sou · H0B364 · 2012-09-28 00:00:00 — För grupplivförsäkring och sjuk- och olycksfallsförsäkring har emellertid försäkringstagarna oftast, som beskrivits ovan, inte en förväntan om återbäring. Det gör att metoderna för fördelningen av sådant överskott är mindre detaljerade än för överskott från långvariga livförsäkringsavtal. Likväl gäller som huvudregel kontri- butionsprincipen. Det som är gemensamt för de fördelningsmetoder som beskrivs nedan är att det inte finns ett i förväg konstruerat system som automatiskt preliminärt fördelar och slutligen gottskriver överskott till enskilda försäkringstagare. Överskottet fördelas och gottskrivs i stället efter ett beslut av företagets stämma eller styrelse. Beslutet är diskretionärt även om det kan begränsas av kontributionsprincipen eller associationsrättsliga principer som syftar till lika behandling. Det bör framhållas att det finns andra metoder för fördelning av överskott än de som behandlas nedan. Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund När överskottet är större än vad som är motiverat som buffert (och med hänsyn tagen till företagets totala ekonomiska situation) i verksamhetsgrenar där den ekonomiska betydelsen av återbäring är begränsad, gör företagets styrelse normalt en ensidig utfästelse om gottskrivning av återbäring i form av kollektiv premierabatt. Genom beslutet gottskrivs en viss del av överskottet och för- delas bland de befintliga försäkringstagarna genom en premierabatt som ofta är lika stor för samtliga. En relativt nybliven försäkrings- tagare kan alltså komma i åtnjutande av överskott trots att denne i mindre utsträckning än andra bidragit till överskottets uppkomst. Omvänt kan en försäkringstagare gå miste om det överskott som denne bidragit till om försäkringsavtalet upphört att gälla på grund av försäkringsfall, annullation eller att avtalstiden löpt ut. För förmånsbestämda tjänstepensioner som tryggas i livförsäk- ringsföretag fördelas överskott vanligtvis med den s.k. pensionstil- läggsmetoden. I ett förmånsbestämt tjänstepensionsavtal har arbetsgivaren (försäkringstagaren) åtagit sig att utge pension av en bestämd storlek – uttryckt som ett visst garanterat belopp eller som en viss procent av slutlönen – till den anställde (den försäk- rade). Arbetsgivaren köper en försäkring som beräknas täcka åtagandet och premien som arbetsgivaren betalar kan ändras . Det kan bero på löneutvecklingen för den anställde eller på förändring av tiden för utbetalning. Principen är att premien kan förändras för att säkerställa att den överenskomna förmånen kan fullgöras. Utöver att premien bestäms av förmånstagarens förmåner görs också som nämnts tidigare en rad antaganden vid beräkning av denna. Det viktigaste antagandet är vilken avkastning som de inbetalda premierna förväntas ge. Fram till införandet av tjänste- pensionsdirektivet 2005 har dessa antaganden mera generellt gjorts på ett betryggande sätt, vilket i normalfallet har gett upphov till ett överskott. Enligt de nya bestämmelserna för tjänstepensionsförsäk- ring ska beräkningarna av avsättningarna göras på ett aktsamt sätt, vilket kan ge återverkningar på hur premien beräknas och därmed om överskott uppstår (se prop. 2004/05:165 s. 15). Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund De överskott som i normalfallet uppstod med det gamla sättet att beräkna har i första hand använts i företagen till att kompensera pågående utbetalningar av ålders- och efterlevande- pensioner för prisutvecklingen, s.k. värdesäkring. Vidare har också s.k. fribrev som är intjänade pensionsrätter under en aktiv anställ- ning värdesäkrats. Pensionstilläggen är således en värdesäkring eller indexering av de förmånsbestämda tjänstepensionsförmånerna. I de stora kollek- tivavtalade förmånsbestämda planerna är emellertid värdesäkringen inte självklart en del av försäkringsavtalet, utan kan också vara en kollektivavtalad förmån som har kunnat ges på grund av de över- skott som har uppstått i försäkringsföretagen. Arbetsgivarna kan också få del av överskott i de förmåns- bestämda bestånden via kollektiva premierabatter. Det har snarare varit regel än undantag i många bolag eller föreningar. Det har också hänt att överskott har betalats tillbaka till arbetsgivarna i form av engångsåterbäring. För traditionella livförsäkringar tecknade av privatpersoner och för premiebestämda tjänstepensionsutfästelser som tryggas genom försäkringar i ett försäkringsföretag fördelas överskottet i huvud- sak med den s.k. retrospektivreservmetoden. Syftet med metoden är att fördela överskott mellan försäkringstagare utifrån deras respektive bidrag, utan att för den skull låta kortsiktiga variationer i överskottet fullt ut påverka försäkringsutbetalningar till försäk- ringstagare. För varje enskild försäkring bildas en retrospektivreserv som något förenklat kan beskrivas som ett fiktivt konto där premie- inbetalningar och avkastning (efter skatt) samt avgiftsuttag, risk- kostnader, riskkompensation och utbetalningar bokförs. Efter hand som försäkringstagaren betalar in ökar värdet på retrospektivreserven för att sedan minska i utbetalningsfasen. Retrospektivreserven är det värde på försäkringen som vanligt- vis kommuniceras löpande till försäkringstagaren genom de årliga värdebeskeden. För försäkringsavtal med garantier beräknas först ett garanterat värde. Om retrospektivreserven är större än det garanterade värdet har det uppstått ett överskott i den enskilda försäkringen. Överskottet motsvarar mellanskillnaden mellan retro- Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund spektivreserven och det garanterade värdet. Denna icke-garanterade del kallades tidigare allokerad återbäring. I propositionen som låg till grund försäkringsrörelsereform framhölls att benämningen inte borde användas, eftersom begreppet återbäring ansågs ge den felaktiga bilden att det preliminärt fördelade över- skottet är värden som försäkringstagaren under alla förhållanden kommer att få ta del av (se prop. 1998/99:87 s. 196 och 242). Det garanterade värdet är närmare bestämt det väntevärde som försäkringstagarna har rätt till enligt närmare bestämmelser i avta- let. Sådana garantier kan exempelvis vara nominellt eller realt bestämda. De kan också avse garantier om årlig uppräkning eller ränta. Det finns även försäkringar med garantier som inte har ett garanterat värde innan påbörjad utbetalning. Det preliminärt fördelade överskottet är den del av retrospektiv- reserven som överstiger detta garanterade väntevärde. Det prelimi- närt fördelade överskottet kan i sin tur vara av två slag. Det kan, å ena sidan, helt eller delvis vara en del av uppkomna överskott som försäkringstagaren under vissa förutsättningar har rätt till enligt närmare bestämmelser i försäkringsavtalet om fördelning av över- skott (så kallad villkorad återbäring). I sådana fall består överskot- tet av ett aktuellt värde på det som försäkringstagaren har rätt till enligt villkoren för sådan återbäring. Sådan återbäring kan öka eller minska beroende på utvecklingen av de fak- torer som bestämmer återbäringen. Det preliminärt fördelade överskottet kan, å andra sidan, också avse vad försäkringstagare har en rättighet till enligt lag och bolags- ordning såsom försäkringstagare med anspråk på del av överskottet i ett ömsesidigt bedrivet bolag. Sådana överskott kan försäkrings- företaget mer diskretionärt använda som riskkapital. Det är den senare varianten som regelmässigt förekommer när retrospektiv- reservmetoden tillämpas. finns det försäkringar för vilka det preliminärt fördelade riskkapitalet enligt denna variant utgör 70–av försäkringskapitalet som kommuniceras till försäkrings- tagaren. Storleken på retrospektivreserverna behöver inte vara densamma som värdet på de tillgångar som försäkringsföretaget håller för för- säkringstagarnas räkning. De skuldtäckningstillgångar som krävs Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund för att täcka företagets garanterade åtaganden enligt avtal ska minst motsvara den uppskattning av vad det kommer att kosta företaget att fullgöra sina garanterade förpliktelser, dvs. Denna värdering kan variera allt eftersom förväntningar om avkastning, driftskostnader, skatt eller dödlighet förändras. Detta gör att värdet på skuldtäckningstillgångarna inte behöver motsvara ens det garanterade värde som kommuniceras till försäkringstagarna. Värdet på de fria tillgångarna som försäkringsföretaget håller för försäkringstagarnas räkning, dvs. fördelningsbara tillgångar minus skuldtäckningstillgångar, behöver inte heller vara lika stort som det preliminärt fördelade överskottet. Skillnaden mellan värdet på samtliga tillgångar som försäkrings- företaget har för försäkringstagarnas räkning (nettotillgångarna) och försäkringarnas samlade kommunicerade värde (summan av garanterat värde och preliminärt fördelat överskott) utgör den s.k. kollektiva konsolideringen. Begreppet kollektiv konsolidering berör enbart ömsesidigt verkande livförsäkringsföretag och gäller bara för försäkringsavtal som innebär att försäkringstagaren har en rättighet till en del av ett (eventuellt) framtida överskott, dvs. ett anspråk på sådana överskott som kan användas som företagets riskkapital. 4.6.5Återbäringsränta och kollektiv konsolideringsgrad Det garanterade värdet är bestämt i försäkringsavtalet och påverkas i förekommande fall av den ränta som stadgas där. Värdet på retro- spektivreserven kan i stället påverkas av en s.k. återbäringsränta. Denna återbäringsränta bygger på prognoser om bl.a. avkastningen på tillgångarna och har historiskt satts så att försäkringsföretaget uppnår ett visst uttalat mål för den kollektiva konsolide- ringsgraden, vilken är marknadsvärdet på företagets nettotillgångar som procentuell andel av det värde som har kommunicerats till försäkringstagarna. När nettotillgångarna är värda mer än vad som kommunicerats till försäkringstagarna (positiv kollektiv konsolidering) är den kol- lektiva konsolideringsgraden , annars (dvs. vid negativ kollektiv konsolidering) är den lägre än . Målet för den kollektiva konsolideringsgraden ligger mellan 105 och 110 för de flesta ömsesidigt bedrivna livförsäkringsföretagen. I de flesta fall tillåter företagen att den kollektiva konsolideringsgraden Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund rör sig kring målvärdet och har detta formulerats som att den kollektiva konsolideringen ska ligga inom ett visst intervall. Bolagen har i de flesta fall i praktiken strävat efter att ligga runt denna konsolideringsnivå . Genom att förändra återbäringsräntan i förhållande till avkast- ningen på nettotillgångarna kan livförsäkringsföretaget höja och sänka den kollektiva konsolideringsgraden. En lägre återbärings- ränta givet totalavkastningen leder till högre kollektiv konsolide- ringsgrad, och omvänt. Försäkringsföretagen har i praktiken valt att endast gradvis anpassa återbäringsräntan till förändringar i till- gångsvärdena för att på så sätt försöka överbrygga tillfälliga värde- sänkningar av tillgångarna. Genom återbäringsräntan fördelas löpande en utjämnad kapital- avkastning till försäkringstagarnas individuella retrospektivreserver. Återbäringsräntan påverkar således hur det totala försäkringsvärdet som kommuniceras till försäkringstagaren förändras. Om åter- bäringsräntan är så hög att retrospektivreserven ökar snabbare än det garanterade värdet, innebär det att medel preliminärt fördelas till försäkringstagarna. Om återbäringsräntan är så låg att retro- spektivreserven ökar långsammare än det garanterade värdet mins- kar i stället andelen preliminärt fördelat överskott i förhållande till det garanterade värdet i den individuella retrospektivreserven (s.k. successiv reallokering). Även brukar retro- spektivreserven förräntas med återbäringsräntan och då minskar retrospektivreserven pga. utbetalningarna. I sådana fall blir minsk- ningen långsammare om återbäringsräntan är så hög att retrospek- tivreserven i övrigt ökar snabbare än det garanterade värdet. Överskott och underskott kan också fördelas genom en ögon- blicklig åtgärd, genom att livförsäkringsföretaget gör en s.k. momentan reallokering eller allokering. Vid en momentan realloke- ring återtar företaget preliminärt fördelad återbäring (och retro- spektivreserven skrivs därmed ned), vilket genast ökar den kollek- tiva konsolideringsgraden. Vid en momentan allokering gäller det omvända. Det är viktigt att skilja på den löpande, och preliminära, beräkning av överskott som försäkringstagare har anspråk på som riskkapital och den faktiska återbäring som denne får del av. Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund system som till övervägande del tillämpas av svenska icke-vinst- utdelande livförsäkringsföretag innebär att försäkringstagarna får del av överskottet som återbäring först i samband med att varje enskild utbetalning av försäkringsersättningar aktualiseras. En definitiv tilldelning av de preliminärt fördelade överskottsmedlen sker alltså vanligtvis först . Ersättningar från ett försäkringsavtal kan vara antingen engångsutbetalningar eller periodiska utbetalningar under en viss angiven tid. Vid periodiska utbetalningar läggs en överskottsandel till pensionsutbetalningarna som ett tilläggsbelopp till den utbetal- ning som har garanterats vid varje utbetalningstidpunkt. För den första utbetalningen utnyttjas det preliminärt fördelade överskottet för att fastställa tilläggsbeloppet. Det innebär att om den kollektiva konsolideringen är negativ (konsolideringsgraden ) när utbetalningar sker, beräknas den första utbetalningen utifrån ett högre värde än vad företaget har tillgångar till. Det mot- satta gäller om den kollektiva konsolideringen är positiv. Detta kan vara ett sätt att utjämna tillfälliga svängningar i tillgångsvärdena. Om en börsnedgång som medför att den kollektiva konsolide- ringen blir negativ förväntas vara tillfällig, kan företaget betala ut ett högre tilläggsbelopp än som motsvarar försäkringens andel av det faktiska värdet på företagets tillgångar. En konsolideringsgrad som är högre än i genomsnitt innebär att företaget bygger upp eller bibehåller en kapitalbuffert . Förutom att det första tilläggsbeloppet bestäms utifrån det pre- liminärt fördelade överskottet sker även fortsättningsvis en fördel- ning. Försäkringar under utbetalning som står kvar i riskgemen- skapen ska nämligen också tillföras eventuella överskott som upp- står i rörelsen . Även förräntas retrospektivreserven med en ränta (prognosränta) medan avgifter och utbetalningar minskar dess värde. Eftersom räntan inte med säkerhet kan förut- sägas omräknas tilläggsbelopp efter den kvarvarande retrospektivreserven en gång . Då kan til- läggsbeloppet bli högre eller lägre . Enligt tidigare branschpraxis (den s.k. Allan-regeln) sänktes inte tilläggsbeloppen under pågående utbetalning. Denna praxis har numera övergivits bl.a. som en följd av successivt lägre marknadsräntor. Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund 4.6.7Fördelning av överskott enligt kontributionsprincipen är en avvägningsfråga Förhållandet att det är först när verksamhetsgrenen är avvecklad och alla avtal är avslutade som det med säkerhet går att konstatera om det blev ett överskott eller inte, gör att kontributionsprincipen kan vara svår att tillämpa fullt ut. Ofrånkomligen kommer fördel- ningar av överskott med retrospektivreservmetoden, pensionstil- läggsmetoden eller annan metod därför att innebära avvägningar. Det innebär i princip att enskilda försäkringstagare kan komma att få för mycket eller för lite ersättning beroende på när deras försäk- ringsperiod eller sparandefas har inträffat. Det kan synas otillfredsställande att fördelningen mellan försäk- ringstagarna kan innebära orättvisor för den enskilda försäkrings- tagaren. Utjämningen av risker, och med det över- och underskott mellan försäkringstagarna, är emellertid det utmärkande draget för den traditionella livförsäkringen, vilket innebär att försäkrings- tagare inom ett kollektiv delar risker med varandra. Alla försäk- ringstagare får del i samma portfölj – eller i förekommande fall olika gemensamma portföljer – trots att olika försäkringstagare kan ha olika riskbenägenhet beroende på var i livscykeln de befinner sig. De som är i eller nära utbetalningsfasen kan vilja placera pen- sionskapitalet säkert, medan de som är i början av sitt pensions- sparande kan vilja ta mera risk för att få en högre förväntad avkast- ning. Försäkringsföretaget, som vanligtvis bara håller en portfölj, väger de olika intressena mot varandra och finner en kompromiss som fördelar riskerna försäkringstagarna emellan. Genom att för- delningsmetoderna tillåter utjämning av försäkringsvärdena kan den totala portföljen innehålla aktier, med en högre förväntad avkastning på lång sikt som följd, till gagn för försäkringstagare med till försäkringsfall som försäkringstagare närmare försäkringsfall skyddas mot kortsiktiga variationer i till- gångarnas värde genom att portföljen innehåller en viss andel räntebärande tillgångar. Den kollektiva konsolideringen tillsammans med de preliminärt fördelade överskotten är företagens interna beräkningsunderlag som möjliggör att en riskutjämning sker genom att företagen kan fördela medel mellan olika generationer försäkringstagare i sam- band med utbetalningar. Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund De olika fördelningsmetoderna är emellertid inte problemfria utan kan i vissa situationer komma i konflikt med kontributions- principen. Om den kollektiva konsolideringsgraden av nedgång på tillgångsmarknaderna tillåts ligga långt , kan försäkringstagare i utbetal- ningsfasen komma att få en större återbäring – på bekostnad av försäkringstagare som är i inbetalningsfasen – än vad som kan tyckas förenligt med kontributionsprincipen. Om försäkrings- företaget i tider med stigande tillgångsvärden är försiktigt med att preliminärt fördela överskott kan i stället försäkringstagare i utbe- talningsfasen få en för liten del av överskottet i förhållande till deras bidrag. Även antaganden i fråga om livslängd kan påverka fördelningen av överskott över tiden. Försäkringstagaren måste här förlita sig på att försäkringsföretaget lyckas hantera fördelningen mellan generationer och försäkringstagargrupper på ett rättvist och ekonomiskt försvarbart sätt. Företagen har riktlinjer för den kollektiva konsolideringen i de försäkringstekniska riktlinjerna som försäkringstagarna ska kunna få del av. Dessa är i en del fall utformade som handlingsregler för företaget, vilket innebär att den nu beskrivna konflikten torde kunna lindras. Vidare hade utfärdat allmänna råd om den kollektiva konsolideringen (FFFS 2011:1). Det finns också en vägledning från (Kollektiv konsolide- ring – vägledning för livförsäkringsbolag och tjänstepensions- kassor, ). Ett sätt att undvika osäkra prognoser och komplicerade fördel- ningsöverväganden är att knyta återbäringsräntan till företagets faktiska resultat så att den kollektiva konsolideringsgraden alltid är . Det finns flera exempel på ömsesidigt bedrivna livför- säkringsbolag som har infört en sådan modell för vissa försäkrings- bestånd. Den innebär att man fördelar eventuella över- eller under- skott kvartalsvis till kunderna. Därigenom ligger värdet på livför- säkringsföretagets tillgångar vid själva utbetalningstillfället till grund för tilldelningen av överskott. Det innebär att det förmed- lade försäkringsvärdet kommer att variera mer för den enskilde försäkringstagaren. En sådan ordning medför att ingen utjämning sker mellan försäkringstagare , eftersom tilldelningen beror på portföljens aktuella värde och inte på vad den kan förväntas vara värd framöver. Tillfälliga stora nedgångar i tillgångsvärdena kan därför slå hårt mot den enskilde försäkringstagaren som denne i princip får del av tillfälliga uppgångar. Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund kan tyckas gå emot själva försäkringsidén eftersom riskdelningen bygger på att en stor mängd försäkringstagare med olika risker sluter sig samman, men har fördelen att tydligheten för den enskilde försäkringstagaren ökar. Fördelning av överskott i en ömsesidigt bedriven livförsäkrings- verksamhet förstås bäst genom att betrakta tekniken som ett sätt att utjämna både försäkringsrisk och finansiell risk mellan försäk- ringstagarna. Den traditionella livförsäkringsprodukten kan där- med sägas innehålla ett stort moment av försäkring. Genom de instrument och produkter som finns att tillgå på de utvecklade finansiella marknaderna kan liknande resultat åstad- kommas vad gäller den finansiella riskutjämningen. T.ex. kan gene- rationsfonder användas för att utjämna den finansiella risken över tiden. Det är emellertid inte möjligt att genom sådana sparproduk- ter köpa den kombination av långlevnadsskydd och finansiellt skydd som kännetecknar en livförsäkring. Som tidigare framhållits innehåller lagstiftningen inte någon närmare precisering av hur kontributionsprincipen ska tolkas utan olika tillämpningar kan rymmas inom principen. Ett försäkrings- företag måste dock i sina försäkringstekniska riktlinjer ange vilka principer som gäller för fördelning av överskott. ska ingripa om policyn inte kan bedömas vara förenlig med kontributionsprincipen eller om företaget inte följer sin policy. Även om principerna för fördelning av överskott ska finnas i de försäkringstekniska riktlinjerna, lämnar dessa ofta ett visst utrymme till styrelserna i de icke-vinstutdelande livförsäk- ringsaktiebolagen och de ömsesidiga livförsäkringsbolagen att för- dela överskott mellan livförsäkringstagare. Det förhållandet gäller genom FRL också för försäkringsföreningar. I avvägningar rörande överskottsfördelning finns det alltid ett utrymme för företagets egna bedömningar där olika försäkringstagare på kort sikt kan bli förfördelade. Eftersom de medel som ska fördelas dessutom tjänar som riskkapital i rörelsen finns det också ett intresse av stabilitet i företagen, vilket kan konkurrera med försäkringstagarnas intresse av god avkastning på sina inbetalda . I alla händelser är det klart att överskottets fördelning handlar om avvägningar som görs av dem som har inflytande i företagen. Denna problematik kommer att behandlas närmare i följande avsnitt. Överskott i livförsäkringsverksamhet – en bakgrund 4.7Sambandet mellan överskotts-, redovisnings- och solvensregler 4.7.1Sambandet mellan överskotts- och redovisningsregler Vi ska i enlighet med våra utredningsdirektiv ta hänsyn till den internationella redovisningsutvecklingen och Solvens II-utredning- ens förslag. Det finns därför anledning att behandla vilka samband som finns mellan överskottsregler och redovisningsreglerna. finns ett starkt samband mellan redovisningsreglerna i ÅRFL och överskottsreglerna för ömsesidigt bedrivna livförsäk- ringsaktiebolag i FRL. Ömsesidigt bedrivna livförsäkringsföretag ska, som tidigare framgått inrätta en konsolideringsfond. Kravet att en sådan fond ska finnas är i grunden ett associationsrättsligt särkrav i förhållande till ABL och FL. Konsolideringsfonden har delvis samma funktion som balanserade vinster inom eget kapital i företag i allmänhet. Fonden byggs nämligen upp genom redovisade vinster som ackumuleras i bolaget. I likhet med balanserade vinster kan fonden vid behov även tas i anspråk för förlusttäckning. Till skillnad från balanserade vinster i företag i allmänhet är dock användningen av konsolideringsfonden underkastad särskilda begränsningar som syftar till att skydda försäkringstagare, vilket påverkar hur överskott i fonden får användas. Konsoliderings- fonden får redovisas som eget kapital i årsredovisningen för juri- disk person (se 5 kap. 4 § ÅRFL). Det framgår visserligen av försäkringsavtalet att försäkrings- tagare kan tilldelas överskott i ömsesidigt verkande livförsäkrings- företag och att livförsäkringsföretag kan göra en preliminär fördel- ning av sådana överskott. Denna preliminära fördelning framgår även av information i årliga värdebesked till försäkringstagarna.