sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — På begäran av har Kammarkollegiet gjort en genomgång av ärenden rörande vigseltillstånd, förordnan- den av vigselförrättare samt återkallelse av tillstånd och förordnan- den.1 Uppgifterna bör enligt Kammarkollegiet betraktas som unge- färliga. Vidare bör beaktas att ett och samma trossamfund kan förekomma i mer än ett ärende. I det följande återges de uppgifter som Kammarkollegiet har redovisat. Uppgifterna avser tiden från 2011. har sju trossamfund medgetts tillstånd att förrätta vigsel och 19 ansökningar avslagits. Av dessa avslogs sex för att sökanden inte hade kommit in med ett tillräckligt underlag för att Kammarkollegiet skulle kunna se att samfundet uppfyllde lagens krav för att förrätta vigsel. Sju avslogs för att trossamfunden inte kunde anses uppfylla lagens krav på verksamhetens omfattning och stadga. Det framgår av besluten att dessa sju samfund hade färre än 3 000 medlemmar. Tre ansökningar avslogs för att det inte kunde antas att äkten- skapsbalkens bestämmelser om vigsel och därmed sammanhäng- ande åtgärder skulle komma att tillämpas inom samfundet. Bland annat var det fråga om bristande medvetenhet inom trossamfundet om föreskrifter om vigsel, otydliga skillnader mellan juridiskt giltiga vigslar och andra bröllopsceremonier och oklara och otydliga vigselordningar där det t.ex. inte framgick att båda de blivande makarna skulle vara närvarande eller att båda skulle samtycka till äktenskapet. Två av samfunden har senare, efter för- nyad ansökan, fått vigseltillstånd. En ansökan avslogs efter en sammantagen bedömning att sam- fundet inte kunde anses uppfylla lagens krav på verksamhetens omfattning och stadga och inte heller hade tillräckliga kunskaper inom organisationen om bestämmelser om vig- sel och därmed sammanhängande åtgärder. Två ansökningar avslogs för att sökandena inte ansågs vara tros- samfund i lagens mening. Vigseltillståndet har återkallats för nio trossamfund. I sju av dessa fall var skälet att trossamfundet inte längre hade en sådan organisa- tion att det på goda grunder kunde antas att 1 PM av Kammarkollegiet . bestämmelser om vigsel och därmed sammanhängande åtgärder skulle komma att iakttas samt, i flera av ärendena, att trossam- fundet inte längre kunde anses ha behov av vigselrätt (samfundet saknade behörig vigselförrättare). För två trossamfund återkallades vigseltillståndet på samfundets egen begäran. Den långt vanligaste orsaken till återkallelse av förordnanden att vara vigselförrättare är en begäran från trossamfundet om åter- kallelse. Det förekommer dock även återkallelser på grund av miss- skötsamhet. som redovisningen avser har Kammar- kollegiet återkallat behörigheten för 36 vigselförrättare på grund av att de hade misskött sina uppdrag. I samtliga fall utom fyra handlade misskötsamheten om att vigselförrättaren hade förrättat en vigsel trots att det saknades ett giltigt intyg om hindersprövning. I tre fall var det fråga om att vigselförrättaren hade utfärdat ett intyg om en religiös ceremoni som hade misstagits eller kunnat misstas för att vara ett intyg om en juridiskt giltig vigsel. Ett fall rörde en vigsel som hade förrättats utomlands. Återkallelserna har ökat markant . Totalt 24 av de 36 ärendena avgjordes . En trolig delförklaring är enligt Kammarkollegiet att kollegiet numera förordnar även vigselför- rättare, som förrättar ett stort antal vigslar. Utöver dessa ärenden har kollegiet handlagt ett drygt tiotal där trossamfundet begärt att behörigheten för vigselförrättaren skulle återkallas efter att man hade fått del av anmälan om att vigsel hade förrättats utan giltig hindersprövning. Kammarkollegiet har inte fått kännedom om något fall då en juridiskt giltig vigsel har förrättats trots att någon av parterna var underårig och inte heller om något fall då det har handlat om tvång. Dock har man enligt uppgift från kollegiet kommit i kontakt med fall då någon part i efterhand har uppgett att parten inte förstod att det handlade om en vigsel. 11.3Översyn av reglerna om vigsel m.m. Bedömning: Det bör inte ske några förändringar avseende formkraven för vigsel och inte heller uppställas något krav på att vigselförrättaren samtalar enskilt med de blivande makarna före vigseln. 11.3.1Vigselreglerna bör inte ändras En vigsel ska föregås av hindersprövning. Vigselförrättaren har en skyldighet att förvissa sig om att hindersprövning har skett före den planerade vigseln och att inget hinder har framkommit, t.ex. underårighet. Om en behörig vigselförrättare av misstag eller medvetet skulle förrätta en vigsel trots att någon av parterna är underårig, bör man kunna räkna med att detta uppdagas vid den kontroll som gör när det får underrättelse om vigseln (se 4 kap. 8 § ). Ansvar för tjänstefel för vigselförrättaren kan då aktualiseras. I systemet är alltså inbyggt flera kontrollsteg för att barnäktenskap inte ska kunna ingås. Såvitt har framkommit vid den ärendegenomgång som Kammarkollegiet har gjort verkar det, under i varje fall den senaste tioårsperioden, inte ha förekommit att behöriga vigselförrättare genomför vigslar trots att någon av parterna är underårig. Inte heller känner till något sådant ärende. Mot denna bakgrund bedömer vi att de nuvarande reglerna inne- bär ett tillräckligt skydd mot att det förrättas juridiskt giltiga vigslar avseende barn. Det kan förekomma att personer blir gifta mot sin vilja genom en giltig ceremoni inför en svensk vigselförrättare. Vi har därför övervägt om det genom ändringar av formkraven för vigsel vore möjligt att stärka skyddet mot tvångsäktenskap och andra äktenskap mot någons vilja. Vår bedömning är att det inte finns skäl för en sådan ändring. De formkrav som gäller enligt 4 kap. 2 § äktenskaps- balken uppfyller väl åtaganden enligt Konventionen angå- ende samtycke till, minimiålder för samt registrering av äktenskap (SÖ 1964:29). De framstår även i övrigt som lämpliga och väl övervägda. Problemet i de allra flesta fall torde vara att den som är tvingad eller pressad till att gifta sig mot sin vilja inte vill eller vågar ge detta till känna. Mot denna bakgrund föreslår vi inte några ändringar i 4 kap. 2 § första stycket . 11.3.2Det bör inte införas någon skyldighet för vigselförrättaren att hålla enskilda samtal med brudparet Vi har konstaterat att en förändrad vigselprocedur inte fram- står som en framkomlig väg för att förhindra äktenskap mot någons vilja. Man kan överväga om det i stället borde införas ett krav på vigselförrättaren att inför varje vigsel hålla enskilda samtal med de blivande makarna. Fördelen med en sådan ordning skulle vara att vigselförrättaren vid ett sådant enskilt samtal kan få möjlighet att bilda sig en uppfattning i frågan om äktenskapet är frivilligt. Den som inte vill gifta sig får tillfälle att i enrum berätta det för vigsel- förrättaren, som då ges ett bättre underlag för beslutet att förrätta eller vägra att förrätta vigseln. En betydande nackdel med obligatoriska samtal är att ett sådant system skulle komplicera och tynga vigselverksamheten. Det för- rättas ett stort antal vigslar i och endast ett fåtal av dem sker mot någons vilja. Det är dessutom inte troligt att särskilt många av de utsatta skulle våga berätta om sin situation för vigselförrättaren. Vidare vet vi på grund av bl.a. erfarenheter (se kap. 17) att få vill eller vågar stå för sina uppgifter om de väl berättar. Vid en samlad bedömning anser vi att nackdelarna med en ord- ning av nu diskuterat slag är så stora att de överväger de eventuella fördelarna. Vi föreslår därför inte att det införs krav på samtal före vigseln. Detta innebär naturligtvis inte att det finns något hinder mot att vigselförrättare träffar de blivande makarna och då talar med var och en av dem enskilt. Det får dock anses ankomma på vigselförrättaren att bedöma om ett sådant samtal behövs i det en- skilda fallet, t.ex. på grund av misstankar om tvång. Det kan natur- ligtvis också vara så att vigselförrättaren av andra skäl anser att det är lämpligt att hålla ett samtal med paret. 11.3.3Någon regel om skriftlig försäkran om frivillighet bör inte införas Man kan diskutera om det skulle finnas något värde i att parterna i samband med vigseln måste intyga i skrift att de gifter sig av fri vilja. En sådan försäkran är obligatorisk enligt den norska äkten- skapslagstiftningen (2 kap. 7 § l ekteskapsloven). Utredningen har dock svårt att se några större vinster med en sådan ordning. Den som är hotad torde sällan eller aldrig våga ge det till känna i skrift. Intygandet i sig har därför knappast något särskilt värde. Till detta kommer att ett krav på intyg skulle kännas egendomligt för part- erna i den stora majoritet av fall där det inte råder något tvivel om frivilligheten. Vi föreslår därför inte att det införs någon ordning av detta slag. 11.4Krav för att trossamfund ska ges vigselrätt Förslag: Utöver de krav som ställs ska för vigseltillstånd krävas att det inte finns anledning att anta att befattningshavare inom trossamfundet kommer att genomföra ritualer i strid med bestämmelserna om straff för informella tvångsäktenskap eller informella barnäktenskap. Det förekommer att det inom trossamfund hålls bröllopsceremon- ier eller andra ritualer som anses ge upphov till ett religiöst äkten- skap men som inte uppfyller krav på en vigsel. Det rör sig då om en religiös handling som inte omfattas av den svenska äktenskapslagstiftningens regler. Några rättsverkningar uppstår inte. Emellertid kan den religiösa ritualen ge upphov till ett s.k. informellt äktenskap som av parterna helt eller delvis jämställs med ett juridiskt bindande äktenskap. Som vi har diskuterat i kap. 2 och 6 kan ett informellt äktenskap ha stor betydelse för de inblandade. Det handlar inte alltid om en bröllopsceremoni i egentlig mening, men vi talar framöver ändå för enkelhets skull om religiösa bröllops- ceremonier för att beskriva det slags ritualer som avses. Det är mycket svårt att bilda sig någon uppfattning om hur van- liga detta slags förbindelser är. Men det kan inte råda någon tvekan om att de i vissa fall sker i syfte att få till stånd ett barnäktenskap eller ett äktenskap mot någons vilja. Mot denna bakgrund finns det anledning att diskutera hur man bör se på att trossamfund med vigseltillstånd och behöriga vigselförrättare genomför religiösa bröllopsceremonier och motsvarande ritualer som saknar verkan som vigsel. 11.4.2Det bör vara tillåtet för trossamfund med vigseltillstånd att förrätta religiösa bröllopsceremonier Det är inte förbjudet att förrätta religiösa bröllopsceremonier. Inte heller utgör det något hinder för ett trossamfund som ansöker om vigseltillstånd att det inom samfundet förrättas även rent religiösa bröllopsceremonier utan giltighet som vigsel. I förarbetena betonas endast vikten av att ett samfund tillräckligt tydligt gör skillnad mellan religiösa ceremonier som saknar rättsverkan och civilrätts- ligt giltiga vigslar (prop. 2003/04:48 s. 41). Om ett trossamfund inte tydligt upprätthåller denna skillnad kan det utgöra hinder för att beviljas tillstånd och det kan också vara en grund för återkallelse av ett vigseltillstånd. Om den som leder en religiös bröllopscere- moni inte är behörig vigselförrättare men utger sig för att vara det, kan straffansvar för brottet föregivande av allmän ställning (17 kap. 15 § ) aktualiseras. Trots att det alltså är tillåtet för trossamfund att genomföra såväl giltiga vigslar som religiösa bröllopsceremonier utan verkan som vigsel brukar, enligt uppgift från Kammarkollegiet, trossam- funden uppge att de avser att upphöra med de religiösa ceremoni- erna om samfundet beviljas vigseltillstånd. Samhället har inte någon insyn i eller kontroll över hur många informella äktenskap som ingås genom religiösa bröllopscere- monier, vem som ingår dem, vem som förrättar bröllopsceremoni- erna och inte heller vilka åtgärder som vidtas för att säkerställa parternas fria vilja. Vi vet inte hur vanligt det är att sådana vigslar sker inom trossamfund som har vigseltillstånd respektive samfund som saknar sådant tillstånd. Enligt makar (2012:1) berättar vissa uppgiftslämnare att det finns perso- ner utan juridisk vigselrätt som viger personer i ceremonier som inte är juridiskt bindande, trots att samfundet de tillhör tar avstånd från detta (s. 74). Uppgiftslämnarna berättar att det i dessa sam- manhang ofta inte upprätthålls något krav på att parterna har fyllt eller på samtycke. De uppger vidare att dessa bröllopscere- monier ofta sker i familjernas hem eller hemländer och utanför trossamfundens kontroll och insyn. Situationen ger upphov till frågan om vigseltillstånd bör kunna ges till ett trossamfund som, förutom juridiskt giltiga vigslar, förrättar även religiösa bröllopsceremonier utan rättsverkan. Parall- ella system skapar en bristande transparens och möjliggör för trossamfund med vigselrätt att välja om man vill tillämpa äkten- skapslagstiftningens regelverk eller om man vill avstå. Det kan hävdas att det är ett rimligt krav att det trossamfund som vill ha befogenhet att utöva myndighet genom att förrätta civilrättsligt giltiga vigslar avhåller sig från att parallellt förrätta bröllopscere- monier utan rättsverkan i . Mot detta kan anföras att det kan finnas människor som önskar få sin relation välsignad genom en religiös ceremoni men som inte vill att regler ska tillämpas på dem. Så länge det handlar om vuxna människor är det självklart att de ska ha denna möjlighet som en del av religionsfriheten. Redan av detta skäl anser vi att det inte bör ställas krav på trossamfund med vigselrätt att de helt avstår från att förrätta religiösa bröllopsceremonier utan rätts- verkan. 11.4.3Vissa krav bör ställas när det gäller religiösa bröllopsceremonier Diskussionen om religiösa bröllopsceremonier hamnar i ett annat läge när det rör sig om barn. I kap. 13 föreslår vi kriminalisering av barnäktenskap. Bestämmelsen föreslås omfatta inte bara giltiga äkten- skap utan även vissa informella äktenskap. Med informellt äkten- skap avses enligt förslaget en juridiskt icke giltig förbindelse som är att jämställa med äktenskap därför att den är bindande enligt ett etablerat normsystem som inrymmer särskilda krav för upplösning av förbindelsen och som ingås enligt detta normsystems former. Ett typ- fall är en förbindelse som ingås i enlighet med de regler som gäller inom ett visst trossamfund och som enligt dessa regler betraktas som ett bindande äktenskap som kan upplösas endast i enlighet med nämnda regler. I konsekvens med vårt ställningstagande i frågan om kriminali- sering anser vi att det för vigselrätt bör krävas att det inte inom trossamfundet genomförs religiösa bröllopsceremonier av det slag som beskrivits med personer . Det är rimligt att kräva att ett samfund som anförtros myndighetsutövning upprätt- håller vissa etiska normer och allra minst att det inte medverkar till brott. Det är straffbart som olaga tvång att tvinga någon att mot sin vilja genomgå en religiös bröllopsceremoni. Vi föreslår i kap. 12 att det dessutom införs en särskild straffbestämmelse om tvångsäktenskap, som bl.a. omfattar det slags informella äktenskap som har beskrivits. I linje med vad som har sagts om att tros- samfund som utövar myndighet bör leva upp till en viss etisk standard, finns det anledning att även ställa ett uttryckligt krav på att det inte inom samfundet förrättas religiösa bröllopsceremonier som omfattas av straffbestämmelsen om äktenskapstvång. En viktig grund för att krav av det nämnda slaget bör ställas upp är att det ska finnas en uttrycklig möjlighet för Kammarkollegiet att återkalla vigseltillståndet om det uppdagas att det inom sam- fundet genomförs religiösa bröllopsceremonier i strid med straff- bestämmelserna. Kravet att trossamfunden inte genomför religiösa bröllopscere- monier av nu nämnt slag kan lämpligen införas genom ändringar i 1 § första stycket i lagen (1993:305) om rätt att förrätta vigsel inom trossamfund (lag). Kravet kan uttryckas så att vigseltill- stånd inte ska ges om det finns anledning att anta att befattnings- havare inom trossamfundet kommer att genomföra ritualer i strid med bestämmelserna i om äktenskapstvång eller barn- äktenskapsbrott. Kravet bör omfatta inte endast behöriga vigselförrättare inom samfundet utan alla befattningshavare där. Däremot bör det givet- vis inte utsträckas till var och en som är medlem i trossamfundet. Ett trossamfund inom vilket det har förrättats reli- giösa bröllopsceremonier med t.ex. underåriga bör inte för den skull vara uteslutet från möjligheten att få vigseltillstånd. Men det är uppenbarligen en omständighet som ska beaktas vid Kammarkollegiets prövning. Regleringen kan antas bidra till att trossamfunden bevakar att deras befattningshavare inte genomför religiösa vigselceremonier med barn eller utan att försäkra sig om att båda parterna samtycker. Om Kammarkollegiet finner att ett trossamfund inte längre uppfyller kraven enligt 1 § lag ska kollegiet återkalla till- ståndet (3 § samma lag). Genom de föreslagna ändringarna kom- mer bestämmelsen om återkallelse att omfatta även det fallet att Kammarkollegiet får kännedom om att en befattningshavare inom samfundet har medverkat till uppkomsten av informella barn- eller tvångsäktenskap. I realiteten kan det antas bli svårt för Kammarkollegiet att i samband med en ansökan om vigseltillstånd få kännedom om ett förhållande som innebär att det finns anledning att anta att infor- mella vigslar av det slag som diskuteras kan komma att äga rum. Därför är det viktigt att samfunden, som sagts, får ett särskilt incitament att bevaka att deras befattningshavare sköter sig, och också att det finns en möjlighet till återkallelse vid misskötsamhet. Det kan diskuteras om borde åläggas att underrätta Kammarkollegiet när verket genom sin folkbokföringsverksamhet får kännedom om att exempelvis en ogiltig vigsel har förrättats i ett trossamfund. Vi tar upp den frågan i avsnitt 11.6 om Kammarkolle- giets tillsyn. De föreslagna ändringarna kan innebära att Kammarkollegiet får anledning att ställa andra frågor till trossamfunden i samband med ansökningar om vigseltillstånd än som görs . Det får ankomma på Kammarkollegiet att göra de ändringar i ansökningshandlingar m.m. som påkallas av lagändringarna. 11.5Krav på behöriga vigselförrättare Förslag: Ingen ska kunna förordnas till vigselförrättare om det finns anledning att anta att personen kommer att genomföra ritualer i strid med bestämmelserna om straff för informella tvångsäktenskap eller informella barnäktenskap. gällde att präster och andra befattningshavare i andra trossamfund än var behöriga att förrätta vigsel om regeringen hade medgett trossamfundet vigselrätt och hade utfärdat intyg om behörigheten. Genom lagändringar , bl.a. införandet av lag om rätt att förrätta vigsel inom trossamfund, fördes beslutanderätten över från regeringen till Kammarkollegiet. Behörighetsbevisen avskaffades och Kammar- kollegiet fick även uppgiften att förordna vigselförrättare inom samfunden. Departementschefen anförde i den proposition som ledde till införandet av lag att det inte hade framkommit något i lagstiftningsärendet som gav anledning att anse att de sam- fund som då utförde kunskapsprövningen av vigselförrättare inte skulle kunna göra det även . En sådan ordning ansågs tvärtom lämplig från många aspekter (prop. 1992/93:211 s. 13). Kunskapskontrollen får alltså överlåtas på trossamfundet. Samfund som hade beviljats vigseltillstånd före införandet av lag utför i stor utsträckning kunskapskontrollen själva. Däre- mot har uppgiften endast i tre fall delegerats till samfund som har beviljats vigseltillstånd med stöd av lag.2 Genom kunskapskontrollen ska Kammarkollegiet, eller trossam- fundet efter delegering, säkerställa att vigselförrättaren har sådana kunskaper att regler om vigsel och därmed sammanhängande åtgärder kommer att följas (prop. 1992/93:211, s. 19 f.). Det är inte avsett att Kammarkollegiet ska göra någon ytterligare prövning. Bedömningen av en vigselförrättares kvalifika- tioner och lämplighet i övrigt ankommer alltså på samfundet. Frågan om kunskapskontroll behandlades i SOU 2007:17 Äktenskap för par med samma kön. Vigselfrågor (s. 264 f.). Kammar- kollegiet hade anfört att ordningen med delegering i vissa fall inte var lämplig och – med hänsyn till principen att alla trossamfund ska behandlas lika – inte heller försvarbar. En lösning som kollegiet föreslog var att en statlig myndighet på regional nivå, exempelvis länsstyrelserna, skulle ges exklusiv rätt och skyldighet att svara för kunskapskontrollen. I betänkandet gjordes bedömningen att det inte var ändamåls- enligt att Kammarkollegiet genomförde den initiala kunskapskon- trollen av alla blivande vigselförrättare. Det gällde särskilt med hänsyn till det stora antalet präster inom . Inte heller ansågs det lämpligt att lägga ansvaret på länsstyrelserna. I samma betänkande diskuterades även om det borde ställas upp andra krav på vigselförrättare. Det ansågs, eftersom nuvarande ordning i huvudsak ansågs fungera tillfredsställande, att det inte fanns något behov av en särskild regel om att vigselförrättare inom trossamfund ska vara allmänt lämpliga för sin uppgift. Dessutom ansåg utredaren att en sådan bestämmelse sannolikt skulle medföra en rad tillämpningsproblem för det fall Kammarkollegiet skulle svara för prövningen (SOU 2007:17 s. 272). Vi har till att börja med övervägt om det finns skäl att avskaffa möjligheten till delegering av kunskapskontrollen från Kammar- kollegiet till trossamfund. En sådan lösning framstår i och för sig 2 Enligt uppgift från Kammarkollegiet. som tillfredsställande från den utgångspunkten att alla trossamfund då skulle behandlas lika. Man skulle dock vara tvungen att bygga upp ett nytt system för genomförande av kontrollen, särskilt med hänsyn till det stora antalet vigselförrättare inom . Ett sådant förslag förutsätter därför att det finns anledning att anta att förändringen skulle leda till rejäla förbättringar när det gäller skyddet mot tvångsäktenskap och barnäktenskap. Vi anser inte att det finns anledning till ett sådant antagande. Däremot bör de krav som ställs på trossamfund att inte genomföra religiösa ritualer i strid med de straffbestämmelser om informella barn- och tvångsäktenskap som vi föreslår i kap. 12 och 13 motsvaras av ett krav på den person som förordnas till vigsel- förrättare. Kravet bör uttryckas så att förordnande inte ska ges om det finns anledning att anta att personen kommer att genomföra ritualer i strid med straffbestämmelserna. Utan att det kommer till uttryck i lagtexten bör den föreslagna ändringen i 2 § lag innebära att det i kunskapskravet på vigselförrättare ingår känne- dom om att religiösa bröllopsceremonier för barn eller under tvång inte är tillåtna. I övrigt är det inte meningen att Kammarkollegiet genom den föreslagna ändringen ska åläggas skyldighet att genom- föra särskilda kontroller. Den allmänna lämplighetsbedömningen bör, liksom tidigare, göras av trossamfundet. Om en vigselför- rättare inte längre uppfyller kraven enligt 2 § andra stycket lag, eller om vigselförrättaren missköter sin uppgift, ska Kammar- kollegiet återkalla förordnandet att vara vigselförrättare. Den nu föreslagna ändringen i 2 § innebär att det blir möjligt att återkalla förordnandet om vigselförrättaren genomför ritualer av det slag som diskuteras. I likhet med vad som har sagts beträffande det nya kravet på trossamfunden får det antas att möjligheten att återkalla förordnanden kommer att få större praktisk betydelse än möjlig- heten att avslå en ansökan om förordnande. De föreslagna ändringarna torde innebära att Kammarkollegiet får anledning att särskilt inkludera de nu aktuella frågorna i den kunskapskontroll som görs. Det får ankomma på Kammarkollegiet att vidta de åtgärder som detta ger anledning till.