utsträckning. I stor utsträckning är det alltså andra inkomster än litterära som mäts. Enbart cirka en tredjedel av medlemmar uppskattas ägna av sysselsättningen åt litterär verksamhet. undersökning visar att även om uppskattningsvis av arbetstiden ägnas konst- närligt arbete så kommer av inkomsten från denna källa. Omvänt uppskattas av tiden ägnas icke-konst- närligt arbete medan det genererar av inkomsten. Slutsatsen är att ordkonstnärerna får en mindre andel av inkomsten från litterärt arbete än den tid de lägger ner och att detta inkomstgap fylls ut av kompletteringsarbete, ett arbete som ofta är bättre betalt. Att grupperna kompletteringsarbetar kan också vara en förklar- ing till att det trots allt finns ett relativt stort antal som har inkomst av tjänst i de undersökningar som redovisats här. Annars är dessa områden utpräglade egenföretagarbranscher: ordområdet är ett av de konstområden som har högst andel enskilda närings- idkare. Villkoren för de yrkesverksamma på ordområdet Oavsett verksamhetsområde så har egenföretagare och upphovs- personer en mer riskabel arbets- och inkomstsituation än konst- närer som främst är anställda eller utövare. motsvarar den ekonomiska ersättningen insatsen för den konstnärliga produk- tionen. Därtill finns ofta en stor osäkerhet om produktionen alls ska kunna avyttras. Då den konstnärliga verksamheten oftast sker före den betalning som erhålls för arbetet är det ofta bara en del av denna som får avsättning. Kärnproblemet för upphovsmän och egenföretagare är att inte få ersättning för sin konstnärliga arbetsinsats, medan arbetsbrist kan sägas utgöra huvudproblemet för anställda och utövare.30 De svårigheter som framträder när det gäller att få betalt för det konstnärliga arbetet gör att alternativa inkomstkällor blir mycket viktiga. En stor andel av de litterära inkomsterna uppskattas av t.ex. komma från författarfondens ersättningar och stipendier. Hälften av ordkonstnärerna uppger i Konstnärs- nämndens undersökning att de 2008 i någon mån försörjt sin litterära verksamhet genom stipendier eller priser. Ett annat förhållande, som inte speglas i inkomststatistik som enbart gäller ett visst år, är hur jämna inkomsterna är . En individ kan ha rejäla inkomster men försumbara nästa. Detta är utmärkande för upphovsmannagrupperna som saluför verk på en marknad. 30 I jämförelse med andra konstområden har ordområdet också en lägre andel arbetslösa och en lägre andel med arbetsmarknadsstöd enligt undersökningar. I Konstnärerna och trygghetssystemen (SOU 2003:21), s. 26, hävdades att endast ett litet antal författare skriver in sig vid arbetsförmedlingen. I betänkandet konstaterades även att det främst är en arbetstagare med längre anställningsperiod och regelbunden inkomst som stått modell för trygghetssystemens uppbyggnad och ersättningsnivåer (s. 18). har det arbetats för att skapa motsvarigheter för egenföretagare i socialförsäkringen och arbets- löshetsförsäkringen. Dessa förändringar har troligtvis betydelse även för konstnärer som driver eget företag. 6Ersättningar, stipendier och bidrag I kapitlet behandlas de statliga ersättningar, stipendier och bidrag som helt eller delvis är riktade till upphovsmän på ordområdet. Första delen av kapitlet behandlar ersättningar: inledningsvis det i sammanhanget kanske viktigaste ersättningssystemet, biblioteks- ersättningen. Därefter tas talboksersättningen upp och i följande avsnitt behandlas upphovsrättsliga ersättningar av olika slag, främst privatkopieringsersättningen samt vissa avtalslicenser. Andra delen av kapitlet rör bidragsordningar. Det innehåller en beskrivning av konstnärsbidrag, stöd till beställning av nyskriven svensk dramatik och inkomstgarantier. Avslutningsvis behandlas även verksamhetsbidragen till de s.k. centrumbildningarna, främst Översättarcentrum och Författarcentrum. Biblioteksersättningen är en av staten finansierad ersättning till upphovsmän för utlån av litterära verk vid folk- och skolbibliotek i . Utlån vid andra typer av bibliotek, t.ex. forsknings- bibliotek, ligger inte till grund för ersättning och systemet omfattar därför bara en viss andel av de lån som görs inom ramen för det allmänna biblioteksväsendet. Biblioteksersättningen är ett erkännande av vad som inter- nationellt brukar kallas Public Lending (PLR), dvs. författarnas rätt att få ersättning för nyttjandet av deras verk vid bibliotek.1 Enligt upphovsrättslagen har författare, kompositörer, konstnärer och andra som skapar litterära och konstnärliga verk vissa tidsbegränsade rättigheter till sina verk. 1 Ungefär 30 länder har någon form av PLR-system. För mer information och en översikt över hur systemen ser ut i olika länder, se Ersättningar, stipendier och bidrag uppkommer när verket skapas och varar normalt efter utgången av upphovsmannens dödsår. Rättigheterna består av den ekonomiska rätten och den ideella rätten. Den ekonomiska rätten har två delar, en rätt att framställa exemplar av verket och en rätt att göra verket tillgängligt för allmänheten. Verket görs tillgängligt för allmänheten dels när det framförs offentligt, dels när det visas offentligt och dels när exemplar av verket sprids till allmänheten på annat sätt. Den ideella rätten består också av två delar. För det första har upphovsmannen rätt att i den omfattning och på det sätt god sed kräver bli angiven när exemplar av hans verk framställs eller verket görs tillgängligt för allmänheten. För det andra har han rätt att motsätta sig såväl att verket ändras så att hans litterära eller konst- närliga anseende eller egenart kränks, som att verket görs tillgäng- ligt för allmänheten i en sådan form eller i ett sådant sammanhang som är kränkande för honom. Beträffande den ekonomiska rätten gäller en rad inskränkningar. Enligt 2 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konst- närliga verk (upphovsrättslagen) omfattar upphovsrätten till ett verk förvisso en ensamrätt för upphovsmannen att förfoga över verket genom att göra det tillgängligt för allmänheten genom försäljning, uthyrning, utlåning eller annan spridning av exemplar av verket. Denna s.k. spridningsrätt sträcker sig emellertid inte hur långt som helst. Så gäller som utgångspunkt enligt 19 § att ett exemplar av ett verk som med upphovsmannens samtycke över- låtits inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, får spridas vidare. Denna inskränkning i upphovsmannens ensamrätt till vidare spridning bygger på en generell regel inom upphovsrätten, den s.k. konsumtionsprincipen. Principen går ut på att när exemplar av ett verk med upphovsmannens samtycke har förts ut i handeln eller på annat sätt blivit spridda till allmänheten så är upphovsrätten därmed konsumerad såvitt gäller den vidare spridningen av exemplaren.2 Det brukar ibland sägas att den beskrivna inskränkningen i upphovsrättslagen är den rättsliga grunden för den fria biblioteks- utlåningen i . Det är dock enbart korrekt om man med fri 2 Från denna inskränkning i spridningsrätten finns i sin tur flera viktiga undantag. Av 19 § följer t.ex. att exemplar av verk, utom byggnader och brukskonst, inte får tillhandahållas allmänheten genom uthyrning eller andra jämförliga rättshandlingar utan upphovsmannens godkännande. Inskränkningen gäller inte heller filmverk eller datorprogram. Ersättningar, stipendier och bidrag biblioteksutlåning avser bibliotekens möjlighet att utan vederlag till rättighetshavarna låna ut litteratur. Det förbud mot användar- avgifter, dvs. användarnas fria tillgång till litteratur vid biblioteken, som gäller vid folkbiblioteken i , bygger inte på dessa bestämmelser utan regleras i 3 § bibliotekslagen (1996:1596). Biblioteksersättningens historia och införande Av inskränkningen i spridningsrätten följer alltså att upphovsmän- nen i svensk rätt inte har någon rätt till ersättning enligt upphovs- rättsliga regler för den utlåning av exemplar av litterära verk som sker på bibliotek. Detta var förhållandet redan innan den nuvarande upphovsrättslagen infördes och frågan vållade tidigt diskussion.3 hemställde hos Kungl. Maj:t att en licensavgift för låntagarna skulle införas. utreddes frågan också, både i syfte att belysa införandet av ett licenssystem och för att se över en möjlig utvidgning av författar- rätten.4 Inga åtgärder för att lösa frågan vidtogs dock till följd av dessa utredningar. Efter fortsatt debatt och införandet av ett ersättningssystem för författarna både i (1946) och (1947) kom frågan åter i rörelse. Efter debatt i , bl.a. om ett statligt bok- förlag, tillkallades 1948 en bred bokutredning. Utredningen fick även i uppdrag att se över frågan om ersättning igen. I betänkandet (SOU 1952:23) föreslogs en ersättning till författarna för biblioteksutlåningen. Ersättningen borde komma alla författare till del vars verk var skyddade enligt gällande upp- hovsrättsliga bestämmelser. Utredningen uppskattade dock att enbart cirka hälften av bok- lånen gällde skyddade verk. Den sammanlagda ersättningen borde dock ändå beräknas på alla lån. Den totala summan kunde sedan 3För biblioteksersättningens historia och utveckling se , Floden och virvlarna: Linjer och episoder ur författarfacklig historia (, 1993), främst s. 137–153, 165–170, 268–272, 307–320, 361–370, 398–418, 476–498, 565–575, 615–624, och Li , Statsstödda samhällskritiker: och stats- styrning i (, 1991), kapitel 4–5. 4Den första frågan behandlades av en utredning som gick under namnet biblioteks- lånesakkunniga, se Utredning och förslag rörande frågan om avgift för hemlån av böcker från bibliotek (SOU 1935:22). Den andra frågan behandlades av en särskilt sakkunnig i ett betänkande om en reform av auktorrätten, se Promemoria angående grunderna för en reform av lagstiftningen om rätt till litterära och musikaliska verk (SOU 1937:18). Frågan kom även efter att beslutet om biblioteksersättning fattats att tas upp av den s.k. auktorrätts- kommittén i Upphovsmannarätt till litterära och konstnärliga verk: lagförslag (SOU 1956:25). Ersättningar, stipendier och bidrag halveras och hälften användas för proportionerlig gottgörelse till enskilda författare. Den andra hälften borde fördelas bland för- fattarna efter individuell prövning. Det kunde innefatta pensioner till äldre författare och till författares efterlevande, understöd till förtjänta författare och bidrag till särskilda ändamål. Den proportionerliga ersättningen skulle fastställas efter årliga stickprovsundersökningar av utlåningsfrekvensen vid folk- och skolbiblioteken. Förslaget var också att anslaget skulle fördelas av en central instans, styrelsen för . I denna skulle både det allmänna och de olika författarföreningarna vara representerade. Mot bakgrund av utredningens förslag beslutade 1954 på kulturpolitiska grunder om en ersättning åt författare för utlåning av deras verk genom bibliotek. Departementschefen anförde i anslutning till förslaget (prop.