sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Sedan frågan om ersättning enligt 1 eller 2 § samma kapitel har avgjorts slutligt genom avtal eller dom, kan ersättnings- frågan omprövas om förhållanden som låg till grund för ersätt- ningen har ändrats väsentligt. Ersättning som har fastställts i form av engångsbelopp kan dock inte sänkas. Om ändring i skadestånds- livränta med anledning av förändringar i penningvärdet finns särskilda bestämmelser. Bestämmelser om omprövning finns också i 14 a och 14 b §§ brottsskadelagen. De nu genomgångna bestämmelserna i 5 kap. 1–5 §§ skade- ståndslagen är tillämpliga i brottsskadeärenden genom en hän- visning i 5 § första stycket brottsskadelagen. Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som inne- fattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska enligt skadeståndslagen ersätta den skada som kränkningen innebär (2 kap. 3 § skadeståndslagen). Brottsskadeersättning kan betalas i fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot någons person, frihet eller frid – inte ära (2 § andra stycket brottsskadelagen). Detta innebär alltså att äre- kränkningsbrott kan grunda skadeståndsskyldighet men inte ge någon brottsskadeersättning (se vidare kapitel 6). Skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet (5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen). Därvid ska särskilt beaktas om handlingen 1.haft förnedrande eller skändliga inslag, 2.varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, 3.riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, 4.inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande, eller 5.varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen är tillämplig vid bestämmande av brottsskadeersättning genom en hänvisning i 5 § andra stycket brottsskadelagen. Det kan även i detta sammanhang noteras att brottsskadelagen innehåller bestämmelser om avräkning av skadestånd i 6, 7 och 10 §§. Skadestånd med anledning av sakskada omfattar enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen ersättning för 1.sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning, 2.annan kostnad till följd av skadan, 3.inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Bestämmelsen är tillämplig även i brottsskadeärenden genom en hänvisning i 5 § tredje stycket brottsskadelagen. Det kan nämnas att brottsskadelagen även i fråga om sakskada innehåller särskilda bestämmelser om avräkning av skadestånd, se 6–8 och 10 §§ brottsskadelagen. förmögenhetsskada är sådan ekonomisk skada som upp- kommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada (1 kap. 2 § skadeståndslagen). Den som vållar ren förmögenhets- skada genom brott ska ersätta skadan (2 kap. 2 § samma lag). I brottsskadelagen har möjligheterna att få ersättning för ren förmögenhetsskada begränsats ytterligare jämfört med vad som gäller i skadeståndslagen. Det räcker inte med att skadan har vållats genom brott. Brottsskadersättning kan för det första lämnas avseende s.k. rymlingsskador om det finns särskilda skäl (3 § andra stycket brottsskadelagen). För det andra kan brottsskadeersättning lämnas i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen (4 § samma lag). Såvitt är aktuellt här, genom en hänvisning i 9 § första stycket brottsskadelagen, kan skadestånd enligt skadeståndslagen jämkas under följande förhållanden. Skadestånd med anledning av personskada kan jämkas om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadestånd till förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till rattfylleri eller grovt rattfylleri kan även jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd som avses i 5 kap. 2 § också jämkas om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. (6 kap. 1 § första stycket skadestånds- lagen.) Skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhets- skada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har med- verkat till skadan (andra stycket samma paragraf). Jämkning av skadestånd enligt första eller andra stycket sker efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt (tredje stycket). De nu nämnda bestämmelserna i skadeståndslagen blir alltså aktuella på grund av hänvisningen i 9 § första stycket brottsskade- lagen. Det finns även andra bestämmelser om jämkning i skade- ståndslagen som kan bli aktuella när skadestånd ska bestämmas och som vilar på annan grund än medvållande.41 Dessa bestämmelser berörs inte närmare i detta sammanhang. Det ska också nämnas att 9 § andra stycket brottsskadelagen innehåller ytterligare jämknings- bestämmelser, som gör det möjligt att beakta den skadelidandes medvållande till skadan när brottsskadeersättning bestäms. Rätten till ersättning faller bort Rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande samt för särskilda olägenheter faller bort, om den skadelidande avlider innan krav på sådan ersättning har framställts. Detsamma gäller rätten till ersättning för kränkning. (6 kap. 3 § skadeståndslagen.) Denna bestämmelse tillämpas genom en hänvisning i 5 § femte stycket brottsskadelagen. Där framgår dock att rätten till brottsskade- 41 Se 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Vidare kallas bestämmelserna i 2 kap. 4 och 5 §§ samma lag ibland för jämkningsregler. ersättning inte faller bort om en ansökan om ersättning före döds- fallet har gjorts hos . gäller att en förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta personskada eller sakskada som barnet vållar genom brott och skada på grund av att barnet kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 § (3 kap. 5 § första stycket skadestånds- lagen).42 En beloppsbegränsning finns för förälderns ansvar, som för varje skadehändelse är begränsat till en femtedel av basbeloppet, vilket ger ett belopp om för år 2012.43 Står barnet under vårdnad av två föräldrar gäller begränsningen för dem gemensamt. (Andra stycket samma paragraf.) Om beloppet som anges i andra stycket inte räcker till full ersättning åt flera som lidit skada till följd av skadehändelsen, ska ersättningen sättas ned med samma kvotdel för var och en av de skadelidande (tredje stycket). Förälderns ersättningsskyldighet kan jämkas, om det är uppen- bart oskäligt att föräldern ska betala skadeståndet med hänsyn till förälderns förhållande till barnet eller de särskilda åtgärder föräldern har vidtagit för att förhindra att barnet begår brott (3 kap. 6 § andra stycket skadeståndslagen). Åklagaren är under de förutsättningar som anges i 22 kap. 2 § första stycket skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra målsägandens talan om sådant skadestånd som avses i 5 § (3 kap. 11 § skadeståndslagen). 3.2.5Betalning och indrivning av fastställt skadestånd När domstolen har fastställt i dom att gärningsmannen ska betala ett visst skadestånd till brottsoffret, är det givetvis möjligt för gärningsmannen att kontakta brottsoffret och betala frivilligt. Något inbetalningskort vad gäller skadeståndet skickas dock inte ut (till skillnad från vad som gäller i fråga om böter). Om frivillig betalning inte sker kan brottsoffret, målsäganden, få hjälp av med att driva in skadeståndet. 2009/10:142, bet. 2009/10:CU23, rskr. 2009/10:296. 43Det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gäller då skadehändelsen inträffade. Prisbasbeloppet, eller basbeloppet, för är . När en brottmålsdom innehåller en förpliktelse att betala skade- stånd till en fysisk person, skickar domstolen domen direkt till efter att domen har vunnit laga kraft.44 Godkända strafförelägganden som innehåller förordnanden om brottsskadestånd till en fysisk person skickas till Kronofogde- myndigheten av , se 12 § strafföreläggande- kungörelsen (1970:60). En dom på skadeståndsskyldighet är visser- ligen verkställbar redan innan den vunnit laga kraft under vissa förutsättningar, men denna möjlighet utövas sällan av målsäganden.45 Bestämmelsen som innebär att brottmålsdomar med för- ordnanden om skadestånd till fysiska målsägande ska skickas till infördes som en rad andra åtgärder genomfördes för att stärka brottsoffrens ställning (t.ex. inrättandet av ).46 Efter att en kopia av domen eller strafföreläggandet kommit in, skickar Kronofogde- myndigheten ut en skriftlig förfrågan till var och en av de fysiska målsägandena om de vill ha hjälp att driva in skadeståndet. Till en sådan förfrågan bifogas en blankett för ansökan om verkställighet och ett informationsblad47 som beskriver vad brottsoffret kan göra i nästa steg om inte den skadeståndsskyldige betalar. De brottsoffer som vill ha hjälp med verkställighet uppmanas att fylla i blanketten för ansökan om verkställighet och att skicka in den till Krono- fogdemyndigheten. Brottsoffret informeras också om att en an- sökan om verkställighet kan göras vid ett besök hos något av kontor. En sökande som önskar att fast egendom ska utmätas måste uttryckligen begära utmätning i sådan egendom (4 kap. 5 § utsökningsbalken). Grunden till bestämmel- sen är att sökanden kan komma att få betala kostnader om en fastighet blir osåld. Om det vid tillgångsundersökning visar sig att gäldenären äger en fastighet, frågar myndigheten sökanden om han eller hon vill begära utmätning i fastigheten. 44Se 25 a § första stycket förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. Om målsäganden är och den tilltalade är förmyndare för honom eller henne, skickar domstolen en kopia av domen också till överförmyndaren (andra stycket samma paragraf). 45Se 3 kap. 4 § utsökningsbalken och de särskilda villkor som anges i 5–9 §§ samma kap. samt betänkandet Lätt att göra rätt (SOU 2010:1), s. 44. 1993/94:143 (särskilt s. 51 f.), bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320, jfr även SOU 2010:1 s. 36. 47Hur får du ersättning för dina skador? Brevet från Kronofogden är ett steg, men du behöver agera. En sökande i mål om utmätning som gäller skadestånd på grund av brott ska inte betala grundavgift, förberedelseavgift eller för- säljningsavgift.48 När ansökan om verkställighet inkommer från brottsoffret, registreras den in i utsöknings- och indrivningsdatabasen, . Det läggs upp ett utsökningsmål för varje gäldenär. Därefter skickas det ut en underrättelse om utsökningsmålet till gäldenären så att denne ska få tillfälle att ta till vara sin rätt (4 kap. 12 § utsökningsbalken). Gäldenären får på så sätt en tidsfrist (avitiden) att betala skulden innan det vidtas verk- ställighetsåtgärder. Det har beträffande skadestånd på grund av brott beräknats att en sådan underrättelse leder till att gäldenären betalar sin skuld i av fallen.49 En senare under- sökning, som genomfördes av , indikerade att en större andel betalar utan att verkställighets- åtgärder behöver inledas. Granskningen omfattade 500 inkomna skadeståndsmål där en privatperson var sökande. I 126 av målen, dvs. , hade skadeståndsskulden reglerats genom in- betalning av yrkat belopp till . Den genom- snittliga tiden för full betalning uppgick från det att ansökan om verkställighet hade inkommit. Om gäldenären inte betalar skulden inom avitiden, inleder en tillgångsundersökning. Tillgångs- undersökningen syftar till att hitta tillgångar som kan utmätas för betalning av skulden. Gäldenärens tillgångar utmäts efter en fast- ställd utmätningsordning som innebär att Kronofogdemyndig- heten, med beaktande av parternas och då särskilt gäldenärens intressen, ska utmäta det som är till minst skada för gäldenären. Vidare ska beakta vilken egendom som ingår i gäldenärens beneficium. En utmätning sker för samtliga inneliggande verkställbara skulder i enlighet med 4 kap. 11 § utsökningsbalken. Utmätta kontanter och bankmedel kan direkt fördelas mellan de aktuella utmätningsmålen, medan andra typer av tillgångar behöver realiseras innan så kan ske. Detta sker genom att utmätt egendom säljs på exekutiv auktion av Kronofogdemyndig- heten. Pengarna fördelas sedan efter avdrag för kostnader på ut- sökningsmålen och proportioneras i förhållande till skuldernas storlek. 48Se 15 § förordningen (1992:1094) om avgifter vid . 49Se SOU 2010:1 s. 63. Om inte kan hitta tillgångar till full betalning av skulden, upprättas en utredningsrapport där myndig- heten redogör för sina utredningsåtgärder (4 kap. 9 a § utsöknings- balken). Utredningsrapporten skickas till sökanden. Målet ligger sedan kvar hos för bevakning, av t.ex. överskott på skattekontot, till dess att det återkallas eller betalas. För det fall gäldenärens tillgångssituation har utretts utan att några tillgångar till full betalning av skulderna har hittats, delredovisas målet omgående när det kommer in en ny ansökan om verkställighet. Det innebär att skickar ut den upprättade utredningsrapporten utan att vidta några nya utredningsåtgärder. Det nya utsökningsmålet ligger dock kvar hos till dess att det betalas eller återkallas. Som nämnts ovan informeras brottsoffret, i samband med erbjudande om hjälp att söka verk- ställighet, om hur han eller hon ska gå till väga för det fall Krono- fogdemyndigheten inte hittar tillgångar till full betalning av skulden. Någon motsvarande information ges däremot inte när skickar ut utredningsrapporten. Förfarandet hos är en tvåpartsprocess. Brottsoffret har ställning av sökande. Det innebär att brottsoffret under handläggningen kan få ta ställning till olika frågor, eftersom det i utsökningsbalken och utsökningsförordningen finns reglerat när sökanden ska höras. Det finns inget som hindrar att Krono- fogdemyndigheten kontaktar sökanden även i andra situationer. Vidare kan gärningsmannen komma med en invändning om hinder mot verkställighet. En sådan invändning prövas vanligtvis efter att den har kommunicerats med sökanden. beslut kan överklagas. I domstolsprocessen intar brottsoffret då ställning av part. Om det finns en solidarisk skadeståndsskyldighet, kan flera utredningar behöva göras. Det kan t.ex. ha förordnats i domen att en vårdnadshavare är solidariskt skadeståndsskyldig med en gärningsman (se avsnitt 3.2.4). Om Kronofogde- myndighetens utredning visar att det saknas tillgångar till full betalning av skadeståndet underrättas målsäganden och den eller de skadeståndsskyldiga om det. Utredningen om frivillig betalning av brottsskadestånd har i sitt betänkande Lätt att göra rätt (SOU 2010:1) föreslagit bl.a. att den som döms att betala brottsskadestånd ska ha möjlighet att fullgöra sin skadeståndsskyldighet genom betalning till ett betalningsförmedlande organ, förslagsvis Brottsoffermyndig- heten. Systemet är avsett att underlätta för skadeståndsskyldiga som vill och kan göra rätt för sig och ge målsägandena ett system där de kan få sitt skadestånd på ett snabbt och smidigt sätt. Betänkandet bereds inom . Det ska framhållas att skadestånd och brottsskadeersättning har olika utgångspunkter och styrs av olika regelsystem. Om en dom- stol har förpliktat en gärningsman att betala skadestånd till en målsägande (den skadelidande) på grund av brott, får den skade- lidande en civilrättslig fordran på gärningsmannen. Den prövning som i sin tur gör har sin grund i ett offentligrättsligt åtagande från statens sida. Brottsskadeersättningen ska ge kompensation till offer för vissa brott när det inte går att få ersättning från gärningsmannen eller från annat håll. Brottsoffer- myndigheten omprövar alltså inte skadeståndet. Om den ut- betalade brottsskadeersättningen är lägre än ett utdömt skadestånd är mellanskillnaden fortfarande en giltig, civilrättslig fordran mot gärningsmannen. 4.1Europeiska unionen (EU) 4.1.1Rådets rambeslut om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden I rådets rambeslut (2001/220/RIF) av om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden1 föreskrivs bl.a. att medlemsstaterna ska säkerställa brottsoffrens möjlighet att höras under det rättsliga förfarandet (artikel 3) och se till att relevant information tillhandahålls, bl.a. om förutsättningar för ett brottsoffers rätt till ersättning (artikel ). Vidare ska medlems- staterna säkerställa att offret för en straffbar gärning inom rimlig tid och inom ramen för det straffrättsliga förfarandet har rätt att få ett beslut om ersättning från förövaren av brottet, utom då det i den nationella lagstiftningen, för vissa fall, föreskrivs att ersättning kommer att ges i annan ordning (artikel 9.1). Staterna ska också vidta lämpliga åtgärder som underlättar och stödjer utbetalningen av adekvat ersättning till brottsoffren från förövaren (artikel 9.2). Rambeslutet ansågs inte medföra något behov av lagstiftnings- åtgärder i Sverige.2 4.1.2Direktivet om ersättning till brottsoffer Europeiska kommissionen presenterade en grönbok, Ersättning till brottsoffer.3 Syftet med grönboken var bl.a. att starta ett samråd med alla berörda parter om åtgärder som skulle kunna vidtas på gemenskapsnivå för att förbättra de statliga ersättningarna till brottsoffer i EU. 1Publicerat i EGT L 82, 22.3.2001, s. 1. 2003/04:12 s. 40 och betänkanden /05:JuU18 s. 12 och 2005/06:JuU18 s. 15. 3Se KOM(2001) 536 slutlig. grönboken lämnade Europeiska kommissionen ett förslag till rådets direktiv om ersättning till brottsoffer. Resultatet av arbetet blev rådets direktiv (2004/80/EG) av om ersättning till brottsoffer, i betänkandet benämnt brottsoffer- direktivet,4 märk dock att det finns ännu ett förslag till direktiv som rör brottsoffer (se avsnitt 4.1.3). Brottsofferdirektivet trädde i kraft och skulle till alla delar vara genomfört av medlemsstaterna . Brottsofferdirektivet är ett s.k. minimidirektiv och genomfördes i svensk rätt genom vissa ändringar i brottsskadelagen (se avsnitt 3.1.4). I lagstiftningsarbetet gjordes bedömningen att redan uppfyllde de materiella krav som direktivet uppställer på en ordning för brottsskadeersättning. De ändringar som gjordes genomfördes för att uppfylla direktivets bestämmelser om handläggning av gränsöverskridande ersättnings- fall.5 Alla medlemsstater ska säkerställa att det i den nationella lagstiftningen finns en ordning för ersättning till offer för upp- såtliga våldsbrott som begås på deras respektive territorier (artikel 12.2). Utöver kravet att den valda ordningen ska garantera rättvis och lämplig brottsofferersättning innehåller brottsoffer- direktivet inga bestämmelser om ersättningsordningarnas närmare utformning. I direktivet finns bestämmelser som har till syfte att underlätta för brottsoffer att få ersättning i gränsöverskridande fall, t.ex. då någon utsatts för ett brott under tillfällig vistelse i en annan medlemsstat än den stat där han eller hon är bosatt. Syftet med direktivet är att ett brottsoffer som drabbats av ett uppsåtligt våldsbrott inom EU ska vara tillförsäkrad viss statlig ersättning i de fall då gärningsmannen inte kan identifieras eller lagföras eller då gärningsmannen saknar förmåga att ersätta den uppkomna skadan. I gränsöverskridande fall ska medlemsstaternas myndigheter samarbeta i syfte att underlätta för brottsoffret att ansöka om och få statlig ersättning (artiklarna 1–10). Det är då den berörda myndigheten i den medlemsstat där brottet begicks som, med tillämpning av den statens nationella lagstiftning, ska bestäm- ma och betala ut ersättning till brottsoffret (artikel 2). Ansökan ska kunna göras direkt till den myndigheten (beslutsmyndigheten) eller till en motsvarande myndighet i den medlemsstat där brotts- offret är bosatt (biståndsmyndigheten), jfr artikel 3. Bistånds- myndigheten ska inte göra någon egen bedömning av ansökan utan 4Direktivet är publicerat i EUT L 261, , s. 15. 2005/06:26, bet. 2005/06:JuU6, rskr. 2005/06:57. har till uppgift att lämna information och vägledning till sökanden samt översända ansökan och eventuella handlingar till styrkande av ersättningsanspråket till besluts- myndigheten (artiklarna 5 och 6). ska när den mottar handlingar från en biståndsmyndighet lämna ett mottag- ningsbevis, uppgifter om den avdelning eller den person som handlägger ärendet samt om möjligt uppskatta hur det kommer att ta innan ett beslut kan fattas (artikel 7). För det fall att ansökan behöver kompletteras, ska biståndsmyndigheten vägleda sökanden och – om denne begär det – skicka de kompletterande uppgifterna till beslutsmyndigheten (artikel 8). Om beslutsmyndigheten vill höra sökanden eller någon annan person som vittne eller expert, kan det ske på två närmare angivna sätt (artikel 9). Direktivet innehåller också bestämmelser om bl.a. språk och förbud mot krav på att handlingar ska vara bestyrkta. Information om medlemsstaternas ordningar för brottsskade- ersättning, vilka myndigheter som utsetts till besluts- respektive biståndsmyndigheter och vilka språk som godtas finns på kommis- sionens webbsida europeisk juridisk atlas avseende civilrättsliga frågor (Europeisk civilrättsatlas).6 Där finns också ansöknings- blanketter och det framgår vilken central kontaktpunkt som varje medlemsstat har utsett (jfr artikel 16). Kontaktpunkterna har bl.a. i uppgift att främja nära samarbete och informationsutbyte mellan myndigheterna och ska för det ändamålet sammanträda regel- bundet. För svensk del är såväl central kontaktpunkt som besluts- respektive biståndsmyndighet.7 Brottsofferdirektivet hindrar inte att medlemsstaterna inför eller behåller förmånligare bestämmelser om ersättning till offer för brott som begåtts utanför det egna territoriet eller andra bestäm- melser som är mer förmånliga för brottsoffer, allt under förut- sättning att bestämmelserna är förenliga med direktivet (artikel 17). 7Se 3 § förordningen med instruktion för samt 5 och 10 §§ brottsskadeförordningen. 4.1.3Förslag till direktiv om miniminormer för brottsoffers rättigheter samt stöd till och skydd av brottsoffer Europeiska kommissionen lade fram ett förslag till och rådets direktiv om miniminormer för brottsoffers rättigheter samt stöd till och skydd av brottsoffer.8 I förslaget finns bl.a. bestämmelser om brottsoffers rätt att få information, rätten att förstå och bli förstådd samt rätten att höras. Medlemsstaterna ska enligt förslaget se till att brottsoffer utan onödigt dröjsmål får information vid den första kontakten med den myndighet som är behörig att ta emot anmälan av brott, om i vilken utsträckning och på vilka villkor de har rätt att få ersättning samt inom vilken tid ansökan om detta ska göras (artikel ). Medlemsstaterna ska enligt förslaget också se till att brottsoffren i samband med straffrättsliga förfaranden får ett beslut om ersättning från förövaren inom rimlig tid (dock inte om den nationella lagstiftning innehåller bestämmelser om att ersättning ska ske på annat sätt). Vidare ska medlemsstaterna vidta åtgärder för att se till att förövarna betalar ut lämplig ersättning till brottsoffren. (Se artikel 15.) Förslaget är föremål för förhandlingar. om ersättning till offer för våldsbrott antogs av . Konventionen har tillträtts av 25 stater.9 ratificerade konventionen år 1988.10 I den förklarande rapporten11 till konventionen noteras att flera medlemmar i hade börjat ge kompensation av allmänna medel till brottsoffer i fall där det annars inte var möjligt att få ersättning. Konventionen har som mål att harmonisera bindande minimibestämmelser för ersättning till offer för våldsbrott. De fördragsslutande staterna har förbundit sig att följa konventionens principer, att samarbeta med varandra och arbeta för att brottsoffer på staternas territorium ska få ersättning. 8Se KOM(2011) 275 slutlig. 9De stater som har tillträtt konventionen är , , , och , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och . 10Se SÖ 1988:47. 11Publicerad på , se . Staterna ska bidra med ersättning till den som till följd av ett uppsåtligt våldsbrott har drabbats av allvarlig kroppsskada eller hälsopåverkan, i fall där ersättning inte fullt ut kan erhållas från annat håll (artikel 2).