sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — En förutsättning för att utlämning skulle kunna ske var därmed, anförde , att det förelåg sannolika skäl för att mannen hade begått den påstådda gärningen (9 § andra stycket UtlämningsL). Vid bedömningen av om det föreligger sannolika skäl för att någon som begärs utlämnad har begått det brott som han begärs utlämnad för måste, anförde , en värdering ske av häktningsbeslutet och det utredningsmaterial som åberopats som grund för framställningen. Vad som var känt om rättsväsendet i det land som begärt utlämning var, fortsatte domstolen, av betydelse för hur en sådan värdering utföll. (Mannen hade åberopat rapporter från och om mänskliga rättigheter i .) I det före- varande fallet hade häktningsbeslutet fattats av den vitryska åklagar- myndigheten utan prövning av domstol. Mannen hade inte varit när- varande vid prövningen och han hade inte heller varit representerad av ombud. Den utredning som åberopats till stöd för framställningen bestod enligt enbart av en handling benämnd intyg om bevis, i vilken angavs bl.a. vissa vittnesuppgifter. Enligt var intyget kortfattat och av detta framgick inte när, var eller under vilka former som vittnespersonerna lämnat sina uppgifter eller om dessa hade dokumenterats på annat sätt än genom det återgivande av uppgifterna som fanns i intyget. Högsta dom- stolen fann att det åberopade intyget inte hade den utförlighet, pre- cision och tillförlitlighet som måste krävas för att det, mot mannens Utlämningslagens förutsättningar för utlämning bestridande, skulle kunna anses att sannolika skäl förelåg för att han hade begått det påstådda brottet. Hinder förelåg således mot ut- lämning enligt 9 § andra stycket UtlämningsL. Även NJA 2009 N 25 gällde utlämning till för lagföring efter ett vitryskt häktningsbeslut. De gärningar för vilka utlämning begärdes motsvarades i svensk rätt av försök till utpressning och människorov alternativt olaga frihetsberövande (samt viss annan gär- ning som var preskriberad enligt svensk rätt). konstaterade liksom i NJA 2008 N 21, att inte tillträtt utlämningskonvention och att någon annan sådan överens- kommelse som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL inte träffats mellan och , att en förutsättning för att utläm- ning skulle kunna ske därmed var att det förelåg sannolika skäl för att mannen hade begått den påstådda gärningen, att det vid denna bedömning måste göras en värdering av häktningsbeslutet och det utredningsmaterial som åberopats som grund för framställningen och att det som var känt om rättsväsendet i det land som begärt ut- lämning var av betydelse för hur en sådan värdering utföll. konstaterade vidare att det framkommit kritik i fråga om rättssystemet i , enligt rapporter från Utrikesdeparte- mentet om mänskliga rättigheter. Det i målet aktuella häktnings- beslutet hade, enligt , inte fattats av eller prövats av domstol utan syntes ha fattats av polis och därefter godkänts av åklagare. Vid beslutets fattande och godkännande hade inte mannen varit närvarande och han hade inte heller varit företrädd av försva- rare. I en handling benämnd Intyg, som getts in som komplet- tering till utlämningsframställningen, återgavs förhörsuppgifter som målsäganden och vittnen lämnat. Vidare hade en dom getts in som rörde åtal som väckts mot två personer för delaktighet i de gärningar som utlämningsframställningen avsåg. Innehållet i dessa till svenska översatta handlingar var emellertid, uttalade , svår- begripligt. Någon bevisning som gav ett mer påtagligt stöd för gär- ningspåståendena mot mannen fanns inte, uttalade domstolen, utan vad som syntes framgå var i huvudsak att mannen skulle ha varit närvarande vid de påstådda brotten samt vid andra situationer då målsäganden mött de båda dömda gärningsmännen. Med hänsyn till anförda kunde det inte , menade , anses före- ligga sannolika skäl, i den mening som avses i 9 § andra stycket Ut- lämningsL, att mannen begått de gärningar som var aktuella för utlämning. fann sålunda sammanfattningsvis att Utlämningslagens förutsättningar för utlämning hinder mot den begärda utlämningen förelåg enligt 9 § andra stycket UtlämningsL. NJA 1984 s. 903 gällde utlämning av en kanadensisk medborgare till såväl som . Till stöd för sin utlämningsframställning åberopade (se ovan om utlämningsframställning, som avsåg ett häktningsbeslut) en italiensk dom i vilken mannen dömts för brott som enligt svensk lag motsvarade grov varusmuggling av- seende narkotika och grovt narkotikabrott, till fängelse. Dom- stolen hade efterskänkt fängelse och del av böterna samt i ett senare beslut efterskänkt fängelse jämte ytterligare del av böterna. Domen hade meddelats i mannens utevaro. Mannen hade tidigare, på grundval av samma italienska dom, begärts utläm- nad från . Mannen gjorde gällande att hinder mot utläm- ning mötte enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL då domslutet var uppenbart oriktigt. Han anförde därvid att det var fråga om en ute- varodom, om vilken han fått kännedom först i det tyska utlämnings- ärendet, samt att han var oskyldig till det påstådda brottet. konstaterade att såväl som ratificerat utlämningskonvention, att konventionen utgjorde en sådan överenskommelse som åsyftas i 9 § tredje stycket första meningen UtlämningsL och att således endast hade rätt att vägra utläm- ning om det framgick att domslutet var uppenbart oriktigt. Vad avsåg det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonventionen konsta- terade att ännu inte ratificerat detta. Vid bedömningen huruvida det italienska domslutet, såsom mannen gjor- de gällande, var uppenbart oriktigt var, enligt , att märka att domen byggde på prövning av åtal inte bara mot honom utan mot flera inblandade och att domskälen mot honom var base- rade på vad som kommit fram under utredningen och rättegången. Med hänsyn härtill kunde domslutet, menade – även med beaktande av att fråga var om en utevarodom – inte be- dömas som uppenbart oriktigt. behandlade sedan domens karaktär av utevarodom. Som nämnts hade mannen uppgett, att han inte förrän i det tyska utlämningsärendet fått kännedom om den italienska rättegången och domen. Enligt hade i domen också antecknats att mannen höll sig undan. anförde att det enligt den svenska rättsordningen var en Utlämningslagens förutsättningar för utlämning grundläggande förutsättning för att någon skulle kunna fällas till an- svar för brott att han fått del av anklagelsen mot honom. Till detta kom, enligt , anslutning till Europakon- ventionen – vilken vid tiden för utlämningsärendet visserligen inte gällde som lag i men som ändå, enligt , måste tillåtas få betydelse för tillämpningen av svensk lag. Samma sak gällde enligt domstolen för den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (), som antagits och som ratificerats av . borde därför i utlämningssammanhang, menade – mot bakgrund av artikel 6.3 och motsva- rande bestämmelse i artikel 14 i – inte godkänna en utevarodom som tillkommit under förhållanden som var oför- enliga med grundläggande principer för rättsordningen här i riket och tillika oförenliga med åtaganden enligt de nämnda kon- ventionerna. Angelägenheten härav underströks ytterligare, anförde , av det förhållandet att för sin del ratifi- cerat det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonven- tionen om bl.a. utevarodomar och i konsekvens härmed med svensk lag införlivat ett tillägg till 9 § tredje stycket UtlämningsL. Med hän- syn till det anförda fick, menade , vid tillämpning av 9 § UtlämningsL hinder mot utlämning av mannen anses föreligga av det skälet att utlämning skulle vara oförenlig med grunderna för rättsordningen här i landet, om det inte visats att han före rättegången fått del av anklagelsen mot honom eller italiensk lag medgav honom rätt till omprövning i ny rättegång. Den dittills förebragda utred- ningen gav, enligt domstolen, inte tillräckliga upplysningar i nu an- givna hänseenden. Anledning fick därför anses föreligga att tilläm- pa bestämmelsen i artikel 13 utlämningskonvention om inhämtande av ytterligare upplysningar. Sådant inhämtande ankom emellertid på regeringen. Ärendet gällande utlämning till vilandeförklarades i men återupptogs efter att ytterligare material inkommit från den italienska ambassaden, via den . Det nya materialet visade inte, enligt , att mannen före rättgången i den italienska domstolen fått del av anklagelsen mot honom. Materialet visade också, enligt domstolen, att någon nöjaktig möjlighet till omprövning av saken inte stod mannen till buds (utan endast ett resningsförfarande under åberopande av nya omständigheter och bevis som styrkte hans oskuld). En utlämning av mannen fick därför, vid tillämpning av 9 § UtlämningsL, enligt , anses oförenlig med Utlämningslagens förutsättningar för utlämning grunderna för rättsordningen här landet. Således förelåg hinder mot utlämning till . I NJA 1986 s. 262 (se även avsnitt 3.3 och 3.7) var fråga om ut- lämning till av en turkisk medborgare. Till stöd för fram- ställningen åberopades en dom meddelad av en turkisk domstol, varigenom mannen dömts för mord till fängelse, samt ett avgörande av högsta domstolen i rörande samma brott. Man- nen gjorde gällande att hinder mot utlämning förelåg enligt 9 § UtlämningsL. Till stöd härför anförde han bl.a. att underinstansens domslut var uppenbart oriktigt eftersom det byggde på en osann berättelse som avtvingats honom efter långvarig misshandel och tor- tyr samt att domen från var en utevarodom. konstaterade att såväl som ratifi- cerat utlämningskonvention och att den var en sådan över- enskommelse som åsyftas i 9 § tredje stycket första meningen Utläm- ningsL. Vad avsåg det andra tilläggsprotokollet konstaterade att ännu inte ratificerat detta; bestämmelsen i 9 § tredje stycket UtlämningsL om utevarodomar var därför inte tillämplig i förhållande till . På skäl som närmare utvecklats i NJA 1984 s. 903 kunde dock, anförde domstolen – i förhållande till stat som inte ratificerat tilläggsprotokollet – en utevarodom under- kännas, om domen tillkommit under förhållanden som var ofören- liga med grundläggande principer för rättsordningen i . Vid bedömningen av frågan huruvida det domslut som meddelats av den turkiska underinstansen – och sedermera fastställts av – var uppenbart oriktigt borde enligt Högsta dom- stolen uppmärksammas följande omständigheter. Underinstansens dom byggde på en prövning av åtal inte bara mot mannen utan också mot två av hans kamrater. Mot dem hade åtalet ogillats. I domen angavs beträffande mannen att denne bestritt ansvar. I dom- skälen hade domstolen värderat och analyserat berättelser som av- getts inför en förhörsdomstol. I domen hade också invändningar från mannens sida tagits upp. Domen byggde således, menade , enligt sin lydelse på vad som kommit fram under rätte- gången och domslutet var alltså inte grundat på erkännande av man- nen. Dennes egen berättelse om rättegångsförfarandet vid under- instansen gav enligt heller inte stöd för att den turkiska domstolen i sin prövning utgått från att mannen erkänt vad som lagts honom till last. Mannens uppgift att en framtvingad be- kännelse av honom legat till grund för domen vann alltså, menade , inte stöd av utredningen i ärendet. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning övrigt, fastslog domstolen, var det visat att domslutet var uppen- bart oriktigt. tog därefter upp frågan vilken betydelse det hade att domen från var en utevarodom. Av domen framgick, enligt , att mannen ensam överklagat underrättens dom och att han därvid begärt ny förhandling men att målet emellertid avgjorts efter skriftligt förfarande. Som skäl för att förhandling inte kommit till stånd angavs i domen att mannen inte sänt försvarare till förhand- lingen. Enligt syntes det därmed som att den turkiska högsta domstolen alltså hade avsett att pröva mannens talan efter en förhandling där mannen visserligen inte skulle ha varit personligen närvarande men där han skulle ha företrätts av sin för- svarare. Ett sådant förfarande i högsta instans kunde, anförde , inte anses oförenligt med grundläggande principer för vår rättsordning. Inte heller att domstolen, när försvararen uteblev, avgjorde målet på handlingarna kunde enligt i och för sig anses oförenligt med dessa principer. Om skälet till att någon förhandling inte kom till stånd var att mannen saknade ekonomiska möjligheter att ställa försvarare för sig var förfarandet emellertid, anförde , inte i överensstämmelse med allmänt vedertagna rättsprinciper. Enligt såväl som den internationella konventionen om medborgerliga och poli- tiska rättigheter () hade nämligen, uttalade , en tilltalads rätt att om rättvisans intresse så krävde, kostnadsfritt få sig anvisat rättegångsbiträde, ifall han saknade erfor- derliga medel att betala biträdet (artikel 6:3 c och artikel 14:3 d). Att mannens ekonomiska förhållanden utgjorde anledning till att hans försvarare uteblev hade emellertid inte, anförde , uppgetts som skäl för att inte godta domstolens dom i utlämningsärendet. Att så skulle ha varit förhållandet vann heller inte stöd, menade domstolen, av mannens berättelse vid förhandlingen inför . Med hänsyn till det anförda förelåg enligt inte skäl att på grund av förfarandet vid de turkiska domstolarna vägra utlämning enligt 9 § UtlämningsL. Ett justitieråd () var av skiljaktig mening och menade att möjligheten att mannen av ekonomiska skäl varit förhindrad att låta sig representeras inför domstolen inte kunde lämnas obeaktad. Om detta var anledningen till mannens utevaro måste domstolsförfarandet, enligt den skiljaktige – särskilt med be- aktande av att det rörde sig om ett mycket allvarligt brott och ett strängt straff – anses ha varit oförenlig med såväl grunderna för den Utlämningslagens förutsättningar för utlämning svenska rättsordningen som Europa- och . Enligt hans förmenande förelåg därför hinder mot utlämning. NJA 1989 s. 263 gällde utlämning till av en iransk med- borgare. Till stöd för framställningen åberopades en schweizisk dom i vilken mannen i sin frånvaro dömts till frihetsstraff för brott som enligt svensk lag motsvarade grovt bedrägeri. Vidare åberopa- des en av samma domstol senare meddelad dom som, på den grund att mannen uteblivit från förnyad förhandling i målet, bekräftade den tidigare meddelade domen. Mannen gjorde gällande att han inte hade haft möjlighet att försvara sig i rättegången i ; att han inte delgetts stämning eller dom i målet, att han inte fått information om rättegången, att han vägrats visum för att resa in i samt att han inte begagnat sig av rätten att erhålla ny förhandling i målet. konstaterade att det mellan och förelåg en sådan överenskommelse, att bestämmelsen i 9 § tredje stycket första meningen UtlämningsL var tillämplig. Den aktuella domen kunde enligt domstolen inte anses uppenbart oriktig. Efter- som mannen dömts i sin utevaro aktualiserades enligt Högsta dom- stolen, även andra meningen i tredje stycket. Domstolen konstaterade, att det mellan och förelåg även en sådan överens- kommelse som avses i denna mening. Då någon försäkran om rätt till ny domstolsprövning för mannen inte hade meddelats i ärendet blev, enligt , av avgörande betydelse huruvida man- nens rätt att försvara sig kunde anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd i målet. Vid den bedömning som sålunda skulle göras var, enligt dom- stolen, en utgångspunkt att liksom biträtt utlämningskonvention och det andra tilläggsprotokollet till den kon- ventionen. En grundläggande tanke med det konventionsfästa sam- arbetet mellan staterna var, anförde , att söka kom- ma till rätta med svårare brottslighet och för att nå det syftet hade de berörda staterna i betydande utsträckning godtagit varandras rättsordningar. Av detta måste enligt följa att upp- gifter som lämnas av en till konventionen ansluten stat om vad som förekommit i ett ärende ska godtas av svenska myndigheter, om inte alldeles särskilda omständigheter föreligger. Detsamma gällde enligt domstolen i fråga om uppgifter som lämnats i avgöranden av den främmande statens domstolar i fråga om handläggningen av saken och tillämpningen av den främmande statens lag. I den första domen, anförde , hade den schweiziska domstolen anteck- nat, att mannen inte infunnit sig till förhandlingen, trots att han blivit stämd på författningsenligt sätt (regulièrement assigné). Utlämningslagens förutsättningar för utlämning gift måste, enligt , anses innebära att mannen blivit i behörig ordning delgiven såväl åtalet som kallelse till förhandlingen. Mannens påstående att han inte delgetts stämning i målet och att han inte informerats om rättegången fick därför, anförde , anses vederlagd. Påståendet att mannen vägrats visum för inresa i framstod enligt som mindre sannolikt. Av hans egna uppgifter framgick dessutom, enligt dom- stolen, att han som skäl för sina visumansökningar angett helt andra skäl än kallelse till den aktuella förhandlingen i målet. Det förhål- landet att han inte erhållit visum kunde därför inte, menade , innebära att han hindrats att närvara vid förhandlingen. Av handlingarna i målet – bl.a. utskrifter av de båda domarna – fanns uppgifter om att mannen delgetts den första domen och hur delgiv- ningen skett, att ansökan om ny förhandling efter den första domen gjorts av mannen samt att mannen inte infunnit sig till den förhand- ling som låg till grund för den andra domen, trots att han blivit för- fattningsenligt stämd. Mot bakgrund härav ansåg mannens uppgifter om att han inte delgetts den första domen, att han inte tidigare begärt ny förhandling och att han inte erhållit kallelse till den andra förhandlingen vara vederlagda. På grund av det anförda och då förhållandena inte heller i övrigt enligt var sådana att mannens rätt att försvara sig i målet inte kunde anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd, förelåg enligt domsto- len inte, med hänsyn till bestämmelsen i 9 § tredje stycket andra meningen UtlämningsL, hinder mot godtagande av den fällande domen. I NJA 1993 s. 18 begärde utlämning av en rumänsk medborgare som genom en italiensk dom 1987 dömts för brott som enligt svensk lag var att bedöma som mord eller dråp och rån, till fängelse och böter. förklarade att utlämningsbegäran vidhölls samt åberopades en dom som med- delats av en italiensk appellationsdomstol 1989. Genom denna dom, som meddelats utan att mannen varit personligen närvarande vid sakens behandling, nedsattes straffet till fängelse och ett lägre bötesstraff men fastställdes den tidigare domen i övrigt. Högsta dom- stolen konstaterade först att en sådan överenskommelse förelåg mel- lan och som avses i 9 § tredje stycket första meningen UtlämningsL, om att fällande dom ska godtas, om det inte i särskilt fall framgår att domslutet är uppenbart oriktigt. Enligt domstolen fanns det inte skäl att anse att den av appellationsdomstolen med- delade domen var uppenbart oriktig. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning låg vidare, konstaterade , en sådan överenskom- melse som avses i 9 § tredje stycket andra meningen UtlämningsL om att under vissa förhållanden godta utevarodomar. Någon sådan försäkran, om möjlighet att påkalla ny domstolsprövning som nämns i bestämmelsen, hade inte lämnats i det aktuella ärendet. Frågan var därför, enligt , om mannens rätt att försvara sig hade blivit nöjaktigt tillgodosedd i målet. Av handlingarna i ärendet framgick enligt domstolen följande. Mannen hade varit personligen närvarande och biträdd av advokat vid den förhandling som före- gick underrättens dom. Vid tiden för denna förhandling undergick mannen frihetsstraff i och mannen hade för denna rättegång utlämnats från till med stöd av 11 § andra stycket UtlämningsL. Sedan mannen hade överklagat domen, sattes förhand- ling vid appellationsdomstolen ut till visst datum. Efter framställ- ning från hade regeringen beslutat att mannen skulle utläm- nas även för denna rättegång. Innan beslutet hann verkställas, avvek emellertid mannen från den kriminalvårdsanstalt där han var intagen och med anledning härav inställdes förhandlingen vid appellations- domstolen. Med anledning av den gjorda utlämningsframställningen satte ut förhandling att äga rum , vilket var som mannen skulle villkorligt friges från sitt fängelsestraff. Han avvek emellertid och var därefter på fri fot under ett drygt år innan han greps. som mannen var på fri fot höll appellationsdomstolen förhandling i mannens utevaro, varvid konstaterades att han var oanträffbar. Mannens talan fördes då av en advokat som förordnats som försvarare för honom. Enligt kunde den slutsatsen dras, att mannens mer än årslånga undanhållande, efter att ha avvikit endast då av straffverk- ställigheten återstod, främst hade avseende på en eventuell utlämning till i anledning av rättegången där. Att appellationsdomstolen företog målet till handläggning då mannen var på fri fot, kunde enligt inte föranleda någon invändning. Av handlingarna i ärendet kunde inte med säkerhet utläsas huru- vida appellationsdomstolen gjort något försök att delge mannen kallelse till förhandlingen eller vidtagit någon annan särskild åtgärd, innan det konstaterades att han var oanträffbar. Enligt Högsta dom- stolen måste det emellertid beaktas, att det var mannen själv som hade överklagat domen och att han vid tiden för förhandlingen höll sig undan och uppenbarligen var efterlyst. Även om inte någon sär- skild åtgärd vidtagits för att eftersöka honom, fick det därför, mena- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning de domstolen, anses ha varit försvarligt att behandla honom som oanträffbar. Det förhållandet att översändande av kallelse under någon av de adresser som mannen själv pekat på i utlämningsärendet (till hans dåvarande svenska försvarare och hans mantalsskrivningsadress på vilken hans flickvän, som han hade kontinuerlig kontakt med, bodde) måhända skulle ha medfört att han fått del av kallelsen, kunde enligt inte föranleda annat bedömande. Det kunde enligt domstolen tilläggas att mannen, medan han var på fri fot, hade haft möjlighet att hänvända sig till appellationsdomstolen för att efterhöra när målet skulle företas till handläggning. Enligt hade det förhållandet att appellationsdomstolen – som prövade målet i sak och något mildrade underdomstolens be- dömning – handlade målet i mannens utevaro utan att han erhållit kallelse till förhandlingen och utan att han haft tillfälle att på för- hand samråda med försvaren, sin grund i de åtgärder som mannen själv vidtagit i syfte att undandra sig eventuell straffverkställighet i . Skäl för erinran mot handläggningen i nämnda hänseende förelåg därför inte enligt . Inte heller i övrigt hade handläggningen av målet enligt domstolen varit sådan att mannens rätt att försvara sig inte kunde anses ha blivit tillgodosedd på ett nöj- aktigt sätt. Hinder mot utlämning enligt 9 § UtlämningsL förelåg därmed inte. I NJA 2000 s. 243 var fråga om utlämning till för verk- ställighet av en dom i vilken en kvinna dömts till fängelse för rån. (justitieråden Gregow, , , och ) konstaterade först att liksom var anslutet såväl till utlämningskonvention som till dess andra tilläggsprotokoll. Av utredningen framgick enligt att handläggningen i det mål i vilket kvinnan dömts till ansvar, i sin helhet ägt rum i hennes utevaro, att hon inte dessför- innan hade delgivits vare sig brottsmisstanken, åtalet eller kallelse till förhandlingen samt att hon visserligen företrätts av försvarare men att denne inte varit i kontakt med henne och därför måste ha saknat kännedom om hennes inställning till åtalet och om den be- visning som hon kunde vilja förebringa. Vid angivna förhållanden kunde inte, enligt , kvinnans rättighet att försvara sig anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd. De uppgifter om slovakisk rätt som lämnats i ärendet gav enligt vid handen att kvinnan inte hade rätt att föra talan mot domen på den grunden att hon inte varit närvarande vid förhandlingen och inte heller på annat sätt kunde påkalla en ny domstolsprövning, annat än genom extra- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning