sou · H0B337 · 2012-06-07 00:00:00 — En sådan lämning som är varaktigt övergiven får förklaras som fornlämning om den har ett högt kulturhistoriskt värde (fornlämningsförklaring). Det bör ankomma på att avgöra om en sådan lämning har det kulturhistoriska värde som motiverar att den fornlämningsförklaras. Vid prövning av frågan om fornlämningsförklaring ska hänsyn tas även till enskilda intressen. Markägare och innehavare av särskild rätt till fastigheten ska få ersättning om ett beslut om fornlämningsförklaring innebär att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras. Beslut om ersättning fattas av . Utredningen föreslår dessutom att den som vill ha ett fornlämningsområde gränsbestämt ska ges uttrycklig möjlighet till detta genom en särskild ansökan till om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde. Konsekvenser för allmänhet, enskilda och företag Intresset för de yngre lämningarna kan förväntas öka genom att det införs en bestämmelse som ger möjlighet till aktivt val av skydd. Utredningen bedömer också att förståelsen och respekten för lagstiftningen bland markägare och andra som direkt berörs av den är avgörande för att säkerställa ett långsiktigt hållbart skydd av kulturminnen. Förslaget till ett aktivt och mer selektivt skydd är ett viktigt steg för att åstadkomma detta. Lämningar som skyddas genom särskilt beslut från (fornlämningsförklaring) kommer att pekas ut tydligt och fornlämningsområdet kommer att definieras. Detta kommer att skapa en större säkerhet och trygghet för brukare och markägare och därigenom stärks fornlämningsskyddets legitimitet långsiktigt. Konsekvenser för staten och berörda myndigheter Möjligheten för allmänheten att väcka fråga om fornlämningsförklaring kommer att innebära en ny uppgift för länsstyrelserna. Hanteringen av lämningar kommer dock att effektiviseras genom den nya tidsgränsen och utredningens övriga förslag. Att ta fram kunskapsunderlag som stöd för hanteringen av eventuella fornlämningsförklaringar tillkommer också som en möjlig uppgift, men innebär i förlängningen att hanteringen kan förenklas. Ett beslutsförfarande för lämningar från tiden kan komma att medföra ökad administration eftersom det blir fler ärendetyper som ska handläggas hos . En tidsgräns innebär även att måste tidsbestämma lämningar om frågan uppkommer i tillståndsärenden. har framfört att det krävs omfattande tid och resurser för att klarlägga åldern på de enskilda lämningarna och att det oftast inte går att mer precist avgöra åldern på en lämning utifrån andra källor och kartor. Sammantaget bedömer dock utredningen att de effektivitetsvinster som ett förtydligat fornlämningsbegrepp tillsammans med övriga förslag innebär, mer än väl uppväger de tillkommande uppgifterna. Konsekvenserna för myndigheterna måste analyseras och bedömas utifrån de samlade effekterna. ska i det enskilda fallet få besluta om upphävande av fornlämningsskydd om lämningen saknar eller endast har ringa kulturhistoriskt värde. En fråga om upphävande av fornlämningsskydd ska endast kunna tas upp efter anmälan av eller av på eget initiativ. Ett beslut om upphävande av fornlämningsskydd för en fornlämning innebär att lämningen inte omfattas av kulturminneslagens bestämmelser för fornlämning. Konsekvenser för staten och berörda myndigheter Länsstyrelserna föreslås vara den myndighet som prövar frågan om fornlämningsskyddet kan upphävas. Fråga om upphävande av fornlämningsskydd ska endast kunna tas upp efter anmälan av eller av på eget initiativ. bär att själv i relation till omständigheterna i respektive län kan avgöra uppgiftens omfattning. Det bör förtydligas hur den enskilde kan fullgöra sitt ansvar att ta reda på om fornlämning berörs av ett arbetsföretag. Utredningen föreslår därför att det av kulturminneslagen ska framgå att den enskilde bör efterforska fornlämningsförekomst genom att skaffa sig information från eller . Det ska även framgå av lagen att det finns en direkt skyldighet att underrätta sig om fornlämningsförekomst när det gäller platser med redan kända fornlämningar eller områden med tät fornlämningsförekomst. Kravet blir tydligare och innebär ett förtydligande av dagens regelverk. Bestämmelsen bedöms bli begripligare för alla berörda. Begreppet fast fornlämning i 2 kap. kulturminneslagen ersätts med begreppet fornlämning. Utredningen föreslår också att innebörden av fornlämningsskyddet förtydligas genom att det i den inledande paragrafen om fornlämningar i 2 kap. kulturminneslagen anges att det är förbjudet att utan tillstånd vidta en åtgärd som kan ändra eller skada en fornlämning. Utredningen föreslår att regleringen om uppdragsarkeologi i 2 kap. kulturminneslagen förtydligas så att uttrycken särskild utredning ersätts av arkeologisk utredning och att särskild undersökning ersätts av arkeologisk slutundersökning. Uttrycket arkeologisk förundersökning behålls i lagen. Förslagen är en anpassning till ett modernare språkbruk som gör bestämmelserna mer begripliga för alla. Utredningen föreslår att det alltjämt ska krävas tillstånd för användning av metallsökare, utom i särskilt angivna fall. Bestämmelsen om tillståndsprövningen förtydligas så att det framgår att tillstånd att medföra och använda metallsökare får lämnas för verksamhet som avser sökning efter annat än fornfynd och att tillstånd inte får lämnas när det finns anledning att anta att metallsökaren kan komma att användas för att söka efter fornfynd. Utredningens förslag för bruk av metallsökare bedöms stå i överensstämmelse med , som det ger ett rimligt skydd för kulturarvet. Utredningens förslag kan medföra en marginell ökning av antalet metallsökare som tillståndsförfarandet och skälen för tillstånd tydliggörs. Utredningen föreslår att de i kulturminneslagen angivna rekvisiten för vilken kvalifikationsgrund som ska gälla för byggnadsminnesförklaring ändras till att avse en byggnad med synnerligen högt kulturhistoriskt värde eller en byggnad som ingår i ett bebyggelseområde med synnerligen högt kulturhistoriskt värde. Innebörden av skyddet är inte avsedd att i sak ändras i förhållande till gällande lag. Kvalifikationsgrunden för skydd enligt förordningen (1988:1229) om statliga byggnadsminnen m.m. av statligt ägda byggnader bör vara detsamma som i fråga om vanliga byggnadsminnen. Förslagen är anpassningar till ett modernare språkbruk som gör bestämmelserna mer begripliga för alla. kan enligt 4 kap. 4 § kulturminneslagen besluta att kyrkobyggnader som tillkommit efter utgången av ska omfattas av tillståndsprövningen enligt 4 kap. 3 §. Möjligheten att besluta att bestämmelserna i 3 § ska omfatta kyrkobyggnad eller kyrkotomt som är märklig genom sitt kulturhistoriska värde. Motsvarande reglering gäller för begravningsplatser. Utredningen föreslår att kvalifikationsgränsen bör ändras till att avse kyrkor, kyrkotomter och begravningsplatser med ett högt kulturhistoriskt värde. Vidare föreslås att besluten i dessa ärenden ska flyttas från till . Den aktuella ärendegruppen är relativt liten. Konsekvenserna för länsstyrelserna är begränsad. Det kan ses som en naturlig utveckling att denna ärendegrupp nu flyttas till regional nivå. Utredningen föreslår att det införs utökade möjligheter för att meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten av 2 kap. och 3 kap. kulturminneslagen. Vidare föreslår utredningen att regeringen ger i uppdrag att utarbeta föreskrifter och allmänna råd till 2 kap. kulturminneslagen så att tillämpningen blir enhetlig när det gäller tillståndsgivning, fornlämningsförklaring och upphävande av fornlämningsskydd. Konsekvenser för staten och berörda myndigheter Lagen ska så tydligt som möjligt ge ramen för vad som ska tolkas som fornlämning. är det oundvikligt att tillämpningen kommer att utvecklas i takt med vetenskapliga framsteg och nya möjligheter att identifiera och beskriva de lämningstyper som kan komma i fråga för skydd inom ramen för lagens bestämmelser. kommer därför fortsatt att behövas vägledning som tolkar lagtexten och dess förarbeten. Med ett årtal, 1750, införs ett nytt rekvisit för vad som är fornlämning. Eftersom det inte har funnits något ålderskriterium kommer det att krävas ytterligare bedömningar och ny tillämpning kommer att skapas. Genom att definitionen förtydligas blir den enklare att tolka för myndigheterna som därigenom kommer att ges bättre förutsättningar att vägleda den enskilde. Motsvarande positiva effekt bör få genomslag vid registrering i FMIS vilket gagnar allmänhetens behov av information om fornlämningar. Föreskriftsrätten innebär ett utvidgat mandat och delvis nya arbetsuppgifter för . som föreskrifterna kommer att underlätta den praktiska tillämpningen av bestämmelserna i 2 kap. kulturminneslagen på som kommer att få bättre förutsättningar för rationell och enhetlig ärendehantering på området. Digital information om vad som utgör en fornlämning är av central betydelse för att tydliggöra begreppet i tillämpningen och i den praktiska vardagen. Utredningen anser att det måste klargöras att registrering av fornlämningar ska tillgodose behovet av tydlig och aktuell information om var det förekommer fornlämningar, så att den enskilde kan fullgöra sitt ansvar. bör i samråd med övriga myndigheter som svarar för tillämpningen av kulturminneslagens bestämmelser om fornminnen ges i uppdrag att vidareutveckla registerhållningen. ska se till att registret innehåller aktuell och relevant information om fornlämningar som tydligt kan skiljas från övriga lämningar. Regeringen bör i myndighetsinstruktion förtydliga uppdraget så att det framgår att myndigheten ska ta fram och utveckla nödvändiga register inom sitt verksamhetsområde. Konsekvenser för staten och berörda myndigheter En ny definition innebär att registreringen i FMIS kommer att ske utifrån nya grunder och att tidigare gjorda registreringar måste omprövas. Det är inte fråga om en ny uppgift för Riksantikvarie- ämbetet utan mer en fråga om hur man ska prioritera i arbetet med register och informationsspridning till allmänhet och stöd till myndighetsutövning. har här ett tydligt uppdrag att utarbeta vägledning för detta grundläggande arbete i samarbete med länsstyrelserna. Den lämningstypslista med antikvarisk bedömning som finns för registrering i FMIS bör exempelvis kunna utvecklas till ett mer formaliserat dokument. Detta bör ge vägledning till länsstyrelserna för tolkning och tillämpning av fornlämningsbegreppet. Här bör också finnas vägledning till hur de lämningstyper ska hanteras som är förknippade med betydande dateringsproblematik, t.ex. de kvantitativt omfattande skogliga lämningar som betraktas som kulturlämningar. Vägledning behövs också av lagens rekvisit varaktigt övergiven för att uppnå en enhetligare hantering. Förslaget om fornlämningsförklaring medger möjlighet till skydd av de lämningar som inte omfattas av det allmänna skyddet. Även då det gäller denna del av lagen behövs klarläggande dokument som tydliggör grunderna för värdering och urval. 15 F örfattn ingskommentar Utredning ens förslag till förändringar av främst lagen (1988:950) om kultur minnen m.m . (kulturminneslagen) består dels av språklig och redaktionell omarbetning av första till sjätte kapitl t, dels av sakliga förändringar i första till fjärde kapitlet, med tonvikt på andra kapitlet om forn minnen. Författningsförslagen inneb är huvudsakligen en redaktionell bearbetni ng vilket betyder att för slagen till stor del inte innehåller sakliga ändringar i förh ållande till nuvarande lagstiftning . Vilka de sakliga ändringarna är i förhållande t ill kulturminneslagen i dess nuvarande ly delse framgår under respektive bestämmelse i författningskommentaren. I de fall det sak liga innehållet är oförändrat kommenteras det däremot inte. Om inte något annat ange s innebär förslaget således inte någo n materiell ändring. Övergripande innebär utredn ngens förslag att kap itel 2 ska erhålla en ny lydelse o ch nya rubriker samt a tt det lämn as förslag till materie lla ändringar avseende främst fornlämningar. Bestämmelserna om fornlämningsförklaring och upphävande av skydd för fornlämningar är nya. I övriga d elar innebär förslagen avseende kapitel 2 främst förtyd liganden av gällande la g och endast mindre justeringar i sak. tel 1, 3 och 4 föreslås behålla sina nuvarande strukturer och materiella innehåll. I kapitel 5 och 6 h ar endast språkliga ju steringar sk ett. Utredningen lämnar även ett förslag till ä ndring i förordningen (1988:1229) om statli ga minnen. F ör att överensstämma med de språkliga förändringarna i kapitel 3 oc h 4 då det g äller kvalifikationsgränsen för byggnadsm nnen, beb yggelseområden samt yngre kyrk obyggnader, kyrkotom ter och begravningsplatser har utredningen föreslagit att termen märklig tas b ort i förordningen. Utredningen kommenterar särskilt de fall en bestämmelse i författningsförslaget har genomgått en väsentlig språklig ändring i förhållande till dess motsvarighet i gällande lag. En ändring som genomgående har gjorts gäller termen fast fornlämning som har ersatts av fornlämning. Detta innebär inte någon saklig ändring. Ändringen motiveras av att i den praktiska tillämpningen används nästan enbart ordet fornlämning. Ändringen medför följdändringar i , expropriationslagen (1972:719) och ett antal förordningar som inte kommenteras särskilt. Vissa genomgående språkliga ändringar har gjorts i författningsförslaget. Det rör sig om språkliga anpassningar eller moderniseringar. Exempelvis har skall ersatts med ska och att han har ersatts med han eller hon. Denna typ av återkommande ändringar kommenteras inte särskilt i anslutning till varje paragraf. Eftersom det i uppdraget ingått att göra en redaktionell översyn förekommer även flera andra, mindre språkliga ändringar. Sådana ändringar kommenteras inte heller särskilt. Det gäller exempelvis när ett modernare uttryck har valts utan att detta kan medföra några tveksamheter om att bestämmelsens sakliga innehåll förblir oförändrat, att meningar kortats för att göra bestämmelsen mer lättläst eller att bestämmelser delats in i fler stycken. Detsamma gäller när endast ordföljden i en bestämmelse har ändrats. Samtliga ändringsförslag har gjorts inom kulturminneslagens gällande kapitelindelning. I de fall utredningens förslag jämförs med kulturminneslagens nuvarande lydelse hänvisas därför endast till paragrafbeteckning. Paragrafhänvisningar som har följdändrats har inte kommenterats särskilt. Beträffande skälen för systematiken samt överväganden gällande mellanrubriker m.m. hänvisas till vad utredningen redovisat i allmänmotiveringen i kapitel 6. 15.2Förslag till lag om ändring i lag en (1988:950) om kulturm innen m.m. Kapitlet innehåller de inledande, er allmänna bestämmelserna om kulturminn en. Sist i kapitlet finns bestämmelserna om den del av det immateriella kulturarvet som gäller god ortnamnssed. Paragrafen handlar om ansvaret för kulturmiljön. En mindre, språklig justering har gjorts f ör att tydliggöra ansvaret. Uttrycket Det är en nationell angeläg enhet att s kydda och vårda vår k ulturmiljö. Ansvaret f ör detta delas av alla. har i förtydligande syfte ersatt s av Ansvar et för kultu rmiljön delas av alla. Motiven till ändringen framgår av avsnitt 6.3.1. Paragrafen anger lagens innehåll och har kompletterats med en bestämmelse i andra s tycket om vad som är lagens öve rgripande syfte. Motiven till tillägget i and ra stycket har behand lats i avsnitt 6.3.2. Paragrafen har vidare tillförts en upplysning om att bestämmelser som reglerar kulturmiljön även förekommer i annan lagstiftning . Uppräkningen av lagar som ska tillämpas på kulturmiljöområdet är inte uttömmande. Vidare a nges i paragrafen i dess nuvarande lydelse vilka statliga myndigheter som har det omedelbara ansvar et för kulturminnesvården. M yndigheternas uppdrag har omfor mulerats fr n kulturminnesvård till kulturmiljöarbete, vilket utgör en anpassning till modernt sp råkbruk. Detta innebär ingen saklig ändring. M otiven till ändringen framgår av avsnitt 2.2.1 och 6.3.3. I kapitlet finns bestä mmelserna om fornmin nen. Enligt förslaget har flera a v bestämmelserna ändr ats till sitt innehåll. Än dringarna har inneburit att paragraferna i vis sa fall getts ny innebö d, i andra fall har det rört sig om justeringar som syftat till att förtydliga gällande bestämmelser. Bestämmelsernas ordningsföljd har i huvudsak behållits i förhållande till gällande lagstiftning. Utredningen har bedömt att det ligger ett värde i att inte i onödan ändra den grundläggande strukturen. I något fall har dock bestämmelser flyttats. Nya bestämmelser har förts in i kapitlet. Särskilt kan nämnas bestämmelserna om fornlämningsförklaring (2 § andra stycket) och upphävande av fornlämningsskydd (19 §). Vidare har nya rubriker förts in. Paragrafen i dess nuvarande lydelse har delats upp i två paragrafer. Andra stycket om fornlämningsbegreppet har tagits bort och delvis flyttats till 2 §. Paragrafen motsvarar 1 § första stycket och 6 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse och anger det grundläggande och allmänna skyddet för fornlämningar. Bestämmelserna har sammanförts med syfte att tydliggöra innebörden av det allmänna skyddet för fornlämningar och innebär ingen materiell förändring i förhållande till gällande rätt. Från 6 § i lagens nuvarande lydelse har förbudet om att vidta åtgärder som kan ändra eller skada en fornlämning förts över. Det har inte ansett nödvändigt att i bestämmelsen precisera vilka åtgärder som är otillåtna. Alla åtgärder som innebär att en fornlämning i något avseende, , skadas eller ändras är enligt bestämmelsen förbjudna. Detta betyder inte någon saklig ändring vad gäller fornlämningsskyddet i förhållande till gällande bestämmelse. I paragrafen definieras vad som är en fornlämning. Definitionen innehåller materiella förändringar. Paragrafen innehåller också en ny reglering om fornlämningsförklaring. Bestämmelserna i första stycket motsvarar delar av 1 § andra stycket i kulturminneslagens nuvarande lydelse. I första stycket 1 ges först en allmänt hållen definition av vad som menas med en fornlämning. Den allmänna definitionen i nuvarande 1 § andra stycket har ändrats genom att rekvisiten forna tider och äldre tiders bruk har tagits bort. Fornlämningsdefinitionen avgränsas enligt förslaget i stället till lämningar som kan antas ha tillkommit . Ändringen innebär att de lämningar som tillkommit inte är att betrakta som fornlämningar såvida de inte omfattas av 2 § första stycket 2–4. Definitionen innehåller alltjämt ett övergivenhetsrekvisit. Paragrafens första stycke 1 behandlas i avsnitt 8.7. Uppräkningen av lämningskategorier i nuvarande 1 § andra stycket har tagits bort. Detta innebär inte någon saklig skillnad såvitt avser de fornlämningskategorier som i lagens nuvarande lydelse finns uppräknade under punkterna 2–7. De lämningstyper som omfattas av uppräkningen i nuvarande lag ska alltjämt bedömas som fornlämningar om de uppfyller rekvisiten för fornlämning enligt paragrafens första stycke. Paragrafens första stycke 2–4 kompletterar första stycket 1 med en uppräkning av tre fornlämningskategorier som definieras särskilt. I punkten 2 definieras varaktigt övergivna gravar, gravbyggnader och gravfält samt kyrkogårdar och andra begravningsplatser som fornlämningar oavsett åldern på objektet. Punkten 3 handlar om skeppsvrak. Bestämmelsen om skeppsvrak har ändrats såvitt avser åldersrekvisitet och innebär att ett skepp som har förlist utgör fornlämning. Bestämmelsen i punkten 4 om naturbildningar och lämningar efter äldre folklig kult motsvarar 2 kap. 1 § tredje stycket i kulturminneslagens nuvarande lydelse. I överensstämmelse med utformningen av punkterna 1–3 i första stycket har bestämmelsen kompletterats med ett förtydligande om att regleringen avser fasta lämningar efter äldre folklig kult som är varaktigt övergivna. Paragrafens första stycke 2–4 behandlas i avsnitt 8.8. Bestämmelsen i andra stycket är ny och har ingen motsvarighet i nuvarande lagstiftning. Paragrafen anger under vilka förutsättningar en fast lämning som inte omfattas av fornlämningsdefinitionen i 2 § första stycket kan förklaras som fornlämning (fornlämningsförklaring). Som grund för att en fast lämning ska få förklaras som fornlämning anges i bestämmelsen att den ska vara varaktigt övergiven och ha ett högt kulturhistoriskt värde. Det kan påpekas att en lämning som fornlämningsförklarats ska benämnas fornlämning och omfattas av samma skydd som gäller för fornlämningar enligt första föreslås vara den myndighet som prövar en fråga om fornlämningsförklaring. Paragrafens andra stycke behandlas i avsnitt 8.9. Paragrafen motsvarar 2 § första och andra stycket i kulturminneslagens nuvarande lydelse och innehåller bestämmelser om vad som avses med ett fornlämningsområde och gränsbestämning av sådant område. I första stycket har ordet havsbotten förts in för att förtydliga att fornlämningsområde även avser områden runt fornlämningar i havsmiljö. I andra stycket anges en uttrycklig möjlighet att få ett fornlämningsområde gränsbestämt av . Bestämmelsen innehåller även en ny reglering om att ska fastställa gränserna för ett fornlämningsområde i samband med att en lämning förklaras som fornlämning enligt 2 § andra stycket. Paragrafens andra stycke behandlas i avsnitt 8.9 och 9.4. Paragrafens första stycke saknar motsvarande reglering i kulturminneslagens nuvarande lydelse och anger hur en fråga om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde väcks. Förfarandet om gränsbestämning i andra stycket motsvarar i huvudsak 2 § tredje stycket i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Bestämmelsen i tredje stycket om interimistiskt beslut motsvarar 23 § i kulturminneslagens nuvarande lydelse. Ett ärende om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde kan inledas antingen genom en ansökan hos eller av på eget initiativ. Förändringen i förhållande till kulturminneslagen i dess nuvarande lydelse innebär att en fråga om fornlämningsområde kan väckas i ett särskilt ärende. Bestämmelsen ger möjlighet för vem som helst att göra en ansökan om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde och att få ett sådant ärende prövat om det inte är uppenbart att frågan saknar betydelse för sökanden. Bestämmelsen i andra stycket anger att ägare och innehavare av särskild rätt till mark och vattenområde ska ges tillfälle att yttra sig om ärendet tas upp på annat sätt än genom dennes ansökan. Bestämmelsen i tredje stycket anger att i ärenden om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde får meddela beslut att gälla tills vidare i avvaktan på att ärendet avgörs slutligt. Paragrafen är ny och anger i första och andra stycket hur en fråga om fornlämningsförklaring väcks och vad en sådan ansökan ska innehålla för uppgifter. Utformningen av bestämmelserna om förfarandet vid fornlämningsförklaring överensstämmer i flera avseenden med bestämmelserna om byggnadsminnesförklaring i 3 kap. kulturminneslagen och behandlas i avsnitt 8.9.1. Ett ärende om fornlämningsförklaring kan enligt första stycket inledas antingen genom en ansökan hos eller av på eget initiativ. Av tredje stycket framgår att innan fattar beslut om fornlämningsförklaring ska myndigheten undersöka om det finns tillgängliga medel för att utge eventuell ersättning till ägaren eller annan enligt 11 §. Motsvarande reglering finns i 3 kap. 4 § tredje stycket gällande byggnadsminnesförklaring. Paragrafen är ny och anger att ägare och innehavare av särskild rätt till mark- eller vattenområde ska ges tillfälle att yttra sig. Detta aktualiseras om ärendet tas upp på annat sätt än på dennes begäran. Underrättelsen ska ske genom delgivning. Paragrafen är ny och anger att även enskilda intressen ska beaktas vid prövning av en fråga om en lämning ska förklaras som fornlämning. Enligt 2 kap. 15 § regeringsformen gäller generellt att varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas att tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad, utom när det krävs för att angelägna allmänna intressen ska tillgodoses.