sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — En bestämmelse med sådan innebörd ska införas i räntelagen. Bedömning: Det finns inte behov av en tvingande regel om räntenivån i förhållanden mellan näringsidkare. Direktivets krav och behovet av lagstiftning Myndigheter har ett särskilt ansvar att betala sina skulder . Om så ändå inte sker, är det angeläget att borgenären kompenseras för detta. Mot denna bakgrund anges direktiv att om gäldenären är en myndighet eller ett annat offentligt organ får dröjsmålsräntan inte understiga den lagstadgade räntan (artikel 2.6 och 4.1). Detta innebär att dröjsmålsräntan inte får understiga referensräntan med ett tillägg av . Denna ovillkorliga direktivbestämmelse är tvingande. Eftersom den svenska regleringen om nivån på dröjsmålsräntan – 6 § räntelagen – är dispositiv, krävs en lagändring. För att uppfylla direktivets krav bör en regel som gör dröjsmålsräntans nivå tvingande i vissa fall införas i räntelagen. Bestämmelsen bör ange att ett avtalsvillkor som föreskriver en lägre dröjsmålsränta än referensräntan med ett tillägg av inte är tillåtet. Av samma skäl som vi angett i avsnitt 8.3 när det gäller ogiltighetsregeln, bör rättsföljden vid överträdelse av förbudet vara ogiltighet; ett sådant avtalsvillkor ska vara utan verkan mot borgenären. Detta får till följd att lagstadgad ränta – enligt 6 § räntelagen – ska tillämpas i stället. Direktivbestämmelsen gäller för myndigheter i gäldenärsrollen, när en näringsidkare ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. Denna typ av transaktioner måste därför uppenbarligen omfattas av den tvingade regleringen. Av de skäl som anges i avsnitt 8.3, anser vi att bestämmelsen inte bör omfatta avtal utanför direktivområdet. Det krävs inte någon särskild reglering angående sedvänjor eller handelsbruk som anger en lägre räntenivå (jfr avsnitt 8.3). Ett handelsbruk eller en sedvänja som strider mot en tvingande civilrättslig bestämmelse är nämligen enligt allmänna rättsprinciper inte bindande mellan parterna.8 Sammanfattningsvis anser vi att det bör införas en lagregel i räntelagen som anger att ett avtalsvillkor som innebär att dröjsmålsränta ska beräknas enligt en lägre räntefot än den lagstadgade räntan, är utan verkan mot borgenären. Bestämmelsen ska vara tillämplig när en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet mot betalning tillhandahåller varor eller tjänster till en myndighet eller ett annat offentligt organ. En regel om räntenivån i förhållanden mellan näringsidkare? Den tvingande regeln om att det i näringsidkarförhållanden ska finnas en rätt till dröjsmålsränta (se avsnitt 8.3), skulle kunna kringgås genom att parterna avtalar om en mycket låg dröjsmålsränta. Vi har därför övervägt att låta den föreslagna bestämmelsen om dröjsmålsräntans höjd vid myndigheters transaktioner, helt eller delvis gälla även för företag, trots att direktivet inte innehåller något sådant krav. 8 Jfr 3 § köplagen och prop. 1988/89:76 s. 66. Som framgår i avsnitt 6.5 finns i svensk rätt goda möjligheter att angripa oskäliga avtalsvillkor. Ett typexempel på ett avtalsvillkor som bör bedömas som oskäligt är ett villkor som syftar till att kringgå tvingande lagstiftning. Ett avtal som anger att dröjsmålsränta ska utgå enligt en mycket låg räntesats, t.ex. endast någon enstaka procent, skulle ofta framstå som ett försök att kringgå den tvingade regleringen om rätt till dröjsmålsränta. Ett sådant avtalsvillkor skulle kunna jämkas med stöd av 36 § avtalslagen. En sedvänja med sådant innehåll skulle normalt inte heller anses bindande mellan parterna (se prop. 1975/76:81 s. 121 och avsnitt 6.5). Vi anser därför att det inte finns behov av en regel om räntenivån i förhållanden mellan näringsidkare. Om en fordran inte betalas , uppstår kostnader för borgenären. För att motverka förekomsten av sena betalningar och att minska de negativa effekterna, är det viktigt att borgenären kompenseras för sådana kostnader. Vid sidan av regler om dröjsmålsränta, var borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader en av huvudåtgärderna direktiv. Borgenären skulle ha rätt till skälig ersättning från gäldenären för alla relevanta indrivningskostnader som uppstått till följd av den sena betalningen. Vid genomförandet av direktivet bedömdes svensk rätt redan uppfylla detta krav.1 En nyhet direktiv är att borgenären vid en betalningsförsening ska ha till ersättning med ett fast belopp om . Därutöver ska borgenären ha rätt till skälig ersättning för de övriga indrivningskostnader som överstiger det fasta beloppet, exempelvis kostnader som har uppkommit på grund av att en jurist eller en indrivningsbyrå anlitats (artikel 6). I detta kapitel redovisas våra överväganden angående borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader. Inledningsvis behandlas frågan om ersättning med ett fast belopp (avsnitt 9.2), följt av våra slutsatser när det gäller ersättning för indrivningskostnader i övrigt (avsnitt 9.3) och om ersättningsbeloppens storlek bör regleras i lag eller förordning (avsnitt 9.4). Slutligen diskuteras nivån på nuvarande ersättningsbelopp (avsnitt 9.5) och om det bör införas en ogiltighetsregel när det gäller vissa avtal om indrivningskostnader (avsnitt 9.6). 2001/02:132 s. 33 ff. 9.2Ersättning med ett fast belopp Förslag: Om en borgenär i ett förhållande mellan näringsidkare har rätt till dröjsmålsränta till följd av att en fordran på betalning för varor eller tjänster inte har betalats , ska gäldenären vara skyldig att – utöver dröjsmålsränta – betala en förseningsersättning på till borgenären. Motsvarande ska gälla när gäldenären är en myndighet eller ett annat offentligt organ. Om förseningsersättning har utgått, ska gäldenären vara skyldig att betala ersättning för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan endast till den del den sammanlagda ersättningen för åtgärderna överstiger förseningsersättningen. Bestämmelser med denna innebörd ska införas i inkassokostnadslagen. I likhet med vad som gäller för övrig ersättning enligt inkassokostnadslagen ska inom ramen för den summariska processen utan invändning från gäldenären, pröva riktigheten av ett yrkande om förseningsersättning. En lagändring med denna innebörd ska göras i lagen om betalningsföreläggande och handräckning. En nyhet direktiv är borgenärens automatiska rätt till ersättning med ett fast belopp vid betalningsdröjsmål; en form av förseningsersättning. Som framgår i avsnitt 4.5 erbjuder svensk lagstiftning goda möjligheter till kompensation för borgenärens indrivningskostnader. Det finns dock inte någon automatisk rätt till en sådan förseningsersättning som direktivet föreskriver. Direktivets krav är i princip tvingande i detta avseende och det finns därför ett behov av lagstiftning. 9.2.2Utformningen av en regel om förseningsersättning Bör förseningsersättningen betraktas som dröjsmålsränta eller som en indrivningskostnad? I vårt uppdrag ligger att som första alternativ pröva om det fasta beloppet bör ersätta dröjsmålsränta när räntan understiger . Ett alternativ är att beloppet i stället ska anses utgöra en del av den rätt till ersättning som en borgenär har enligt inkassokostnadslagen. Av direktivet framgår inte klart vad det fasta beloppet egentligen avser att kompensera. Direktivbestämmelsen anger att det fasta beloppet ska utgöra ersättning för borgenärens egna indrivningskostnader (artikel 6.2). I skälen till direktivet specificeras att det rör sig om administrativa och interna kostnader till följd av sena betalningar (ingresspunkt 19). Vad sådana kostnader mer konkret kan antas bestå i framgår dock inte. Vi tolkar direktivet som att det fasta beloppet ska kompensera för de kostnader som uppstår för borgenären redan inledningsvis till följd av den försenade betalningen. Det är otvivelaktigt så att betalningspåminnelser och inkassokrav medför kostnader för borgenären. Redan innan sådana åtgärder har vidtagits kan dock kostnader ha uppstått i verksamheten (t.ex. särskilt avsatta personalresurser för kravhantering på en ekonomiavdelning). I förarbetena till räntelagen beskrivs dröjsmålsränta som dels ett påtryckningsmedel för att gäldenären inte ska betala , dels en viss kompensation för de särskilda olägenheter som [borgenären] lider genom att inte få betalt i rätt tid.2 Sådana olägenheter skulle kunna bestå av de initiala kostnader som uppkommer för borgenären vid försenade betalningar. Det är därför i och för sig rimligt att betrakta det fasta beloppet som en (del av) dröjsmålsräntan. En sådan lösning innebär ett begränsat ingrepp i lagstiftningen kring borgenärens rätt till ersättning vid betalningsdröjsmål. Bestämmelsen skulle kunna införas i räntelagen, i anslutning till befintliga regler om dröjsmålsränta. Borgenären skulle alltså ha rätt till ett fast minimibelopp vid sen betalning eller till det högre belopp som följer enligt lagens övriga regler om dröjsmålsränta. Det kan emellertid ifrågasättas om detta är det lämpligaste sättet att genomföra denna del av direktivet. Det görs trots allt en tydlig 1975:102 s. 43. åtskillnad i direktivet mellan borgenärens rätt till dels dröjsmålsränta (artikel 3.3 och 4.1), dels ersättning för indrivningskostnader (artikel 6). Rätten till ersättning med ett fast belopp finns i en artikel som rubriceras Ersättning för indrivningskostnader. I ingressen till direktivet anges även att det fasta beloppet bör få kumuleras med räntan vid sen betalning (ingresspunkt 19). Om ränta och den fasta ersättningen för indrivningskostnader är att betrakta som samma sak, framstår direktivets tydliga distinktion mellan begreppen som svårförståelig. Ett svenskt genomförande av direktiv som inte beaktar den tydliga åtskillnaden mellan dessa begrepp, kan skapa problem vid eventuella framtida förändringar av direktivet. Det skulle t.ex. kunna komma att införas regler om ersättning för indrivningskostnader som ansluter till det fasta beloppet och som inte kan genomföras genom ändringar i räntelagen. En nackdel med att betrakta det fasta beloppet som dröjsmålsränta är att det kan motverka viljan att fullgöra en redan försenad betalning. Eftersom skyldigheten att betala det fasta beloppet uppstår vid gäldenärens betalningsdröjsmål, förlorar dröjsmålsräntan sin funktion som incitament att betala skulden; först när dröjsmålsräntan överstiger det fasta beloppet leder fortsatt betalningsförsening till att skulden åter ökar. En sådan lösning främjar inte snabbare betalningar. Inkassokostnadslagen reglerar ersättningen för vissa kostnader som uppstår när borgenären vidtar åtgärder för att få gäldenären att betala en förfallen fordran. Enligt lagen har borgenären rätt till ersättning för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan. Det fasta beloppet är systematiskt lättare att härleda till ersättning för sådana kostnader än som dröjsmålsränta. Vår bedömning är sammantaget att det fasta beloppet som en borgenär ska ha rätt till vid en betalningsförsening, bör uppfattas som en ersättning för indrivningskostnader och inte som dröjsmålsränta. Bestämmelser om detta bör införas i inkassokostnadslagen. När bör skyldigheten att betala förseningsersättningen infalla? Enligt direktivet ska det fasta beloppet vara betalbart utan att det krävs en påminnelse, dvs. beloppet ska förfalla till betalning automatiskt. Frågan är en sådan automatisk rätt till förseningsersättning lämpligen bör infalla. En nödvändig förutsättning för att förseningsersättning ska kunna utgå, bör vara att fordringen har förfallit till betalning. Det bör emellertid inte vara tillräckligt för att förseningsersättningen ska utgå. En sådan ordning skulle nämligen kunna leda till problem i de fall när en skuld ska betalas vid anfordran (se t.ex. 49 § första stycket köplagen). Fordringen förfaller i dessa fall till betalning genom kravet. En annan sak är att skyldigheten att betala ränta enligt räntelagen normalt inte inträder förrän (se 4 § räntelagen). Om rätten till förseningsersättning knyts till att betalning inte har skett vid förfallotidpunkten, skulle – när betalning ska ske vid anfordran – borgenären alltid ha rätt till en förseningsersättning, om inte gäldenären genast betalar det förfallna beloppet. Enligt direktivet ska borgenären ha rätt till den fasta ersättningen i de fall dröjsmålsränta ska utgå. Det framstår därför som naturligt att föreslå att den automatiska rätten till det fasta beloppet uppkommer som gäldenären blir skyldig att betala dröjsmålsränta. Det bör i det sammanhanget inte vara av betydelse om skyldigheten att betala dröjsmålsränta följer av t.ex. 3 eller 4 §§ räntelagen, räntebestämmelser i annan lagstiftning eller parternas avtal. Vi föreslår således att om betalningen är försenad på så sätt att dröjsmålsränta ska utgå, ska borgenären – utan att ha vidtagit några särskilda åtgärder – ha rätt till kompensation i form av det fasta beloppet, som bör benämnas förseningsersättning. Vi har i avsnitt 6.3 funnit att det allmänt framstår som mest lämpligt att vid genomförandet begränsa bestämmelserna till att omfatta handelstransaktioner i enlighet med direktiv (dvs. kommersiella förhållanden mellan företag eller mellan företag och myndigheter). Direktivbestämmelserna om en förseningsersättning är utformade med utgångspunkt i de förhållanden som gäller vid kommersiella handelstransaktioner. Det finns enligt vår uppfattning inte tillräckliga skäl att låta bestämmelsen omfatta andra rättssubjekt eller fordringar än vad som följer av direktivet. Bestämmelserna om förseningsersättning bör därför begränsas till att gälla vid betalning för varor eller tjänster i förhållanden mellan näringsidkare, respektive vid en myndighets eller ett annat offentligt organs betalning till en näringsidkare för varor eller tjänster. Direktivet föreskriver att det fasta beloppet ska uppgå till . Förseningsersättningen kommer att aktualiseras i ett mycket stort antal fall och kommer alltså att ingå som en del i den betydande mängd kravbrev som skickas ut. Det är mot den bakgrunden angeläget att det inte råder någon osäkerhet om beloppets storlek. Beloppet bör därför i den svenska lagstiftningen inte anges i euro utan i svenska kronor. Av samma skäl bör beloppet inte heller knytas till något slags index, även om en sådan utformning gör att en anpassning lättare kan ske till inflation och valutarörelser. Vår bedömning att ett belopp som ändras , och som inte motsvarar en någorlunda jämn summa, leder till onödiga transaktionskostnader i samhället. Frågan är hur stor ersättningen bör vara. Utgångspunkten för denna bedömning är det belopp om som anges i artikel 6. – 2012 – har växelkursen varierat mellan /euro och /euro. har således motsvarat mellan och . Det är inte lämpligt att beloppet bestäms till en så låg nivå att endast en mindre valutaförändring skulle kunna medföra att direktivets krav på att beloppet ska uppgå till inte uppfylls. Enligt vår bedömning ligger, med beaktande av dessa omständigheter, en lämplig nivå i intervallet 350–. Det skulle kunna argumenteras att direktivet vilar på en tydlig normativ grund som tar sin utgångspunkt i att samhället inte godtar sena betalningar vid handelstransaktioner. Förseningsersättningen kan därför sägas bära drag av både kompensation och sanktion. I syfte att inskärpa dessa moraliska och normativa dimensioner, skulle ett högre belopp än vad som endast svarar mot kunna föreslås. Som framgår i avsnitt 9.5 anser vi dock att det inom ramen för denna utredning inte finns förutsättningar att frångå de grundprinciper som den svenska lagstiftningen bygger på, dvs. schabloniserad kompensation för faktisk kostnad. Redan direktivets krav på automatisk ersättning med innebär en förstärkning av borgenärens rätt till ersättning vid betalningsdröjsmål. Det finns mot denna bakgrund inte tillräckliga skäl att föreslå att beloppet ska vara påtagligt högre än vad som motsvaras av den aktuella växelkursen. Vi anser sammantaget att är en lämplig nivå för förseningsersättningen. Förseningsersättningens förhållande till ersättningen för övriga indrivningskostnader Eftersom vi föreslår att rätten till förseningsersättningen ska införas i inkassokostnadslagen, är det nödvändigt att ta ställning till om ersättningen kompenserar för andra kostnader än sådana som redan nu ersätts enligt lagen. Frågan är alltså om borgenären ska kunna få både det fasta beloppet och ersättning för åtgärder enligt lagen. Ett alternativ är att förseningsersättningen utgår som ett förskott på och delvis ersätter sådana kostnader. En reglering som innebär att förseningsersättningen ska utgå utöver den ersättning som följer av nuvarande lagstiftning skulle innebära att borgenärens rätt till kompensation förstärks kraftigt. Detta ligger i och för sig i linje med direktivets syfte. Det kan emellertid inte bortses ifrån att det fasta beloppet överstiger den sammanlagda ersättning som en borgenär har rätt till för åtgärder som vidtas enligt lagen. Betalningspåminnelser, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan är sannolikt mest kostnadskrävande av de inledande åtgärder som borgenären vidtar med anledning av en sen betalning. Att ospecificerade kostnader skulle kompenseras med ett högre belopp, anser vi vara svårt att motivera. Vår uppfattning är att förseningsersättningen i stället bör anses innefatta ersättning för sådana åtgärder som är ersättningsgilla enligt gällande lagstiftning; förseningsersättning utgår således som ett slags förskott. Därmed undviks att borgenären dubbelkompenseras för sina inledande indrivningsåtgärder. Utgångspunkten bör alltså vara borgenärens kostnader för inkassokrav och upprättande av amorteringsplan – som utan tvekan är att betrakta som indrivningskostnader – ingår i förseningsersättningen. Vid genomförandet av direktiv bedömdes däremot kostnaden för betalningspåminnelse inte vara en indrivningskostnad (se avsnitt 4.5). Skälet till detta var att avsikten med en betalningspåminnelse är att gäldenären själv, utan påtryckning, ska betala fordringen. Det ansågs därför inte vara fråga om indrivning i direktivets mening.3 Vår uppfattning är att saken bör bedömas på ett annat sätt mot bakgrund av innehållet direktiv. I skälen anges att indrivningskostnader också bör omfatta administrativa och interna kostnader till följd av sena betalningar (se ingresspunkt Om den typen av inledande och ospecificerade kostnader är att betrakta som indrivningskostnader, bör en sådan konkret åtgärd 3 Se prop. 2001/02:132 s. 34. som betalningspåminnelse också innefattas i begreppet. Påminnelsen utgör trots allt ett led i borgenärens ansträngningar att få betalt när en fordran förfallit till betalning. Ett sådant synsätt förenklar dessutom hanteringen av förseningsersättningen i förhållande till annan ersättning enligt inkassokostnadslagen. Vår bedömning är alltså att även kostnaden för en betalningspåminnelse är att betrakta som en indrivningskostnad och bör ingå som en del i förseningsersättningen. Borgenären ska enligt direktivet ha rätt till skälig ersättning för alla indrivningskostnader som överstiger det fasta beloppet och som uppkommit till följd av betalningsförseningen (artikel 6.3). En lagregel som anger att borgenären endast har rätt till det fasta beloppet skulle därför strida mot direktivet. I den mån skälig ersättning för åtgärder enligt inkassokostnadslagen överstiger det fasta beloppet, bör borgenären alltså ha rätt till ytterligare ersättning. En annan sak är att skälig ersättning för övriga åtgärder enligt inkassokostnadslagen i praktiken sällan torde överstiga förseningsersättningen. Den sammanlagda ersättningen för dessa åtgärder – betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan – uppgår till (50+160+150) och understiger alltså storleken på den föreslagna förseningsersättningen. Även efter den höjning vi föreslår i avsnitt 9.5 är förseningsersättningen högre än vad som sammanlagt kan utgå för övriga åtgärder enligt lagen. I författningskommentaren till 5 § andra stycket inkassokostnadslagen utvecklas hur eventuell överstigande ersättning ska beräknas. Sammanfattningsvis föreslår vi att gäldenären ska vara skyldig att betala ersättning för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan endast till den del den sammanlagda ersättningen för sådana åtgärder överstiger förseningsersättningen. prövning inom ramen för den summariska processen Om ett ogrundat eller obefogat yrkande framställs inom ramen för den summariska processen, ska utan invändning från part behandla ansökan som om svaranden hade motsatt sig den (se 23 § första stycket lagen om betalningsföreläggande och handräckning). Ett yrkande om ersättning för åtgärder enligt inkassokostnadslagen ska alltid antas vara ogrundat eller obefogat, i den mån ersättning inte kan utgå enligt lagen (23 § andra stycket). Avsikten är att på eget initiativ ska pröva att en borgenärs ersättningsyrkande står i överensstämmelse med inkassokostnadslagen.4 Den förseningsersättning som föreslås måste i processuellt hänseende rimligen bedömas på samma sätt som övriga ersättningar enligt inkassokostnadslagen. Vi föreslår därför en lagändring som innebär att även ett yrkande om förseningsersättning ska antas vara ogrundat eller obefogat, om inte den yrkade förseningsersättningen kan utgå enligt inkassokostnadslagen. Alla ersättningsyrkanden enligt inkassokostnadslagen kommer därmed att hanteras på samma sätt inom ramen för den summariska processen. 9.3Ersättning för indrivningskostnader i övrigt Bedömning: Svensk rätt uppfyller i övrigt direktivets krav på att borgenären ska ha rätt till skälig ersättning för sina indrivningskostnader. direktiv anges att gäldenären ska vara skyldig att ersätta borgenären för alla indrivningskostnader som uppkommit till följd av den sena betalningen och som överstiger det fasta beloppet. Detta kan avse bl.a. kostnader som uppkommit på grund av att en jurist eller en indrivningsbyrå har anlitats (artikel 6.3). Som framgår i avsnitt 4.5 har borgenären enligt svensk rätt en omfattande rätt till ersättning för indrivningskostnader. Vid genomförandet av direktiv gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyllde direktivets krav. Kraven direktiv är i princip likalydande med det förra direktivet. När det gäller borgenärens rätt till ersättning för betalningspåminnelser, inkassokostnader och rättegångskostnader har det inte skett några relevanta förändringar av svensk rätt sedan genomförandet av direktiv. direktiv anges som uttryckliga exempel på ersättningsgilla indrivningskostnader sådana som uppkommit på grund av att en jurist eller en indrivningsbyrå anlitats. Sådana utgifter ersätts i i form av inkasso- eller rättegångskostnader. Svensk rätt uppfyller därmed alltjämt direktivets krav i förhållande till dessa typer av kostnader. 4 Se prop. 1989/90:85 s. 116 f. En borgenärs utsökningskostnader består av dels förrättningskostnader (dvs. avgifter som tar ut), dels processkostnader (dvs. partens egna kostnader för verkställighetsansökan etc.). Gäldenären är skyldig att ersätta förrättningskostnaderna. Om ett utsökningsärende överklagas till domstol, har en borgenär enligt lagen om domstolsärenden möjlighet att få ersättning för processkostnaderna vid domstolen. Vid genomförandet av direktiv fördes dock ett särskilt resonemang om att borgenären inte har rätt till ersättning för processkostnader hos . Med hänsyn till att det bedömdes vara fråga om obetydliga kostnader och då direktivet angav att det endast var relevanta kostnader som var ersättningsgilla, ansågs svensk rätt uppfylla direktivets krav även i detta avseende.5 direktiv finns förvisso inte längre uttrycket Detta kan dock rimligen inte innebära någon saklig skillnad; avsikten med den förändrade lydelsen kan inte vara att även irrelevanta kostnader ska ersättas. Direktivet anger fortfarande att den ersättning som ska utgå ska vara skälig. En mindre kostnad, som inte är att bedöma som relevant, kan knappast anses falla inom begreppet skälig ersättning.