sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — I den nämnda förordningen finns också bestämmelser om nämndens beslutförhet och vad som gäller vid omröstning (7 §). Där framgår också att nämnden får besluta om föreskrifter om sina arbets- former och rutiner i en arbetsordning. ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt (13 a §). Bestämmelsen infördes med motiveringen att det är viktigt att det för brottsoffrens del görs helt klart vilka möjligheter det finns att få till stånd en muntlig förhandling (se prop. 1998/99:41 s. 27). Enligt uppgift från Brottsoffermyndig- heten förekommer det muntliga förhandlingar inför nämnden någon eller . Sedan lagändringen har muntlig förhandling hållits vid tolv tillfällen. Muntliga förhandlingar inför nämnden ska vara offentliga. Om det kan antas att det kommer att lämnas någon uppgift för vilken det gäller sekretess hos får förhandlingen hållas inom stängda dörrar. Detsamma gäller om sökanden är eller lider av en psykisk störning. (13 b § brottsskadelagen.) Sekretess gäller hos i ärende om brotts- skadeersättning för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider betydande men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller inte beslut i ärende. (35 kap. 18 § offentlighets- och sekretesslagen.) Bestämmelserna om omprövning har beskrivits i avsnitt 3.1.3 och 3.2.3. Det har i avsnitt 11.6.2 konstaterats att möjligheten till omprövning enligt brottsskadelagen är större än enligt skade- ståndslagen, varför hänvisningen dit inte behövs. Det innebär att den nuvarande bestämmelsen i 14 a § behålls, med endast några språkliga justeringar. Finner Brottsoffermyndigheten att ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning är oriktigt ska myndigheten ändra beslutet, om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Om ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning har fattats av generaldirektören eller någon annan tjänsteman vid Brottsoffer- myndigheten, ska ärendet omprövas av nämnden om sökanden begär det. Det gäller dock inte om det är uppenbart att beslutet ska ändras i enlighet med sökandens begäran. (14 b § brottsskade- lagen.) Utredningen kan konstatera att nämnden förefaller ha en bra sammansättning. Även bestämmelserna om muntlig förhandling, sekretess och omprövning tycks fungera bra. Några skäl att föreslå ändringar har inte framkommit. En fråga som har väckts är om det bör vara möjligt att genomföra säkerhetskontroll i samband med en muntlig förhandling. Utredningen noterar att lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol får tillämpas vid hyres- och arrendenämnder samt gäller i tillämpliga delar vid sammanträden inför Statens va-nämnd.8 Med hänsyn till att förhandling inför 8 Se 27 § andra stycket lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder samt 17 § andra stycket lagen (1976:839) om . Jfr även prop. 2011/12:63 s. 11. är så sällsynt förekommande (tolv sammanträden totalt ), finner utredningen dock att behovet får anses begränsat. Något förslag i den delen läggs inte fram. 13.11 Ersättning för kostnader (nuvarande 15 §) Bedömning: Bestämmelsen om ersättning för kostnader i förfaranden om brottsskadeersättning bör behållas oförändrad. Som har framgått i avsnitt 3.1.3 kan den som ansöker om brotts- skadeersättning få ersättning av allmänna medel för kostnader för biträde eller utredning i ärendet, om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. En sökande som har inställt sig till en muntlig förhandling får av beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om myndig- heten finner att sökanden skäligen bör ersättas för sin inställelse. Myndigheten får bevilja förskott på sådan ersättning. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. (15 § brottsskadelagen.) Vid tiden för brottsskadelagens införande noterades att de sökande i de flesta fall inte torde behöva anlita biträde eller göra särskild utredning i ärendet. I de fall där en sökande behövde särskild rättslig hjälp ansågs möjligheten för den skadelidande att få rättshjälp som tillräcklig i de allra flesta situationer. Det ansågs emellertid kunna leda till otillfredsställande konsekvenser, om den skadelidande skulle sakna varje möjlighet att vid sidan av den allmänna rättshjälpen få ersättning av allmänna medel för kostnader i ärende om brottsskadeersättning. Det förordnades därför att kostnadsersättning i brottsskadeärende skulle kunna utgå i rena undantagssituationer, om det med hänsyn till sökandens ekono- miska förhållanden och övriga omständigheter förelåg synnerliga skäl. (Jfr prop. 1977/78:126 s. 36 f. och s. 54 f.) Bestämmelsen ändrades så att det i stället skulle krävas särskilda skäl, med anledning av att rättshjälpsnämnderna blivit relativt återhållsamma med att bevilja rättshjälp för sådana angelägenheter och Brotts- skadenämndens praxis mindre restriktiv än vad som hade förut- satts. Ändringen innebar en kodifiering av praxis. farande vara endast i vissa speciella situationer som ersättnings- möjligheten behövde utnyttjas. (Se prop. 1987/88:92 s. 10 f.) Enligt uppgift från är praxis sådan att rättshjälp inte beviljas vad avser ersättning från Brottsoffer- myndigheten. Anledningen är att har en utredningsskyldighet enligt förvaltningslagen. Då anses inte behov av rättshjälpsbiträde föreligga (jfr 7 § första stycket rättshjälps- lagen). Vid utfående av ersättning från försäkringsbolag vid brotts- skador beviljas i praktiken inte heller rättshjälp. Behov av biträde anses i allmänhet inte föreligga vid kontakter med försäkringsbolag. Om försäkringsbolaget skulle behöva stämmas träder ofta rätts- skyddet i försäkringen in. Utredningen konstaterar att möjligheten att få ersättning för kostnader för biträde i ärenden om brottsskadeersättning är begränsad. Det är ovanligt att rättshjälp beviljas och Brottsoffer- myndigheten är återhållsam med att ge ersättning enligt brotts- skadelagen. Som har nämnts ovan har emellertid Brottsoffer- myndigheten en serviceskyldighet i förhållande till den sökande. Varje myndighet ska enligt förvaltningslagen lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. (4 § första stycket förvaltningslagen.) Även i betänkande En ny förvaltningslag (SOU 2010:29) föreslås en skyldighet för myndigheten att hjälpa den enskilde. Myndig- heternas serviceskyldighet beskrivs som ett åliggande att lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan tillvarata sina intressen i frågor som rör myndighetens verksamhet. Den nuvarande begränsningen, att hjälpen ska lämnas i den utsträck- ning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet, föreslås överföras till den nya lagen med en viss skärpning av kravet på myndig- heterna genom att hjälpen normalt måste ges så snabbt som möjligt. (Se SOU 2010:29 s. 207 f.) Enligt uppgift från bistår myndigheten den skadelidande med i stort sett allt som hör till ersättnings- ärendet, om så behövs. Myndigheten har uppgett att det ibland kan gå snabbare att skaffa in utredning direkt i stället för att gå genom sökanden, och att myndigheten vägleder brottsoffer långt innan de ansökt om brottsskadeersättning, bl.a. med råd om vad de kan yrka i skadestånd och hur de går vidare efter domen. Trots Brottsoffermyndighetens bistånd, kan det dock vara svårt för vissa skadelidande att gå igenom alla de moment som krävs för att få brottsskadeersättning. Detta blir särskilt märkbart i de fall där sökanden har svårt att förstå svenska språket. Även om myndigheterna har en serviceskyldighet innebär förfarandet i sin helhet också att sökanden måste vända sig till flera myndigheter och personer. Man kan tänka sig att en sökande genom processens gång har haft kontakter med t.ex. polis, åklagare, målsägande- biträde, , och i sista hand kanske en bank för att öppna ett bankkonto med s.k. överförmyndarspärr (om ersättningen ska betalas till ett barn). Ur ett brottsofferperspektiv vore det givetvis till fördel för den skadelidande om kontakterna kunde begränsas något, t.ex. genom att målsägandebiträdets uppdrag kunde utsträckas till att omfatta även en ansökan om brottsskadeersättning. Så är fallet i t.ex. enligt vad utredningen fick uppgifter om vid besöket där. Frågan om målsägandebiträdets uppgifter har övervägts av Utredningen om målsägandebiträde i betänkandet Målsägande- biträdet. Ett aktivt stöd i rättsprocessen (SOU 2007:6). Den utredningen hade skickat ut enkäter till advokater, där det framkom bl.a. att advokaterna menade att det är ett problem att s.k. efterarbete inte ingick i uppdraget och att målsägandebiträdet inte kunde få någon ersättning för arbete som läggs ned i den delen. Flera advokater angav att ett stort arbete ofta läggs ned på att hjälpa målsäganden efter avslutad rättegång, t.ex. med att utreda om målsäganden omfattades av någon försäkring. (Se SOU 2007:6 s. I betänkandet föreslogs att målsägandebiträdet i skälig omfattning skulle bistå målsäganden med att få ut ett tilldömt skadestånd. Först och främst handlade det om att informera om proceduren hos och Brottsoffer- myndigheten och i förekommande fall försäkringsbolagen. I vissa fall ansågs det kunna innebära att fylla i ansökningshandlingar eller informera sig om bestämmelser och försäkringsvillkor och tolka dem så att målsäganden förstår dem. Avsikten angavs inte vara att målsägandebiträdet skulle avsluta förfarandet med att verkställa ett utdömt skadestånd utan att bistå målsäganden med inledande kontakter och information. I praktiken skulle förslaget innebära att målsägandebiträdet vid behov skulle göra en bedömning av den tid som krävs för att bistå målsäganden i frågor som har att göra med verkställigheten av skadeståndet. Yrkandet om arvode skulle framställas i kostnadsräkningen till domstolen. (Se a.a. s. 345 ff.) Betänkandet bereds inom . Vidare har (Ju 2010:10) bl.a. till uppgift att överväga hur stödpersoners och åklagares roll och funktion i förhållande till målsägandens behov av stöd kan utvecklas. Det uppdraget ska redovisas . Det har inte kommit till utredningens kännedom att behovet av att få ersättning för kostnader i ärenden om brottsskadeersättning generellt sett skulle vara större än vad som kan erbjudas inom ramen för gällande bestämmelser. Med hänsyn till att Brottsoffer- myndigheten biträder den skadelidande i hög utsträckning och det i de flesta fall tycks fungera väl, föreslår utredningen inte någon ändring i brottsskadelagen beträffande rätten till ersättning för kostnader. De problem som kan finnas i fråga om stödet till den skadelidande behandlas som nämnts i annat sammanhang. 13.12Europeisk brottsskadeersättning (nuvarande 18 och 19 §§) Förslag: Om en ansökan om brottsskadeersättning gäller en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott som har begåtts i en annan medlemsstat i EU, ska ansökan på sökandens begäran även behandlas som en ansökan om europeisk brottsskadeersättning. Som har framgått i avsnitt 3.1.4 och avsnitt 13.2, finns bestämmelser om europeisk brottsskadeersättning i brotts- skadelagen. Om en ansökan om brottsskadeersättning gäller en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott som har begåtts i en annan medlemsstat i EU, ska ansökningen anses vara även en begäran om europeisk brottsskadeersättning. Detta gäller inte, om det framgår för att europeisk brottsskade- ersättning redan har betalts. (18 § brottsskadelagen.) Sökandens begäran om europeisk brottsskadeersättning ska av Brottsoffer- myndigheten överlämnas till en behörig myndighet i den andra medlemsstaten. får besluta om brotts- skadeersättning även om ett överlämnande har skett. Om en myndighet i en annan medlemsstat i EU beslutar om europeisk brottsskadeersättning efter det att har betalt brottsskadeersättning, inträder staten intill det av Brotts- offermyndigheten betalda beloppet i den skadelidandes anspråk på ersättning från den utländska myndigheten. (19 § brottsskade- lagen.) I förarbetena till bestämmelserna om europeisk brottsskade- ersättning konstaterades bl.a. att innebörden av den beskrivna ordningen är att kommer att kunna såväl förskottera som komplettera den utländska ersättningen med svenska statsmedel (se prop. 2005/06:26 s. 20). Det ansågs ha ett värde i sig att även svenska brottsoffer kommer i åtnjutande av utländsk ersättning och att direktivet får sin avsedda funktion i fråga om ansvarsfördelning mellan medlemsstaterna (se a. prop. s. 13). Enligt brottsofferdirektivet ankommer det ju på varje medlemsstat att hålla sig med en ordning för ersättning till offer för uppsåtliga våldsbrott som begås på dess territorium. Kompletterande föreskrifter finns i brottsskadeförordningen. Där framgår att är biståndsmyndighet (5 §) och att på begäran ska lämna den enskilde information om hur man i en annan medlemsstat i EU ansöker om ersättning och tillhandahålla ansökningsformulär och ge vägledning i frågan om hur formulären ska fyllas i och vilka handlingar som bör bifogas ansökningen (6 §). Om en ansökan om brottsskade- ersättning ska anses vara även en begäran om europeisk brotts- skadeersättning, ska självmant vidta de åtgärder som behövs för att den enskildes begäran ska kunna behandlas av en myndighet i den andra staten (7 §). Brottsoffer- myndigheten ska översända en ansökan enligt 6 § eller en begäran enligt 7 § till behörig myndighet i den andra staten (8 §). Brotts- offermyndigheten är också beslutsmyndighet (10 §), och tar emot ansökningar om brottsskadeersättning från biståndsmyndigheter i andra medlemsstater (11 §). Enligt uppgift från registrerades 19 ansökningar om europeisk brottsskadeersättning då bestämmelsen var i kraft (). Härefter har i genomsnitt 50 ärenden registreras. Det som kvalificerar ett ärende att registreras som EU-ersättning är att det handlar om ett upp- såtligt våldsbrott som har drabbat en person med hemvist i i en annan medlemsstat. En ansökan från en biståndsmyndighet till som beslutsmyndighet blir också registrerad som ett EU-ärende. En ansökan om brottsskadeersättning som gäller en skada till följd av ett uppsåtligt våldsbrott som har begåtts i en annan medlemsstat i EU, ska enligt bestämmelsernas nuvarande ut- formning även anses vara en begäran om europeisk brottsskade- ersättning (18 § brottsskadelagen). Det lämnas därmed inte något utrymme för att avstå från att behandla ansökningen som en begäran om europeisk brottsskadeersättning. har uppgett att det förekommer att det framgår av handlingarna att en sådan ansökan inte kommer att leda till någon ersättning i det andra landet därför att de materiella reglerna är sådana att skadan inte är ersättningsgill. Det kan då vara förvaltningsekonomiskt tveksamt att ska behöva inhämta sökandens underskrift, låta översätta handlingar för att sedan skicka dem till det andra landet och härefter bevaka ärendet. Utredningen anser att de skäl som ligger bakom lagstiftningen är goda. När det finns en EU-reglering med en ansvarsfördelning mellan medlemsländerna bör den användas. Det bör dock inte vara obligatoriskt att betrakta en ansökan om brottsskadeersättning som en ansökan om europeisk brottsskadeersättning. Detta bör i stället ske på sökandens begäran. Det åligger Brottsoffermyndig- heten att upplysa sökanden om de EU-rättsliga reglerna och möjligheterna att få ersättning från det andra landet. Om sökanden vill att ansökningen om brottsskadeersättning ska betraktas som en ansökan om europeisk brottsskadeersättning ska Brottsoffer- myndigheten också behandla ansökningen på detta sätt. Men genom att låta sökanden avgöra frågan i stället för att ha en obligatorisk regel kan en större flexibilitet uppnås. Sökanden får då i samråd med avgöra om ansökningen ska skickas till det andra landet. Av nuvarande 18 § andra stycket följer att bestämmelsen i första stycket (om att en ansökan om brottsskadeersättning i vissa fall ska anses vara en ansökan om europeisk brottsskadeersättning), inte gäller om det framgår för att europeisk brottsskadeersättning redan har betalats. Enligt utredningens bedömning framstår det som självklart. Bestämmelsen bör därför kunna utgå. Bedömning: Den nya brottsskadelagen bör kunna träda i kraft . Förslag: Den höjda takgränsen för brottsskadeersättning för kränkning tillämpas även i fråga om brott som har begåtts före ikraftträdandet. Detsamma gäller bestämmelsen om förlängd ansökningstid, om inte ansökningstiden har gått ut enligt de äldre bestämmelserna. möjlighet att efterge en regressfordran tillämpas även på fordringar som har uppkommit före ikraftträdandet. Bestämmelsen om åter- betalning av brottsskadeersättning tillämpas på brottsskade- ersättning som har betalats ut efter ikraftträdandet. Bestämmelsen om kvittning tillämpas även beträffande regress- fordringar som har uppkommit före ikraftträdandet. Den föreslagna brottsskadelagen bör träda i kraft . Med hänsyn till den tid som krävs för remissbehandling och beredning inom kan en möjlig tidpunkt vara . När brottsskadelagen infördes föreskrevs inga särskilda övergångs- bestämmelser i lagen, och därav ansågs följa att endast skadefall som inträffade eller senare prövades enligt lagen (se Lagrådets uttalande i prop. 1977/78:126 s. 104). ståndpunkt intogs när ändringar genomfördes bl.a. genom att brottsskadeersättning kunde utgå för lidande, nu benämnt kränkning (se prop. 1987/88:92 s. 12). När jämkningsmöjligheten utökades föreskrevs en övergångsbestämmelse som innebar att den äldre jämkningsregeln skulle tillämpas på skadefall som inträffat före ikraftträdandet. Det bedömdes däremot inte finnas skäl för övergångsbestämmelser i övrigt, dvs. i fråga om de nya handläggningsreglerna, den nya regeln om ansökningstid och den särskilda preskriptionsregeln. Dessa började tillämpas direkt, oavsett när brottet begåtts eller ett ärende kommit in till . Det ansågs att de bestämmelserna i praktiken inte torde kunna leda till försämrade möjligheter för någon att få brottsskadeersättning. (Se prop. 1998/99:41 s. 41 och s. När brottsskadeersättning för kränkning särskildes från brottsskadeersättning för personskada och ett särskilt tak infördes 2002, infördes inga övergångs- bestämmelser.1 När möjligheten till brottsskadeersättning för barn som bevittnat brott infördes uttalades att de nya före- skrifterna borde tillämpas även om den händelse som ansökan grundas på ägt rum före ikraftträdandet. Att de nya föreskrifterna skulle tillämpas på detta sätt ansågs i och för sig följa av grundläggande förvaltningsrättsliga principer även utan övergångs- reglering. I förtydligande syfte ansågs det dock finnas anledning att införa en regel med denna innebörd. (Se prop. 2005/06:166 s. Utgångspunkterna kan således vara olika beroende på vad de ändrade reglerna gäller. Utredningen föreslår en ny lag med såväl materiella bestämmelser som förfaranderegler. Många av bestämmelserna har sina motsvarigheter i den äldre lagstiftningen. Övergången mellan den äldre brottsskadelagen och den nya brottsskadelagen bör göras så smidig och okomplicerad som möjligt. Med den utgångspunkten föreslår utredningen som huvudregel att bestämmelserna ska tillämpas från ikraftträdandet. Om det finns anledning att tillämpa de äldre bestämmelserna eller förtydliga något när det gäller tillämpningen, föreslås en särskild övergångsbestämmelse för den situationen enligt nedan. Vissa av utredningens förslag kommenteras också särskilt utan att de anses kräva några övergångsbestämmelser. 1 Se prop. 2000/01:68 s. 62: Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer tillämpas nya skadeståndsregler endast på skadefall som har inträffat efter ikraftträdandet (se SOU 1992:84 s. 281 med hänvisningar). Dessa principer bör tillämpas också på de regler som föreslås i detta lagstiftningsärende. Någon övergångsbestämmelse om detta behövs inte (jfr prop. 1975:12 s. 143). I avsnitt 5.6.2 har utredningen föreslagit en bestämmelse om att när brottsskadeersättningen bestäms som huvudregel ska följa en domstols sakprövade förordnande om skade- stånd. Den bestämmelsen bör kunna tillämpas direkt från ikraft- trädandet, oavsett när det grundläggande brottet har begåtts eller ansökan om brottsskadeersättning kommit in till Brottsoffer- myndigheten. Någon övergångsbestämmelse är inte nödvändig. Utredningen har vidare i avsnitt 8.6.2 föreslagit en uttrycklig bestämmelse om att som huvudregel ska utöva regress mot skadevållaren. Bestämmelsen motsvarar Brotts- offermyndighetens nuvarande tillämpning. Samma sak gäller i fråga om möjlighet att avräkna inbetalningar mot kapitalbeloppet (avsnitt 8.6.3). Något som är nytt är däremot den uttryckliga bestämmelsen att ska träda in i den skadelidandes rätt även till ränta, om det finns ett sådant förordnande i domstolens dom. Det är inte lämpligt att övergångsvis ge nya bestämmelser om ränta i samband med återkrav retroaktiv effekt, på så sätt att räntekravet kan komma att träffa situationer som är hänförliga till tid då det inte fanns lagstöd för att påföra ränta.2 Den nya bestämmelsen bör därför tillämpas endast i fråga om nya regressfordringar, dvs. sådana fordringar som uppstår när efter lagändringen har betalat ut brottsskadeersättning. Att själva brottet har begåtts före ikraft- trädandet bör dock vara utan betydelse. Någon övergångs- bestämmelse är inte nödvändig. I avsnitt 8.6.4 har utredningen föreslagit att Brottsoffer- myndigheten ska ha möjlighet att efterge en regressfordran. Detta torde i första hand bli aktuellt i fråga om äldre fordringar. Bestämmelsen bör därför kunna tillämpas beträffande alla regress- fordringar, nya som gamla. Det bör framgå i en övergångs- bestämmelse. Utredningen har föreslagit en bestämmelse om kvittning (se avsnitt 8.6.5 och avsnitt 12.4). ska helt eller delvis räkna av den brottsskadeersättning som en person kan ha anspråk på, mot en skuld som personen har till myndigheten. Bestämmelsen är tillämplig på beslut om brotts- skadeersättning som fattas efter ikraftträdandet, vilket följer redan av bestämmelsens utformning (den som har rätt till brottsskade- 2 Jfr uttalanden i prop. 2008/09:3 med förslag till ändringar i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, beträffande reglerna om ränta vid återkrav. Det hänvisades där (s. 28) till Lagrådets uttalande i prop. 2006/07:49 (s. 78). ersättning enligt denna lag). Det bör däremot inte krävas att skulden till har uppkommit efter ikraft- trädandet. Det får betydelse för regressfordringar men inte fordringar som har uppkommit genom en återbetalningsskyldighet, eftersom återbetalningsskyldigheten härstammar från en bestämmelse som införs i den nya brottsskadelagen utan mot- svarighet i den äldre lagen. En övergångsbestämmelse som innebär att kvittningsbestämmelsen kan tillämpas även i fråga om äldre skulder bör därför införas. I avsnitt 9.4.8 har utredningen föreslagit att det ska räcka med en vårdnadshavares underskrift på en ansökan om brottsskade- ersättning till ett barn, i fall där den andra vårdnadshavaren har begått det brott som ansökan avser. Den bestämmelsen bör också kunna tillämpas direkt från ikraftträdandet och någon övergångs- bestämmelse behöver inte föreskrivas. Vidare har utredningen i avsnitt 10.6.1 föreslagit att takbeloppet avseende brottsskadeersättning för kränkning ska höjas från tio till 15 basbelopp. Bestämmelsen får sin största betydelse i förhållande till barn som varit utsatta för allvarliga övergrepp. Det är vanligt att den typen av brottslighet har inträffat längre tillbaka i tiden och uppdagas sent. Bestämmelsen bör därför kunna tillämpas på alla beslut om brottsskadeersättning som fattas efter ikraftträdandet, oavsett om brottet är begånget före ikraftträdandet. I de fall där taket redan hade uppnåtts före ikraftträdandet får bestämmelsen dock inte någon effekt.