sou · H0B355 · 2012-08-24 00:00:00 — att en enskild med stora ekonomiska resurser väcker talan mot ett litet medieföretag. I den situationen framstår kvittning ofta inte som befogad även om den enskilde hade skälig anledning att få talan prövad. För att undvika otillfredsställande resultat bör en eventuell kvittningsregel därför ha en ventil, så att resultatet med hänsyn till omständigheterna i målet sammantaget blir skäligt. Bestämmelsen skulle då kunna få ungefär följande lydelse. Rätten får besluta att vardera parten ska svara för sina rättegångs- kostnader om en målsägandes talan har ogillats men denne hade skälig anledning att få saken prövad och det även i övrigt finns skäl för en sådan fördelning av kostnadsansvaret med hänsyn till parternas ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. Detta gäller dock endast om frågan om brott föreligger har prövats av en jury. Innan vi tar ställning till om en sådan bestämmelse bör införas måste vi också fråga oss hur rätten ska kunna avgöra om den enskilde hade skälig anledning att få talan prövad och vilka omständigheter som ska kunna läggas till grund för denna bedömning. En svårighet med en bedömning av detta slag är att juryn inte motiverar sitt utslag. Det kan innebära att rätten i det enskilda fallet inte har någon närmare kännedom om vilken omständighet som föranledde juryn att frikänna den tilltalade. Rätten kan därför i princip bara spekulera om varför den tilltalade blev frikänd. Det innebär att rätten får grunda sin bedömning av om målsäganden hade skälig anledning att få sin talan prövad på en helt annan omständighet än den som fällde avgörandet för juryns del. Emellertid behöver domstolen inte fästa avgörande vikt vid hur juryn kan ha resonerat. Frågan om målsäganden har haft skälig anledning att få åtalet prövat kan ofta ha med annat att göra. Bedömningen kan grundas exempelvis på målsägandens upplevelse av det som har skrivits, hur hårt han eller hon objektivt sett har drabbats och om de uppgifter som har lämnats om honom eller henne har visat sig vara felaktiga även om det funnits skälig grund för dem vid publiceringen. Av betydelse kan också vara i vilken Enskildas processuella skydd vid brott i medierna mån målsäganden hade skäl att tro på en möjlighet att vinna en rättegång och om han eller hon har försökt få skadestånd utan process. Kvittning enligt en bestämmelse som den skisserade bör kunna komma i fråga t.ex. då rättsläget har varit svårbedömt eller då målet har innehållit svåra bevisfrågor. Det bör även kunna vägas in i bedömningen om det har rått obalans mellan parterna i ekonomiskt hänseende. Däremot bör bedömningen – till skillnad mot vad som gäller – inte inrymma någon prövning av om brott föreligger eller inte. En motivering i kvittningsfrågan som bygger på en sådan bedömning riskerar, som sagts, att komma i konflikt med . Ett alternativ till den formulering som har diskuteras skulle kunna vara att kvittning får ske om målsäganden har haft ett beaktansvärt intresse av att få saken prövad. Detta uttryck förekommer i förarbetena till den ändring i 31 kap. 11 § tredje stycket som trädde 2005 (se ovan i avsnitt 20.4). Målsäganden kan enligt den bestämmelsen åläggas ersättningsskyldighet om det finns särskilda skäl för det. Sådana särskilda skäl kan enligt författningskommentaren vara att den som har väckt enskilt åtal inte hade ett beaktansvärt intresse av att få saken prövad (se prop. 2004/05:41 s. 39). En sådan kvittningsregel som har diskuterats ger ett något vidare utrymme för kvittning än dagens regel. Det beror dock inte på formuleringen av bestämmelsen utan på vad som uttalades i förarbetena om att rätten skulle göra en annan bedömning än juryn. För att markera att kvittning även fortsättningsvis ska vara ett undantag skulle man kunna inskränka bestämmelsens tillämpningsområde ytterligare. Det skulle kunna ske genom att det föreskrivs att kvittning får ske om målsäganden har haft särskild anledning att få sin talan prövad. Innan vi kommer in på en diskussion av om kvittningsregeln bör ändras ska några tänkbara alternativ till en ändring beröras. Alternativ till en utvidgad kvittningsmöjlighet Ett alternativ till att låta den tilltalade stå för sina egna rättegångs- kostnader skulle kunna vara att låta staten svara för dessa, således i stället för den målsägande som har fått ett enskilt åtal ogillat. En bestämmelse med sådan innebörd finns i 31 kap. 11 § tredje stycket . Bestämmelsen förutsätter att den Enskildas processuella skydd vid brott i medierna tilltalade har haft en offentlig försvarare. I ärekränkningsmål är det sällan motiverat att utse en sådan försvarare. Möjligheterna skulle visserligen kunna vidgas. En sådan vidgning bör emellertid vara föranledd av ett reellt behov och inte av ett önskemål om att försvararkostnader ska kunna stanna på staten. En annan lösning skulle kunna vara att låta staten bära ansvaret för enskildas rättegångskostnader i ärekränkningsmål. Att det skulle ske på något annat sätt än genom offentlig försvarare eller rättshjälp framstår dock som främmande för svensk rätt. Denna lösning har därför inte övervägts närmare. En mer generös inställning till rättshjälp i ärekränkningsmål skulle visserligen underlätta för en målsägande som vill väcka enskilt åtal. Rättshjälpen omfattar emellertid inte den rättssökandes eventuella ansvar för motpartens rättegångskostnader. Någon förändring av denna grundläggande princip anser vi inte bör över- vägas. Vi går så över till en diskussion om huruvida den nuvarande kvittningsbestämmelsen bör ändras och ges en sådan lydelse som har diskuterats. Skäl för och emot den diskuterade lösningen En rättegångskostnadsregel som innebär att vardera parten svarar för sin rättegångskostnad framstår som principiellt mycket förmånlig för den som väcker talan men förlorar målet. Man kan på goda grunder anta att en sådan regel bidrar till en ökad processbenägenhet jämfört med en kostnadsregel som innebär att man vid en förlust får betala också motpartens kostnader. Rent principiella utgångspunkter och effekterna vad gäller antalet processer kan i sig betraktas som skäl emot en reform. Den utökade processbenägenheten har emellertid också en positiv sida. En utökad kvittningsmöjlighet skulle sålunda kunna medföra att fler som har drabbats tar risken att väcka talan mot medieföretag. En förbättring av möjligheterna att föra talan vid domstol innebär en förstärkning av skyddet för enskildas personliga integritet när de utsätts för brott i medierna. har brottsofferperspektivet fått allt större betydelse i lagstiftning och rättstillämpning. Särskilda regler som begränsar målsägandens ansvar för rättegångskostnader har bl.a. införts i både skadeståndslagen och (se prop. 1999/2000:47 s. 9 Enskildas processuella skydd vid brott i medierna 2004/05:41 s. 39). Det kan tala för en motsvarande förändring på det nu diskuterade området; en utvidgad kvittnings- regel är i målsägandens intresse. Som skäl för en utvidgning kan vidare åberopas de särpräglade processuella förhållanden som gäller på tryck- och yttrandefrihets- området. För det första prövas brottslighetsfrågan av en jury, som får antas inte göra en lika strikt straffrättslig bedömning som rätten. För det andra motiverar juryn inte sitt utslag. Och för det tredje kan juryns friande utslag inte överklagas. Till det kommer att målsäganden i regel får föra sin egen talan och därmed bära det kostnadsansvar som i andra brottmål i stora delar bärs av det allmänna. Härtill kommer några andra utmärkande drag för detta område. I de flesta fall beviljas målsäganden inte rättshjälp för att föra en talan om ansvar och skadestånd för ärekränkning. Och rättsskyddsförsäkringarna kan normalt inte utnyttjas. Det råder vidare inte sällan ekonomisk obalans till den enskildes nackdel i ett tryck- och yttrandefrihetsrättsligt ärekränkningsmål. Vidare kan det diskuteras om det är rimligt att målsäganden har samma ansvar för rättegångskostnader när ett enskilt åtal har väckts för ett brott som hör under allmänt åtal (t.ex. misshandel) – genom att den subsidiära åtalsrätten har utnyttjats – som när ett enskilt åtal har väckts beträffande ett målsägandebrott (t.ex. förtal). Att målsäganden i det förstnämnda fallet fullt ut får svara för den tilltalades kostnader finns det kanske inte så mycket att invända mot. I ett sådant fall har en åklagare redan innan åtalet väcktes gjort en kvalificerad straffrättslig bedömning av förutsättningarna för en fällande dom. Beträffande målsägandebrotten görs aldrig någon sådan förprövning av åklagare. Den särskilda åtalsprövningen är av ett annat slag och tar sikte på om åtal av särskilda skäl kan anses påkallat från allmän synpunkt. Vad som har sagts skulle kunna tala för att målsägandens ansvar i rättegångskostnadshänseende bör vara mindre strängt vid ärekränkningsbrott än vid brott som hör under allmänt åtal. Ett argument mot en sådan kvittningsbestämmelse som har diskuterats är, som vi har varit inne på, att det i princip inte är rimligt och rättvist att den som har frikänts efter ett enskilt åtal ska behöva stå för kostnaderna för sitt försvar. Argumentet förlorar emellertid lite i styrka om man jämför med vad som enligt gäller vid allmänt åtal. Inte ens vid en frikännande dom har nämligen den tilltalade en ovillkorlig rätt till ersättning för Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Bestämmelsen i 31 kap. 2 § första stycket innehåller att rätten kan besluta att den tilltalade ska få ersättning för bl.a. sina försvararkostnader om han frikänns i ett mål där åklagaren för talan. Rätten har alltså en möjlighet att tillerkänna den tilltalade ersättning men ingen uttrycklig skyldighet att göra det. Å andra sidan synes bestämmelsen numera tillämpas som om den tilltalades rätt till ersättning under de förutsättningar som anges i paragrafen i princip är obligatorisk (se Fitger, , del 2, s. 31:12). Det mest vägande argumentet mot en utvidgad kvittningsregel är att den kan befaras leda till oönskade konsekvenser för tryck- och yttrandefriheten. Det handlar då framför allt om en ökad risk för det man brukar kalla självcensur. Risken för negativa ekonomiska konsekvenser skulle således kunna få till följd att en tidning avstår från att publicera något som egentligen kanske är tillåtet (the chilling effect). I likhet med en utvidgad åtalsprövningsregel skulle en utvidgad kvittningsregel visserligen inte innebära någon förändring i fråga om möjligheterna att ingripa mot innehållet i t.ex. en tidning. Men rättegångskostnadsreglernas handlingsdirigerande funktion skulle avta om den som väcker talan inte riskerar att få betala motpartens kostnader vid en förlust. Och det kan inte uteslutas att antalet obefogade enskilda åtal skulle komma att öka med en utvidgad kvittningsregel. Till förmån för en förändrad regel talar slutligen den omständigheten att den nuvarande kvittningsbestämmelsen kan ifrågasättas utifrån de principer som gäller enligt artikel 6 i . Det står klart att det finns behov av att kunna kvitta rättegångskostnaderna i vissa fall, men det bör inte kunna ske på den grund som förarbetena till den nuvarande bestämmelsen har angett. För att lagstiftaren ska kunna skriva nya förarbeten, och motivera kvittningsregeln annorlunda, fordras det att bestämmelsen skrivs om. Skälen för och emot en ändrad kvittningsbestämmelse väger enligt vår mening ganska jämnt. Det avgörande för vår bedömning är att en kvittningsbestämmelse finns och måste bedömas motiverad för vissa situationer men att den inte har en principiellt Enskildas processuella skydd vid brott i medierna Så som den har motiverats, och som den förutses bli tillämpad, kan den antas ibland komma i konflikt med oskuldspresumtion. Grunden för kvittning bör i stället förklaras på ett delvis annorlunda sätt. Det kan ske genom att bestämmelsen ändras och formuleras så att den knyter an till att målsäganden har haft anledning att få saken prövad. För att inte effekten på tryck- och yttrandefriheten ska bli alltför negativ bör det därvid krävas att målsäganden har haft särskild anledning att få sin talan prövad. Vidare bör bestämmelsen innehålla att det ska göras en allmän skälighetsbedömning i kvittningsfrågan. Vid denna bedömning ska hänsyn tas till parternas ekonomiska förhållanden och omständlig- heterna i övrigt. Det bör inte vara möjligt att förordna om någon annan fördelning av kostnadsansvaret än full kvittning. Den föreslagna bestämmelsen skulle sålunda få följande lydelse. Rätten får besluta att vardera parten ska svara för sina rättegångs- kostnader om en målsägandes talan har ogillats men denne hade särskild anledning att få saken prövad och det även i övrigt finns skäl för en sådan fördelning av kostnadsansvaret med hänsyn till parternas ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. Detta gäller dock endast om frågan om brott föreligger har prövats av en jury. Den närmare innebörden av bestämmelsen berörs i författnings- kommentaren. 21 Internationellt rättsligt bistånd I uppdrag ingår att överväga vilka rätts- liga förutsättningar som bör gälla för att svenska myndigheter ska kunna lämna s.k. internationellt rättsligt bistånd till utländska myn- digheter inom områden som omfattas av det särskilda grundlags- skyddet för tryck- och yttrandefriheten. Det finns här anledning att göra ett par påpekanden som en inledning till den fortsatta framställningen. Diskussionen om internationellt rättsligt bistånd på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området utgår från ett relativt kompli- cerat juridiskt resonemang. För att precisera och förstå den fråge- ställning som kommittén har att behandla finns skäl att uppehålla sig något vid hur frågan behandlas i kommitténs direktiv (dir. 2008:42). Under rubriken samarbetet konstaterar regeringen att Tryck- och yttrandefrihetsberedningen (TYB) i delbetänkandet Vissa tryck- och yttrandefrihetsrättsliga frågor (SOU 2004:114) har föreslagit hur möjligheterna att lämna internationellt rättsligt bistånd på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området ska kunna ökas utan inskränkningar i de grundläggande principerna i TF och YGL. Regeringen framhåller att det under remissbehand- lingen av förslaget – som inte lett till lagstiftning – har framkommit olika tolkningar av om och på vilket sätt grundlagarna utgör hinder mot att bistå andra länder t.ex. med vittnesförhör under en för- undersökning. Av direktiven framgår att det främst är utvecklingen av EU- samarbetet på det straffrättsliga området som gör att regeringen anser att frågan behöver övervägas på nytt. Man fäster emellertid även vikt vid att TYB:s slutsatser i delbetänkandet har ifrågasatts. Regeringen anför följande. Regeringen konstaterar att beredningens förslag skulle grundlagsfästa en tolkning av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen som innebär att det inte är möjligt att lämna rättsligt bistånd till andra länder utan uttryckligt stöd i grundlagarna. Som har nämnts kommer den framtida utvecklingen av EU sannolikt att innebära att samarbetet i straffrättsliga frågor fördjupas bl.a. genom att beslut inte längre ska fattas med enhällighet utan med kvalificerad majoritet. Det gemenskapsrättsliga samarbetet kommer också i allt större utsträck- ning att bygga på principen om ömsesidigt erkännande, vilket innebär att medlemsstaterna ska verkställa varandras domar och beslut utan att den materiella grunden ifrågasätts. Vidare kan noteras att den tolkning som beredningen har gjort i fråga om möjligheterna att lämna rättsligt bistånd på det grundlagsreglerade området inte är oomtvistad. Bered- ningen ska därför på nytt analysera den aktuella frågan. Beredningen ska återuppta arbetet med att överväga om möjligheterna att lämna internationell rättslig hjälp i brottmål och liknande internationellt rättsligt bistånd på det grundlagsreglerade området bör utökas. I det fortsatta uppdraget ingår således att överväga om möjligheterna att erkänna domar och beslut som meddelats i andra medlemsstater i EU bör utökas inom tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrund- lagens tillämpningsområden. Utgångspunkten ska vara att i så stor utsträckning som möjligt ska kunna bistå med bl.a. internationell rättslig hjälp och verkställighet av utländska domar och beslut. Frågan om internationellt rättsligt bistånd på TF/YGL-området hänger nära samman med hur grundlagarnas s.k. territoriella till- ämpningsområde bestäms. Om TF och YGL ges ett stort tillämp- ningsområde, aktualiseras oftare frågan om grundlagarna utgör hinder mot att bistår andra länder i t.ex. brottsutredningar. Det motsatta gäller vid ett mindre territoriellt tillämpningsområde. Då lägger grundlagarna mindre ofta hinder i vägen för utländska förfrågningar om bistånd. Även sambandet mellan förutsättningarna för internationellt rätts- ligt bistånd och grundlagarnas territoriella tillämpningsområde berörs i direktiven. Där öppnar regeringen för en viss minskning av tillämp- ningsområdet, något som skulle underlätta lämnande av rättsligt bistånd i vissa situationer. I den delen anförs det följande. I det fortsatta arbetet kan det finnas anledning för beredningen att i vissa avseenden se över grundlagarnas territoriella tillämpningsområde. Ett exempel på att tillämpningsområdet sträcker sig längre än vad som kan anses motiverat av ett värnande av yttrandefriheten här i landet är bestämmelsen i 13 kap. 6 § andra stycket TF som ger ett skydd för meddelare till skrifter som inte har getts ut i . En annan fråga som kan behöva aktualiseras på nytt är effekterna av det rättsfall som innebär att skrifter och tekniska upptagningar som sänds med post från till enskilda adressater i utlandet anses utgivna här trots att de inte når allmänheten i (NJA 1956 s. 48). Kommittén har således haft i uppdrag att behandla båda de led som påverkar möjligheterna att lämna rättsligt bistånd inom det grund- lagsskyddade området. Här nedan behandlas såväl frågan om det terri- toriella tillämpningsområdet för grundlagarna (a) som förutsätt- ningarna att lämna rättslig hjälp när grundlagarna väl är tillämpliga (b). Av särskild betydelse är de slag av rättsligt bistånd som aktuali- seras inom ramen för det straffrättsliga samarbetet i EU. har i flera internationella överenskommelser åtagit sig att bistå andra länder i olika rättsliga angelägenheter. Dessa åtaganden är som regel ömsesidiga och rör en mängd olika åtgärder som normalt kan bli aktuella i en rättsordning, t.ex. under en för- undersökning om brott. Skillnaden mot normalfallet är dock att åtgärderna inte kan vidtas utan att myndigheterna i en annan stat samarbetar, t.ex. för att den person som en åtgärd riktas mot uppe- håller sig i det landet. De aktuella överenskommelserna är ett sätt för staterna att reglera detta samarbete. De innebär en möjlighet för svenska myndigheter att få hjälp av utländska myndigheter t.ex. vid brottsutredningar. har på motsvarande sätt en skyldig- het att bistå andra länder. De aktuella överenskommelserna har i huvudsak införlivats i svensk rätt, främst genom ett antal lagar. Här berörs inte den lag- stiftningen närmare. Som en bakgrund finns dock anledning att ge exempel på åtgärder som kan bli aktuella vid internationellt rättsligt samarbete. I det följande används samlingsnamnet internationellt rättsligt bistånd för dessa åtgärder. En typ av internationellt rättsligt bistånd rör begäran från en utländsk myndighet i samband med en förundersökning som bedrivs i det landet. En utländsk åklagarmyndighet kan t.ex. ansöka om att misstänkta, målsägande eller vittnen som befinner sig här hörs av svenska myndigheter. I andra fall kan ansökan avse en begäran om att den svenska polisen ska samla bevis genom husrannsakan, ta ett visst föremål i beslag eller bistå med rättsmedicinsk utredning. Det finns också möjlighet för utländska myndigheter att begära att egen- dom som finns i beläggs med kvarstad, t.ex. i syfte att säker- ställa ett ekonomiskt krav som är aktuellt i ett annat land. En annan typ av bistånd avser att en person som befinner sig i ska utlämnas eller överlämnas till ett annat land. Det kan bl.a. gälla att en person är misstänkt för brott i utlandet och ska vara frihetsberövad där under en förundersökning. Åtgärden kan också motiveras av att en person redan är dömd till ett fängelsestraff i den begärande staten och att straffet nu ska verkställas där. En annan tänkbar situation är att domen har meddelats av en utländsk dom- stol men att den aktuella staten begär att verkställigheten av straffet sker i ett svenskt fängelse. Internationellt rättsligt bistånd blir aktuellt inte enbart i straff- rättsliga ärenden. Det är t.ex. inte ovanligt att en svensk domstol på begäran av en utländsk domstol handlägger frågor om att ta upp bevisning i ett tvistemål. Det kan bl.a. avse förhör med vittnen, par- ter eller sakkunniga eller att det hålls syn. En annan viktig form av bistånd rör erkännande och verkställighet av utländska domar i tviste- mål. Det kan bl.a. innebära att en utländsk dom angående skadestånd ska verkställas här, t.ex. genom att vidtar utmätningsåtgärder. Förutsättningarna för att lämna internationellt rättslig bistånd varierar i de författningar som är aktuella. Ett lämpligt exempel är här lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. I den lagen regleras åklagares och domstolars samarbete över gränserna i brottsutredningar och rättegångar. Lagen bygger på en rad internationella åtaganden om rättsligt samarbete (se vidare SOU 2004:114 s. 79 f.). En allmän utgångspunkt i den lagen är att bistånd får lämnas under samma förutsättningar som gäller för att den aktuella åtgärden ska få vidtas i en svensk förundersökning eller rättegång. I vissa fall upp- ställs ett krav på dubbel straffbarhet, dvs. det rättsliga biståndet kan lämnas endast om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott enligt svensk lag. Det gäller bl.a. vid beslag, kvarstad, hus- rannsakan och hemlig teleavlyssning. Den nämnda lagen innehåller vissa allmänna avslagsgrunder. En ansökan ska avslås om ett bifall skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen. Lagen möjliggör också avslag i fråga om gärningar som har karaktären av politiska eller, under vissa förutsättningar, militära brott. Bistånd kan också vägras om den aktuella gärningen redan har prövats (inkl. åtalsunder- låtelse) eller om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. När det gäller dessa fakultativa avslagsgrunder innehåller lagen ett förbehåll för vad som följer av internationell rätt. En ansökan får t.ex. inte avslås om det skulle strida mot en internationell överens- kommelse som gäller mellan och den begärande staten. Möjligheten att avslå en ansökan beträffande en gärning som har karaktär av ett politiskt brott gäller vidare inte i fråga om ansök- ningar från andra medlemsstater i EU, eller (se 1 kap. 14 § tredje stycket). En ansökan om internationell rättslig hjälp i brottmål lämnas till . Huvudregeln enligt lagen är att departementet lämnar över ansökan till eller till behörig dom- stol om inte ansökan ska prövas av regeringen. En ansökan från en EU-medlemsstat (eller från , eller ) får dock göras direkt hos behörig åklagare eller domstol. Beslut om avslag fattas av regeringen. Om en åklagare eller en domstol finner att en ansökan bör avslås, ska ansökan överlämnas till regeringen. Justitieministern får i uppenbara fall avslå ansökan direkt, dvs. utan att lämna över ansökan till åklagare eller domstol. 21.1.3Särskilt om det rättsliga samarbetet inom EU Av direktiven (se avsnitt 21.1.1 ovan) framgår att utvecklingen av det rättsliga samarbetet inom EU är central för kommitténs uppdrag i den här delen. Det gäller särskilt utvecklingen inom straffrätten men berör även det civilrättsliga området. Med viss förenkling kan denna sägas ha skett i två steg.