sou · H0B330 · 2012-05-07 00:00:00 — Som utgångspunkt innebär det att den som utnyttjar ledigheten inte har rätt till ersättning från arbetsgivaren. Ur arbetsrättslig synvinkel kan det tänkas uppkomma frågor om exempelvis exakt vilken tid en anställd ska ha ledigt och hur långt i förväg arbets- givaren ska informeras. I den mån arbetsmarknadens parter anser att det behövs ytterligare bestämmelser om ledigheten kan det ske genom kollektivavtal. Sålunda förekommer det att kollektivavtal reglerar skyldighet att framställa begäran i god tid10, semesterrätt11 och rätt till viss ersättning vid frånvaro.12 När rätten till ledighet infördes framhölls att det var en av förut- sättningarna för en väl fungerande representativ demokrati att alla som uppfyller valbarhetskraven ges likvärdiga möjligheter att åta sig och fullgöra offentliga uppdrag. Därför borde man sträva efter 8Se vidare angående denna bestämmelse (i tidigare lydelse) m.fl.: Grund- lagarna, 2 uppl., 2006, s. 244 f. Där anförs bland annat att bestämmelsen inte innebär någon garanti mot att en arbetsgivare avskedar eller inte återanställer en anställd som avbrutit sin anställning för att utöva uppdraget som riksdagsledamot. 9För översikter över lagstiftningen se till exempel lagrådsremissen En enklare ledighets- lagstiftning, , : Arbetsrätt, 2 uppl., 2011, s. 693 ff. och : Arbetsrätten. En översikt, 5 uppl., 2010, s. 190 ff. 10Se § 11 3 p. i riksavtalet för trädgårdsodlingen mellan Skogs- och () och , Giltighetstid l –. 11Se 5 kap. 7 § i det allmänna löne- och förmånsavtalet (ALFA mellan och /S;P;O sammantagna samt och mellan och Saco-S) samt 11 § 4 mom. i affärsverksavtalet (mellan och /S,P,O sam- mantagna och och mellan och Saco-S). 12Se § 31 Allmänna bestämmelser, avtal mellan å ena sidan Kommuner och Landsting samt och å andra sidan , OFRs förbundsområde Allmän verksamhet (, , och ), Läkare () och och Lärarnas Riksförbunds Samverkansråd, AkademikerAlliansen samt och . att undanröja de hinder som fanns. En förbättring av möjligheterna till ledighet sågs som ett steg i denna riktning.13 På liknande sätt anfördes inför förtydligandet och utvidgningen av paragrafen 2002, att det var angeläget att förtroendevalda med oregelbundna arbetstider skulle ha faktisk möjlighet att fullgöra sina förtroendeuppdrag. Det var också betydelsefullt att förtro- endevalda gavs möjlighet att styra och utöva insyn i sådan kom- munal verksamhet som bedrevs i bolagsform.14 Det har emellertid även förekommit argument för återhållsam- het. Vissa remissinstanser anförde sålunda att lagstiftning inte var lämplig, utan att frågan borde regleras genom avtal mellan arbets- marknadens parter. I propositionen framhölls dock att det inte bara var en rättighet utan också en skyldighet att åta sig kommunala förtroendeuppdrag. Därför borde rätten till ledighet garanteras i lag. Detta markerade även betydelsen av de insatser i samhällets tjänst som de förtroendevalda utförde. Närmare detaljer kring ledigheten reglerades dock inte. I stället bedömdes att frågor som rörde den förtroendevaldes anställningsvillkor, arbetsförhållanden, ersättare m.m. borde regleras avtalsvägen efter behov.15 Konsti- tutionsutskottet följde samma linje när frågan om mer utförlig reg- lering kom upp i samband med införandet av den nuvarande kom- munallagen.16 Vidare ansågs det lämpligast att precisera att rätten gällde ledig- het från just anställning, i stället för att använda en lika öppen formulering som i regeringsformens bestämmelse om ledighet för riksdagsledamöter. Ledigheten för kommunala förtroendeuppdrag skulle omfatta en så stor personkrets att det borde klart anges att det var åligganden på grund av anställning som skulle vika för för- troendeuppdraget.17 Sammanfattningsvis har diskussioner kring rätten till ledighet främst rört följande frågor: -I vad mån bör ledighet regleras i lagstiftning eller i kollektiv- avtal? -Vilka uppdrag bör medföra rätt till ledighet? -Vilken tid utöver ren mötestid bör förtroendevalda få ledigt? -Ska ledighet enbart ges från anställningar, eller även från tjänste- plikt? 1975/76:187 s. 229. 2001/02:80 s. 84 f. 1975/76:187 s. 230. 16Se 1990/91:KU38. 1975/76:187 s. 356. Dessa frågor kan även aktualiseras i samband med eventuell ny reg- lering för gränspendlande förtroendevalda. Det är givetvis tänkbart att personer som arbetar i har kommunpolitiska uppdrag runt om i och i övriga världen. På motsvarande sätt kan svenska kommunalpolitiker pendla lång väg till sina arbeten. I praktiken är det emellertid enklast att full- göra sådana uppdrag för personer som arbetar förhållandevis nära. Det torde därför vara vanligast att frågor om ledighet uppkommer i förhållande till , och . Denna undersökning begränsas därför till dessa länder. Rättsläget i de olika länderna undersöks först var för sig (avsnitt 3.1–3). Därefter ges några sam- manfattade kommentarer (avsnitt 3.4). är sedan en kommunreform 2007 indelat i fem regioner. På lokal nivå finns 98 kommuner. Både den regionala och den lokala nivån styrs av förtroendevalda politiker. Regionråd och kommunal- bestyrelser är de högst beslutande organen, men de kan inrätta olika slags underorgan. Rätten till ledighet för förtroendevalda regleras i den danska lov om kommunernes styrelse18 § 16 b, som har följande lydelse: Et medlem af kommunalbestyrelsen, der er lønmodtager, har ret til fravær fra arbejdet i det omfang, det er nødvendigt af hensyn til del- tagelse i de i § 16, stk. 1, litra a e, nævnte møder m.v. Formanden for kommunalbestyrelsen, magistratsmedlemmer, jf. § 64, og de i § 64 a nævnte udvalgsformænd har ikke ret til fravær efter stk. Retten til fravær efter stk. 1 omfatter ikke tilfælde, hvor af- gørende hensyn til arbejdets varetagelse taler imod, at der indrømmes ret til fravær. Det finns motsvarande lagstadgade rätt till ledighet för uppdrag på regional nivå.19 1440 af 1. . Lagen kallas även Kommunestyrelsesloven. Bestämmelserna infördes för att tillförsäkra att privat- anställda och offentligt anställda hade samma möjligheter att delta i det kommunalpolitiska arbetet.20 Offentligt anställda hade haft rätt till ledighet. Hänvisningen i första stycket till § 16, stk. 1, litra a-e innebär att rätten till ledighet omfattar sammanträden i fullmäktige samt dess nämnder och utskott, andra sammanträden som är nödvändiga för förtroendeuppdraget, utbildning och seminarier som ekonomi- nämnden eller fullmäktige föreskriver samt revisionsverksamhet. I förarbetena till lagen framhålls att rätten till ledighet som utgångspunkt enbart omfattar sådana sammanträden som syftar till något slags beslutsfattande. Inspektions- och tillsynsförrättningar, samt representationsuppgifter omfattas inte. Inte heller grupp- möten ger rätt till ledighet, eftersom det ansetts typiskt sett möjligt att förlägga sådana möten till tider som passar de förtroendevalda.21 Andra stycket undantar vissa förtroendevalda från rätten till ledighet. Deras uppdrag förutsätts emellertid vara heltidsarvode- rade.22 Enligt det tredje stycket görs vidare undantag från rätten till ledighet om det finns tillräckligt starka skäl. Därvid ska läggas vikt vid hur omfattande frånvaron är och hur svårt det är för arbets- givaren att ersätta personen i fråga. Särskilt på större arbetsplatser blir sådana undantagssituationer ovanliga.23 19Lov om regioner og om nedlæggelse af amtskommunerne, Hovedstadens Udviklingsråd og Hovedstadens Sygehusfællesskab (jf. 537 af 24. ) § 12. 20Se lovforslag 1994-95 nr 167, Till. A s. 2081. 21Se lovforslag 1994-95 nr 167, Till. A s. 2090 och Hans B. m.fl.: Lov om kommunernes styrelse. Normalforretningsorden, 2004, s. 108. 22Se lovforslag 1994-95 nr 167, Till. A s. 2090 och m.fl. (ovan not 21) s. 109. 23Se lovforslag 1994-95 nr 167, Till. A s. 2090. Där påpekas att man kan söka ledning i äldre praxis som rör de tidigare reglerna för offentliganställda. Se även m.fl. (ovan not 21) s. 109. är indelat i 336 kommuner. Fullmäktige – som består av folkvalda ledamöter – är det högsta beslutande organet. Det till- sätter kommunstyrelse, nämnder och andra organ. På regional nivå saknas direkt motsvarighet till svenska landsting. Kommunerna har emellertid omfattande samarbete i form av kommunalförbund (sam- kommuner), inte minst genom landskapsförbund och sjukvårds- distrikt. införde 2006 en lagbestämmelse om rätt till ledighet för förtroendeuppdrag. har 32 b § i kommunallagen (365/1995) följande lydelse: De förtroendevalda i en kommun har rätt att få ledigt från arbetet för att delta i kommunala organs sammanträden, om de avtalar om ledig- heten med arbetsgivaren. Arbetsgivaren kan inte utan vägande skäl som hänger samman med arbetet vägra att avtala om en anställds del- tagande i kommunala organs sammanträden. De förtroendevalda i kommunen skall avtala med sin arbetsgivare om ledigheter som behövs för skötseln av andra av kommunen förordnade förtroendeuppdrag än de som avses i 1 mom. Den förtroendevalda skall utan dröjsmål underrätta arbetsgivaren om tidpunkterna för organens sammanträden och om de förtroendeupp- drag som kommunen förordnat efter det att han eller hon har fått vetskap om dem. Arbetsgivaren skall på begäran lägga fram en skriftlig utredning om grunderna för sin vägran. Enligt 86 § i kommunallagen ska paragrafen i tillämpliga delar även gälla för samkommuner. Ledigt ges för förtroendeuppdrag i de kommunala organ som anges i 17 § i kommunallagen, alltså fullmäktige, kommunstyrelsen, nämnder och direktioner, deras sektioner samt kommittéer.24 Rätten till ledighet omfattar även den bolagsliknande formen affärsverk. När rätten infördes konstaterades att arbetsgivare i regel hade ställt sig positiva till skötseln av förtroendeuppdrag. Vissa för- troendevalda hade emellertid haft svårigheter att få ledigt. En del hade varit tvungna att använda semesterdagar för att sköta upp- dragen.25 Den bestämmelse som infördes bedömdes knappast medföra någon större ändring av rådande praxis, enligt vilken arbetsgivare och arbetstagare hade kommit överens om skötseln av förtroende- nr 8/2006 s. 24. nr 8/2006 s. 15. Bestämmelsen medför att arbetsgivaren nu bara får vägra bevilja ledighet om det finns ett vägande skäl som hänger samman med arbetet. Regeringen anförde att det oftast skulle vara möjligt för arbetsgivare att organisera arbetet utan att det uppkommer störningar, eftersom tiderna för sammanträdena i regel slås fast . Därför bedömdes skötseln av förtroendeuppdrag inte leda till några större problem, vilket i sin tur skulle medföra att arbets- givare i regel inte skulle ha rätt att vägra bevilja ledighet. När det gäller förtroendeuppdrag i andra organ än de som omfattas av be- stämmelsen behöver arbetsgivaren inte ha vägande skäl för att vägra.26 I propositionen noterades att rätten till ledighet i vissa fall kunde medföra ökade lönekostnader, om arbetsgivaren blev tvungen att skaffa vikarier eller organisera arbetet med hjälp av övertid. Kost- nadsökningen bedömdes dock bli liten, eftersom arbetsgivaren skulle få rätt att hindra ledighet om det fanns vägande skäl som hängde samman med arbetet. Det noterades också att kollektivavtal kan innehålla bestämmelser om skillnaden mellan lönen och den ersättning för inkomstbortfall som kommunen betalar.27 Vissa – men inte alla – avtal innehåller nu regler om ledighet.28 Hänvisningar till bestämmelsen i kommunallagen har också tagits in i arbetsavtalslagen (55/2001), statstjänstemannalagen (750/1994), lagen om sjöarbetsavtal (756/2011) och tjänsteinnehavarlagen (304/2003). I finns på regional nivå 18 fylkeskommuner och på lokal nivå 430 kommuner. Det finns särreglering för , som har både kommunala och fylkeskommunala uppgifter. De folkvalda försam- lingarna kommunestyret och fylkestinget är de högsta beslutande organen. De inrättar underlydande organ. Folkvalda i är skyldiga att delta i kommunala och fylkes- kommunala organs sammanträden. Den som uteblir utan giltigt nr 8/2006 s. 19. nr 8/2006 s. 19. 28Regler finns exempelvis i § 24 i kollektivavtalet för arbetstagare vid universitet, 8 § i kollektivavtalet för landsbygdsnäringarna –31.1.2013 mellan landsbygdens arbets- givarförbund och trä- och specialistbranschernas förbund samt 9 § i kollektivavtalet för pälsproduktionsbranschen –31.1.2013 mellan landsbygdens arbetsgivarförbund och trä- och specialistbranschernas förbundsamt. Det saknas dock motsvarande regler i kollek- tivavtalet för finansieringsbranschen 14.10.2010 – 30.9.2014. anledning riskerar att dömas till böter eller avsättning.29 Skyldig- heten att delta motsvaras av en rätt till ledighet från arbetet. Detta regleras i kommuneloven den 28. nr. 107 § 40 nr. 1, som har denna lydelse: Den som er valgt som medlem av kommunalt eller fylkeskommunalt folkevalgt organ, plikter å delta i organets møter, med mindre det fore- ligger gyldig forfall. Arbeidstaker har krav på fri fra arbeid i det omfang dette er nødvendig på grunn av møteplikt i kommunale eller fylkeskommunale folkevalgte organer. Arbeidstaker har også rett til permisjon fra sitt arbeid eller for resten av valgperioden for å utføre heltids- eller deltids kom- munalt eller fylkeskommunalt verv. När bestämmelsen om ledighet infördes konstaterades att arbets- plikt i praxis inte alltid hade setts som giltigt förfall från deltagande i sammanträden. Folkvalda riskerade därför att försättas i en be- svärlig situation när de riskerade att å ena sidan straffas om de uteblev från möten, å andra sidan avskedas om de inte stannade kvar på sina arbeten. Situationen hade visserligen till stor del reglerats i vissa kollektivavtal. Det ansågs emellertid ändå lämpligt att införa enhetliga regler som garanterade rätt till ledighet oberoende av var de förtroendevalda arbetade och av om de var medlemmar i fackliga organisationer.30 Rätten till ledighet gäller oavsett om arbetsgivare har intresse av att de förtroendevalda utför sina arbetsuppgifter.31 I propositionen gavs dock en viss möjlighet att ta hänsyn till arbetssituationen. Det uttalades att hänsyn till arbetet kan utgöra en godtagbar anledning att utebli från möten om det föreligger mycket speciella omstän- digheter.32 Arbetsgivarnas intressen lyftes också fram när rätten till permission vid hel- och deltidsuppdrag infördes.33 29Se Almindelig borgerlig Straffelov (Straffeloven) 22. mai 1902 nr. 10 § 324 och : Ombudsplikten for stortings-, kommunestyre- og fylkestingsrepresentanter i et historisk og ideologisk perspektiv, NOU 2001:03 s. 712. 30Se Ot.prp.nr.42 (1991–1992) s. 148 och NOU-1990-13. Forslag til ny lov om kommuner og fylkeskommuner s. 189 f. Se även Ot.prp.nr.20 (1998–1999), särskilt s. 35, angående den lagändring som gav rätt till permission från arbetet för hel- och deltidsuppdrag. Se vidare – : Kommuneloven med kommentarer, 4 uppl., 2006, s. 297 och – – : Kommunalrett, 4 uppl., 2002, s. 428, med hänvisning till kollektivavtal. 31Utredningen föreslog ett undantag hvis fraværet vil føre til vesentlig skade eller urimelig ulempe for arbeidsgiver, men detta ansågs i propositionen alltför oprecist och öppet för olyckliga tolkningar. Se Ot.prp.nr.42 (1991–1992) s. 148. 32Se Ot.prp.nr.42 (1991–1992) s. 288 och Overå – (ovan not 30) s. 298. 33Se Ot.prp.nr.20 (1998–1999) s. 36 ff. Bestämmelsen omfattar uppdrag i kommunestyret, nämnder och motsvarande fylkeskommunale organ. Det ansågs naturligt att rätten till ledighet också gäller gruppmöten i omedelbar anslutning till kommunala och fylkeskommunala sammanträden samt nödvän- diga resor. Däremot gäller rätten inte andra gruppmöten eller lik- nande sammanträden.34 Det har inte införts någon begränsning för vilka deltidsuppdrag som ger rätt till permission från arbetet. I lagförarbeten förmod- ades dock att rätten i praxis utlöses när den folkvalde behöver kontorsplats på kommunen minst . Allmän arbets- rättslig reglering avsågs reglera vilka arbetsuppgifter som den för- troendevalde skulle ha efter återgången till arbetet.35 Sammanfattningsvis kan konstateras att det finns tydliga likheter mellan såväl de kommunpolitiska systemen, som rätten till ledighet för förtroendevalda i de nordiska grannländerna och i . Motiven för rätten till ledighet är också liknande. Arbetsgivarnas intressen har emellertid givits något större tyngd än i . Liksom i är rätten till ledighet mer eller mindre uttryckligt knuten till uppdrag i den egna staten; uppdrag utomlands ger inte någon sådan rätt.36 Generellt sett förefaller rätten till ledighet vara något mer vid- sträckt i än i grannländerna. I grannländerna betonas arbets- givarens position mer. Vidare finns inte lika omfattande skydd för skiftarbetare, det ges inte alltid rätt till ledighet för gruppmöten och uppdrag i kommunala bolag ger inte alltid rätt till ledighet. Det finns emellertid också tillfällen när lagstiftningen i någon av de andra länderna ger mer omfattande rätt till ledighet. Sålunda finns i Dan- mark uttrycklig rätt till ledighet för utbildningar och i rätt till permission. 34Se NOU-1990-13 s. 190, Overå – (ovan not 30) s. 297 f. och – Overå – (ovan not 30) s. 428. 35Se Ot.prp.nr.20 (1998–1999) s. 39 och 75, Overå – (ovan not 30) s. 298 f. Samt – Overå – (ovan not 30) s. 428. 36Detta har också bekräftas vid kontakter mellan utredningen och ansvariga ministerier i de nordiska grannländerna. Angående uteslöts det dock inte helt att utländska uppdrag skulle kunna jämställas. EU-rättslig regering föreskriver att invandrade unionsmedborgare ska ha rösträtt och vara valbara vid kommunala val där de är bo- satta, på samma villkor som medborgare i bosättningsstaten (artikel 22 i fördraget om europeiska unionens funktionssätt [FEUF] och artikel 40 i den europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna). Däremot finns inte någon bestämmelse som direkt tar sikte på förhållandena för politiker som arbetar och bor i olika länder. förefaller heller inte ha prövat något sådant fall. Situationen för arbetspendlande politiker får därför bedömas uti- från generella EU-rättsliga regler och principer, närmast de som rör den fria rörligheten. Huvudprincipen är att fri rörlighet för arbets- tagare ska säkerställas inom unionen (artikel 45.1 FEUF). Utgångs- punkten är att medlemsstater förbjuds införa regler som direkt eller indirekt diskriminerar arbetstagare utifrån deras medborgarskap, eller som hindrar den fria rörligheten. Om sådana regler införs måste staterna visa att det finns godtagbara syften och att reglerna är proportionerliga mot dessa syften.37 De nordiska bestämmelserna om ledighet för kommunpolitiska uppdrag kan medföra att gränspendlande politiker försätts i en sämre situation än kollegor som arbetar i bosättningslandet. Därför bör bestämmelserna belysas ur EU-rättslig synvinkel. En djupgå- ende undersökning är emellertid inte möjlig inom ramen för detta uppdrag. Här ges först en översikt över vilka slags regler som anses vara diskriminerande eller hindrande och därmed potentiellt för- bjudna (avsnitt 4.1). Därefter behandlas staters möjligheter till undan- tag från förbuden (avsnitt 4.2). 4.1 Potentiellt förbjudna regler Artikel 18 FEUF slår generellt fast att all diskriminering på grund av nationalitet är förbjuden inom fördragens tillämpningsområde. Mer specifikt förbjuder artikel 45.2 FEUF åtgärder som diskrimi- nerar arbetstagare på grund av nationalitet. Detta preciseras ytter- ligare i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria 37 I detta sammanhang kan även nämnas att arbetstagare enligt artikel 31.2 i den europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna har rätt till dygns- och veckovila samt årlig betald semester. rörlighet inom gemenskapen. Där föreskrivs bland annat att en arbetstagare som är utländsk unionsmedborgare inte på grund av sin nationalitet får behandlas annorlunda än arbetslandets medbor- gare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor (artikel 7.1). Vidare ska arbetstagaren åtnjuta samma sociala och skattemässiga för- måner som medborgare i landet (artikel 7.2).38 Stater får alltså i princip inte införa regler som uttryckligen tar sikte på medborgarskap och som behandlar utländska medborgare sämre än egna. Så är dock inte fallet med reglerna om rätt till ledig- het för kommunpolitiska uppdrag; en svensk medborgare som är bosatt utomlands har inte mer rätt till ledighet än utländska med- borgare i motsvarande situation. har härutöver slagit fast att det inte heller är tillåtet för en stat att ha regler som är indirekt diskriminerande, det vill säga regler som är formellt neutrala, men som i praktiken ger sämre konsekvenser för utländska medborgare än statens egna. Domstolen har uttryckt det så här: Såsom indirekt diskriminerande skall därför sådana villkor anses som visserligen gäller oberoende av medborgarskapet, men som väsentligen [] eller till större delen [] drabbar migrerande arbetstagare samt sådana villkor som gäller utan åtskillnad, men som lättare kan uppfyllas av arbetstagare som är medborgare i landet än av migrerande arbets- tagare [] Såsom indirekt diskriminerande skall även sådana villkor anses som innebär en risk för att nackdelar skall uppkomma för mig- rerande arbetstagare.39 Citatet är hämtat från ett fall som rörde ersättning för begrav- ningskostnader. Som en behovsprövad social förmån fanns möjlig- het att ansöka om ersättning för kostnader i samband med dödsfall i familjen. Detta gällde emellertid endast begravningar som ägde rum i det egna landet, inte sådana som ägde rum utomlands. Dom- stolen ansåg att det innebar en indirekt diskriminering på grund av nationalitet. Vidare kan paralleller dras till domstolens bedömning av ledig- het från arbetet på grund av värnplikt. Domstolen har härvid slagit fast att nationella bestämmelser som ger rätt att räkna in värn- 38Principen att alla unionsmedborgare ska åtnjuta samma behandling som uppehållsstatens egna medborgare slås också fast i artikel 24 i och rådets direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG. 39Mål C-237/94 mot Adjudication Officer, punkt 18. pliktstid vid beräkning av anställningstid vid företag även ska gälla värnplikt som fullgörs i en annan medlemsstat.40 De som utövar politiska uppdrag utomlands lär typiskt sett vara utländska medborgare. Det kan vidare hävdas att sådana politiker missgynnas jämfört med svenska när rätten till ledighet enbart om- fattar uppdrag i , inte uppdrag utomlands. Enligt min mening talar därför mycket för att de nuvarande reglerna får anses vara in- direkt diskriminerande och därmed potentiellt otillåtna. har över tiden delvis skiftat fokus. Domstolen har i mindre mån undersökt om personer behandlas olika på ett diskriminerande sätt. I stället har den snarare inriktat sin gransk- ning på huruvida nationell reglering kan hindra arbetstagares fria rörlighet. Även icke-diskriminerande reglering är alltså potentiellt förbjuden om den fria rörligheten hindras. Domstolen har formu- lerat det på detta sätt: Domstolen har i det avseendet fastställt att fördrags- bestämmelser om fri rörlighet för personer har till syfte att underlätta för medborgarna inom gemenskapen att utöva all slags yrkesverksam- het inom hela gemenskapen och att de utgör hinder för åtgärder som kan missgynna dessa medborgare när de önskar utöva ekonomisk verk- samhet i en annan medlemsstat.41 Det fall som citatet är hämtat från gällde ersättning för resekost- nader vid praktiktjänstgöring utomlands. Statsanställda som fullgjorde praktik i hemlandet fick ersättning för kostnader för resor inom landet, oavsett hur långa de var. Vid utlandsresor ersattes emellertid endast den del som avsåg resan till statsgränsen och tillbaka. Detta ansåg utgöra ett hinder mot den fria rörligheten.