sou · H0B384 · 2012-12-18 00:00:00 — särskilda skäl kan vara att överträdelsen bedöms som ringa brott eller att det vid domstolens prövning har gått mycket sedan förbudstiden löpte ut.48 Sker flera förlängningar, får den samman- lagda tiden för förlängning inte vara . Talan om för- längning ska väckas eller ansökan därom göras innan förbudstiden har gått ut. Enligt huvudregeln är det åklagaren som för sådan talan. Om åklagaren i de fall som avses i 1 a och 2 §§ lagen om näringsförbud har förklarat sig avstå från att yrka förlängning, får ansökan i stället göras av . Den subsidiära talerätten infördes som fick talerätt enligt 1 a och 2 §§. I förarbetena anges inte något skäl till att även skulle ha rätt att yrka för- längning. Som har konstaterats finns det anledning att anta att skulle beteckna ett näringsförbud som ett straff i mening. Det saknas skäl att tro att en för- längning av ett tidigare meddelat näringsförbud skulle bedömas på något annat sätt. Nuvarande bestämmelser tillåter emellertid att åklagaren eller, i vissa fall, ansöker om förlängning i en särskild process. Såsom lagen är utformad kan allt- så frågan om straffrättsligt ansvar för överträdelse av näringsförbud behandlas i en process och frågan om förlängning av näringsför- budet i en annan. I sådana fall kommer samma eller väsentligen samma omständigheter (överträdelsen av näringsförbudet) att bli föremål för två skilda processer. Vi har inte hittat några exempel på att den angivna situationen har uppstått, utan den normala ordningen torde vara att det är åklagaren som väcker talan om förlängning och att detta sker i samband med åtalet för överträdelse av näringsförbud. Risken för att en och samma överträdelse av ett näringsförbud blir föremål för två skilda processer framstår därför i praktiken som liten. Enligt vår mening är det emellertid otillfredsställande att lagen överhuvud- taget ger utrymme för något som måste antas stå i strid med . 48 Se prop. 1995/96:98 s. 38. Näringsförbud i förhållande till I förlängningsfallet aktualiseras även den grundläggande rätts- säkerhetsprincipen att ingen ska betraktas som skyldig till brott utan att en domstol har konstaterat hans eller hennes skuld efter ett förfarande i vilket han eller hon har fått tillfälle att försvara sig mot anklagelsen (den s.k. oskuldspresumtionen). Denna princip kommer till uttryck i artikel 6.2 i Europakonventionen.49 har berört oskuldspresumtionen i en rad avgöranden. Här ska bara i korthet redovisas ett fåtal av dessa. I fallet Leutscher mot Nederländerna50 hade sökanden i första instans dömts för skattebrott. På grund av preskription ogillades åtalet mot honom i den andra instansen. Trots detta vägrades han ersättning för vissa kostnader, med motiveringen att han hade dömts i första instans och att utredningen inte gav anledning till tvivel om att denna bedömning var riktig. konstaterade att den nederländska domstolen vid behandlingen av kostnadsfrågan hade haft rätt att ta hänsyn till att det kvarstod en misstanke mot sökanden men inte att avgöra huruvida han hade gjort sig skyldig till brott. Enligt borde dock den nederländska domstolens uttalande inte förstås som ett konstaterande att sök- anden var skyldig till brott. Någon överträdelse av artikel 6.2 ansågs därmed inte ha skett (punkterna 31 och 32 i domen). Till motsatt utgång kom i fallet Erkol mot Turkiet51. Sökanden hade åtalats för brott mot en bank men rätte- gången lades ner med anledning av en lag som föreskrev att rätte- gångar avseende brott som hade begåtts före ett visst datum inte skulle fullföljas. Sökanden avskedades och förpliktades av arbets- domstolen att utge skadestånd, med motiveringen att han hade för- skingrat pengar men inte blivit dömd på grund av den nya lagen. Efter det att sökanden hade väckt talan vid arbetsdomstolen angå- ende avskedandet, avslogs hans talan med samma motivering. ansåg att artikel 6.2 hade kränkts, eftersom det i de turkiska domstolarnas motiveringar hade angetts att sökanden hade gjort sig skyldig till brott (punkterna 41 och 42 i domen). Artikel 6.2 hindrar dock inte att en domstol i ett från brottmålet skilt skadeståndsmål uttalar sig i frågor som har bäring på brott- målet. har erinrat om skillnaden mellan straff- 49Av artikel 6.2 följer att var och en som blivit anklagad för brott ska betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställs. 50Den , ansökan nr 52/94. 51Den , ansökan nr 50172/06. Näringsförbud i förhållande till ansvar och skadeståndsansvar i fråga om beviskravets styrka och har framhållit att det fanns situationer då skadestånd kan utgå trots en frikännande dom. Avgörande för om artikel 6.2 kränkts är om det i motiveringen för att skadeståndsskyldighet föreligger ingår ett ställningstagande till det straffrättsliga ansvaret. I fallen Ringvold och Y, båda mot Norge52 prövades denna fråga. I fallet Ringvold konstaterade att den norska domstolen vid prövningen av en skadeståndstalan inte hade tagit ställning till det straffrättsliga ansvaret (punkten 38 i domen). Till motsatt utgång kom i fallet Y där den norska domstolen uttalade att det var mycket sannolikt att sökanden hade begått det brott han hade åtalats för. Detta utgjorde enligt ett ifråga- sättande av sökandens oskuld, vilket inte var förenligt med artikel 6.2 (punkterna 44–47 i domen). Möjligheten att förlänga ett näringsförbud är inte beroende av om den person som har näringsförbud verkligen döms för en överträdelse av förbudet. Avgörande är i stället om ett närings- förbud har överträtts. Därmed är det exempelvis möjligt att för- länga ett näringsförbud trots att överträdelsen har preskriberats och alltså inte föranleder straffansvar.53 Vi har tidigare konstaterat att det finns anledning att anta att skulle bedöma såväl ett näringsförbud som en förlängning av ett näringsförbud som straff i mening. Som har konstaterats tillåter emellertid det svenska regelverket om näringsförbud att en person på en och samma gång frias från ansvar för en påstådd överträdelse av näringsförbud sam- tidigt som han eller hon, i mening, straffas för överträdelsen genom en förlängning av näringsförbudet. Med hänsyn till vad som ovan redovisats om oskuldspresumtionen, finns det anledning att ifrågasätta om en sådan ordning är förenlig med åtagande enligt . 52Den , ansökan nr 34964/97 och 56568/00. 53Se exempelvis dom i mål nr B 6583-11. Näringsförbud i förhållande till 4.9Hur bör konflikterna med hanteras? 4.9.1En begränsning av möjligheterna att föra talan om näringsförbud Förslag: Ett yrkande om näringsförbud ska inte kunna tas upp till prövning, om 1.den person som yrkandet riktar sig mot redan har varit före- mål för annan prövning, 2.avgörandet i det ärendet har innefattat en prövning av samma eller väsentligen samma omständigheter som åberopas till grund för yrkandet, och 3.det tidigare avgörandet har vunnit laga kraft. Även om vi inte har hittat något konkret exempel på att det har meddelats näringsförbud i strid med förbudet mot dubbla brott- målsprocesser, har vi gjort bedömningen att det förekommer ett antal situationer där förbudet kan aktualiseras. Flertalet av dessa situationer torde visserligen uppkomma enbart mycket sällan. Enligt vår mening är det emellertid otillfredsställande att lagen inte för- hindrar att situationer av detta slag uppstår, eftersom det innebär en viss risk för kränkning av rättigheter som skyddas i . Vi anser därför att det bör införas en bestämmelse som hanterar problemet. Frågan är då hur en sådan bestämmelse bör utformas. I för- arbetena till 2 § lagen om näringsförbud skisserade en undantags- regel av innebörd att näringsförbud inte fick meddelas på kon- kurrensrättslig grund om den som talan om näringsförbud riktades mot tidigare för samma överträdelse hade dömts att betala konkurrensskadeavgift enligt konkurrensskadelagen, hade godkänt ett avgiftsföreläggande enligt samma lag eller hade ålagts en påföljd av respektive en myndighet i en annan med- lemsstat.54 Den skisserade bestämmelsen bör i väsentliga avseenden kunna utgöra förebild för en ny reglering, fastän givetvis utan den begränsning till konkurrensskadeavgifter e.d. som var aktuell i det tidigare lagstiftningsärendet. I några avseenden bör dock den nya bestämmelsen utformas på ett något annorlunda sätt. 54 Se prop. 2007/08:135 s. 176. Näringsförbud i förhållande till För det första; för att bestämmelsen ska träffa alla de situationer som kan omfattas av förbudet mot dubbla processer bör den inte göras beroende av att näringsidkaren har påförts avgift eller tillägg i den tidigare processen. För det andra bör bestämmelsen inte göras beroende av att den tidigare processen har avsett samma överträdelse. Mot bakgrund av den praxis som inleddes med fallet Zolotukhin bör avgörande för om en tidigare brottmålsprocess hindrar en talan om näringsförbud i stället vara om de båda processerna innefattar en prövning av samma eller väsentligen samma omständigheter och att det tidigare avgörandet har vunnit laga kraft. 4.9.2En begränsning av möjligheterna att förlänga näringsförbud Förslag: Förlängning av näringsförbud ska endast kunna be- slutas, om åklagaren för talan om sådan förlängning i samband med åtal för överträdelse av näringsförbud och den som har nä- ringsförbud därvid döms för en sådan överträdelse. rätt att föra talan om förlängning av näringsförbud tas bort. Förbudet mot dubbla brottmålsprocesser har som rutin att väcka talan om förlängning i samband med det väcks åtal för överträdelse av nä- ringsförbud. På så sätt kommer både frågan om straffrättsligt an- svar och frågan om förlängning att hanteras i en och samma process och därmed uppkommer inte någon konflikt med förbudet mot dubbla brottmålsprocesser. Nuvarande lagstiftning hindrar emeller- tid inte att – om åklagaren har förklarat sig avstå från att yrka förlängning – gör en särskild ansökan om förlängning. Om en sådan ansökan görs, aktualiseras förbudet mot dubbla brottmålsprocesser. Ett sätt att komma tillrätta med detta problem är att införa en bestämmelse om att en talan om förlängning av näringsförbud får föras enbart i samband med åtal för överträdelse av näringsförbud. Det som talar för att problemet bör lösas just på det sättet är att Näringsförbud i förhållande till frågan om förlängning är nära förknippad med ett åtal för över- trädelse av förbudet. Det är därför naturligt att de båda frågorna alltid hanteras i en och samma process. Visserligen får lösningen till effekt att rätt att föra talan om för- längning försvinner. Detta torde emellertid inte ha någon praktisk betydelse. Vi har inte hittat några exempel på att Kronofogde- myndigheten har fört talan om förlängning. Till detta kommer att de skäl som har motiverat en talerätt för – att det skulle korta handläggningstiderna samt att Kronofogde- myndigheten har en särskild sakkunskap i betalningsunderlåtelse- och konkursfallen55 – saknar egentlig relevans när det inte är fråga om att meddela ett nytt näringsförbud utan om att på grund av en överträdelse av ett befintligt förbud förlänga detta. Vi föreslår därför att bestämmelserna om talan om förlängning förändras i enlighet med vad vi nu har sagt. Ett näringsförbud kan enligt gällande rätt förlängas även om den person som har näringsförbud inte döms för överträdelse av för- budet. Som vi redan har varit inne på kan det ifrågasättas huruvida denna ordning är förenlig med den i intagna oskuldspresumtionen. Vi föreslår därför att förlängning av näringsförbud får beslutas enbart om den person som har näringsförbud också döms för över- trädelse av förbudet. En sådan bestämmelse kan inte anses innebära någon egentlig begränsning i möjligheterna att besluta om för- längning. torde frågan om förlängning i det stora fler- talet fall hanteras i samband med att någon döms för överträdelse av näringsförbud. Visserligen får den föreslagna bestämmelsen till följd att det inte blir möjligt att besluta om förlängning när ett åtal för överträdelse av näringsförbud ogillas enbart på grund av pre- skription. Enligt vår mening är det emellertid principiellt riktigt att näringsförbudet i en sådan situation inte förlängs. 55 Se prop. 1998/98:44 s. 18 f. Vi ska, enligt kommittédirektiven, utreda förutsättningarna för att införa en skyldighet för en revisor att anmäla upptäckt eller miss- tanke om överträdelse av näringsförbud till åklagare. Vidare ska vi utreda förutsättningarna för att införa en skyldighet för en revisor att på begäran lämna upplysningar till i ärenden om misstänkt överträdelse av ett näringsförbud. I direktiven påpekas att en revisor under revisionen av ett före- tag kan uppmärksamma förhållanden, t.ex. användning av bulvan, som utgör grund för misstanke om att ett näringsförbud har över- trätts. En skyldighet att agera vid upptäckt av eller misstanke om över- trädelse av ett meddelat näringsförbud eller att på begäran lämna upplysningar till skulle, enligt direktiven, kunna öka efterlevnaden av näringsförbud och skapa bättre förut- sättningar för tillsynen av dessa. Enligt direktiven ska vi även belysa de svårigheter som en skyldig- het att på begäran lämna upplysningar till skulle kunna orsaka revisorn. 5.2Lagkrav på revision och revisorer Vad är revision? Bestämmelser om revision av företag och om dem som ska utföra revisionen, revisorerna, finns i flera olika lagar, däribland aktie- bolagslagen (2005:551), lagen (1987:667) om ekonomiska för- eningar och revisionslagen (1999:1079). Revisorernas uppgift enligt dessa lagar är att granska ett företags förhållanden på visst sätt. de första lagbestämmelserna om revision tillkom torde denna gransk- ning enbart ha skett i syfte att tillgodose delägarnas intresse av att företagets förhållanden granskades. har kretsen av dem som revisionen ska skydda vidgats. I förarbeten och doktrin har sålunda framhållits att också borgenärer, anställda m.fl. utgör revisionens intressenter. Till att börja med ställdes inte några särskilda krav på dem som skulle fungera som revisorer i företagen. Revisorn kunde alltså vara en lekman. finns det emellertid en yrkeskår av s.k. kvalificerade revisorer (auktoriserade eller godkända revisorer).1 De kvalificerade revisorernas verksamhet är i betydande utsträckning reglerad i lag (se revisorslagen [2001:883]). Samtliga kvalificerade revisorer står under tillsyn. Det innebär bl.a. att nämnden kan besluta om disciplinära åtgärder mot dessa revisorer och i vissa fall även upphäva revisorernas auktorisation eller god- kännande. I ett aktiebolag ska det som huvudregel alltid finnas minst en revisor. En revisor i ett aktiebolag ska alltid vara auktoriserad eller godkänd revisor. Fram var revisionsplikten för aktiebolag undan- tagslös. Genom en lagändring som trädde i kraft ändrades detta så att privata aktiebolag numera kan välja bort revisionen genom att i sin bolagsordning ta in en bestämmelse om att bolaget inte ska ha någon revisor. Denna möjlighet står dock öppen endast för mindre aktiebolag, nämligen aktiebolag som inte över- skrider mer än ett av tre gränsvärden; medelantalet anställda har under vart och ett av uppgått till högst 3, bolagets redovisade balansomslutning har för vart och ett av uppgått till högst och bolagets redovisade nettoomsättning har för vart och ett av uppgått till högst 3 miljoner kronor.2 Enligt uppgift från är det () cirka 71 000 aktiebolag som – sedan de nya reglerna trädde i kraft – har ändrat sin bolagsordning, tagit bort kravet på revision och 1Gruppen kvalificerade revisorer kan delas in i tre undergrupper: 2.godkända revisorer som har avlagt revisorsexamen, och 3.godkända revisorer som inte har avlagt revisorsexamen. 2Se 9 kap. 1 och 1 a §§ aktiebolagslagen (2005:551). avregistrerat sina revisorer. Bland nyregistrerade aktiebolag har valt att inte ha någon revisor. Totalt finns det drygt 420 000 aktiebolag i aktiebolagsregistret. Av dessa har 295 000 fort- farande en eller flera revisorer. Revision av ekonomiska föreningar För ekonomiska föreningar gäller att de alltid ska ha minst en revisor. Revisionsplikten i ekonomiska föreningar är dock av annat slag än i aktiebolag i och med att revisorn i en ekonomisk förening normalt inte behöver vara auktoriserad eller godkänd revisor. Först om den ekonomiska föreningen är mycket stor måste det i föreningen finnas minst en kvalificerad revisor; denne ska då vara auktoriserad revisor eller godkänd revisor som har avlagt revisorsexamen.3 För flertalet andra typer av företag regleras skyldigheten att ha revisor av revisionslagen(1999:1079). Enligt 2 § revisionslagen är lagen tillämplig på företag som enligt 6 kap. 1 § bokföringslagen (1999:1078) är skyldiga att avsluta bokföringen med en årsredo- visning, dock inte företag för vilka regler om revision finns i någon annan lag. Lagen är därmed tillämplig på vissa större handelsbolag samt på handelsbolag med en eller flera juridiska personer som delägare. Ifråga om det senare slaget av handelsbolag är dock kravet på revisor begränsat på i huvudsak samma sätt som i aktiebolagslagen.4 Lagen är också tillämplig på vissa andra större företag, t.ex. större näringsdrivande ideella föreningar. Enligt 3 § revisionslagen ska ett företag som omfattas av lagen alltid ha minst en auktoriserad eller godkänd revisor. I fråga om utländska filialer gäller numera att den verkställande direktörens förvaltning och filialens räkenskaper i vissa fall ska granskas av minst en auktoriserad eller godkänd revisor. Förut- sättningarna för detta är väsentligen desamma som förutsätt- ningarna för revisionsplikt enligt revisionslagen. 3Här bortses från den sällan tillämpade bestämmelsen som ger möjlighet att besluta att föreningens revisor ska vara auktoriserad eller godkänd revisor (se 8 kap. 6 § lagen [1987:667] om ekonomiska föreningar). 4Se 2 § andra stycket revisionslagen. En revisor har tystnadsplikt. Enligt 9 kap. 41 § aktiebolagslagen får inte en revisor till en enskild aktieägare eller till någon utomstående obehörigen lämna upplysningar om sådana bolagets angelägenheter som revisorn får kännedom om när han eller hon fullgör sitt upp- drag, om det kan vara till skada för bolaget. Liknande bestämmelser finns i lagen om ekonomiska föreningar m.fl. lagar.5 Tystnads- plikten är motiverad av att revisorn i princip har full insyn i bolagets verksamhet och därmed kan få tillgång till affärshemlig- heter samt andra känsliga uppgifter. Brott mot tystnadsplikten kan resultera i att revisorn blir skadeståndsskyldig6 eller – i allvarligare fall – att bestämmelserna i om trolöshet mot huvud- man blir tillämpliga.7 Tystnadsplikten begränsas av att revisorn i sin revisionsberättelse ska anmärka om en styrelseledamot eller den verkställande direktören har företagit någon åtgärd eller gjort sig skyldig till någon försummelse som kan leda till ersättnings- skyldighet.8 Därtill bryts revisorns tystnadsplikt i ytterligare ett antal situationer (se avsnittet nedan). I 26 § revisorslagen (2001:883) finns ytterligare bestämmelser om tystnadsplikt, tillämpliga på auktoriserade och godkända revisorer. Enligt dessa bestämmelser får revisorn inte, till fördel för sig själv eller till skada eller nytta för någon annan, använda upp- gifter som han eller hon har fått i sin yrkesutövning. Revisorn får inte heller obehörigen röja sådana uppgifter. Bestämmelserna gäller inte enbart vid revision utan även i andra uppdrag som ingår i en revisors yrkesutövning. Överträdelser av tystnadsplikten kan för- anleda disciplinära åtgärder enligt revisorslagen. 5Se 4 a kap. 20 § sparbankslagen (1987:619), 8 kap. 16 § första stycket lagen om ekonomiska föreningar, 4 kap. 15 § första stycket stiftelselagen, 7 a kap. 20 § lagen (1995:1570) om med- lemsbanker och 35 § revisionslagen. 6Se exempelvis 29 kap. 2 § aktiebolagslagen och 13 kap. 2 § lagen om ekonomiska föreningar. 7Se 10 kap. 5 § . 8Se 9 kap. 33 § andra stycket aktiebolagslagen och 8 kap. 13 § tredje stycket lagen om ekonomiska föreningar. 5.4Situationer när revisorns tystnadsplikt bryts 5.4.1Revisorns skyldighet att agera vid misstanke om brott Revisors skyldigheter enligt gällande rätt En revisors tystnadsplikt begränsas bl.a. av bestämmelserna i 9 kap. 42–44 §§ aktiebolagslagen. Enligt dessa bestämmelser ska en revisor i ett aktiebolag vidta vissa i lagen närmare angivna åtgärder om han eller hon finner att det kan misstänkas att en styrelse- ledamot eller den verkställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till vissa typer av brott. De brott som häver tystnadsplikten är uppräknade i 9 kap. 42 §. Det rör sig om brott av ekonomiskt slag som exempelvis bedrägeri, bok- föringsbrott, skattebrott och försvårande av skattekontroll. Enligt andra stycket i samma paragraf ska revisorn även vidta motsvarande åtgärder om han eller hon finner att det kan misstänkas att någon inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till olika slag av mutbrott.9 Vid misstanke om brott av de angivna slagen ska revisorn enligt 9 kap. 43 § aktiebolagslagen utan oskäligt dröjsmål underrätta styrelsen om sina iakttagelser. Syftet med bestämmelsen är att fästa företagsledningens uppmärksamhet på förhållandet, undanröja oklarheter och initiera ett avhjälpande av de skadliga effekter som den brottsliga handlingen har gett upphov till.10 Någon anmälan behöver dock inte göras om det kan antas att styrelsen inte skulle vidta några skadeförebyggande åtgärder med anledning av under- rättelsen eller en underrättelse av annat skäl framstår som menings- lös eller stridande mot syftet med underrättelseskyldigheten. Enligt 9 kap. 44 § aktiebolagslagen ska revisorn senast efter underrättelsen till styrelsen i en särskild handling till åklagare redogöra för misstanken samt ange de omständigheter som misstanken grundar sig på. Sådan skyldighet föreligger dock inte om den ekonomiska skadan av det misstänkta brottet har ersatts och övriga menliga verkningar av gärningen har avhjälpts, det misstänkta brottet redan har anmälts till polismyndighet eller åklagare eller det misstänkta brottet är obetydligt. I förarbetena till bestämmelserna framhölls att det i revisorns uppgifter ingår inte enbart att verka i aktiebolagets och aktieägarnas 9Se 10 kap. 5 a–5 e §§ . 1997/98:99 s. 162. intresse utan att till uppgifterna hör också att skydda utomståendes intressen. Av den anledningen fanns det, enligt regeringen, skäl för att utforma reglerna kring revision så att revisorn på ett effektivt sätt kan ingripa mot sådana oegentligheter i bolaget som riktar sig mot bolaget eller dess intressenter.11 Vidare uttalades följande. Att ålägga revisorn uppgifter av renodlat straffrättslig natur gentemot bolaget – exempelvis en mera långtgående skyldighet att anmäla inom bolaget förekommande brottslighet – skulle emellertid stämma mindre väl överens med revisorns roll som bolagets förtroendeman. Det kan också med fog hävdas att åtgärder och lagföring av brott ligger vid sidan av revisorns naturliga verksamhetsområde. Regler om revisors rätt eller skyldighet att göra anmälan till polis eller åklagare bör därför inte utformas så att de blir till en del av ett straffrättsligt sanktions- system. Reglerna bör i stället i första hand utformas så att de kan användas som instrument i revisorns arbete att – i bolagets och dess intressenters intresse – motverka oegentligheter inom bolaget. Får de en sådan utformning låter de sig enligt regeringens mening väl förenas med den nuvarande revisorsrollen.12 Under lagstiftningsarbetet framhöll flera remissinstanser att en anmälningsskyldighet riskerade att störa samarbetet mellan revisorn och företagsledningen och att det därmed också fanns en risk för att revisorn skulle få mer begränsad tillgång till information . Enligt regeringen var det därför av vikt att reglerna utformades på sådant sätt att möjligheten till ett förtroendefullt samarbete inte påverkades i onödan.