sou · H0B384 · 2012-12-18 00:00:00 — En sådan ordning har bedömts vara olämplig och således har i den nya paragrafen förlängningen gjorts avhängig av huruvida en person döms för överträdelse av näringsförbud. Vidare har möjligheterna att väcka talan om förlängning begränsats. Såväl subsidiära talerätt som åklagarens rätt att ansöka om förlängning i ett från brottmålet skilt ärende har tagits bort. Så har skett för att förhindra att det uppstår situationer som strider mot åtagande enligt . Således föreskriver den justerade bestämmelsen att frågan om förlängning prövas i samband med åtal för överträdelse av näringsförbud på talan av åklagaren. I övrigt överensstämmer paragrafen med gällande rätt. Det innebär att man även fortsättningsvis ska avstå från att förlänga 51 Se prop. 1985/86:126 s. 185. näringsförbudet om det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan vara att överträdelsen bedöms som ringa brott eller att det vid dom- stolens prövning har gått mycket sedan förbudstiden löpte ut.52 Ett näringsförbud kan förlängas med som mest . För- längningen löper normalt från det att tiden för det ursprungliga nä- ringsförbudet löper ut. Om ett beslut om förlängning fattas efter det att tiden för det ursprungliga näringsförbudet har löpt ut – eller löper ut därefter men innan beslutet om förlängning har vunnit laga kraft – gäller det förlängda näringsförbudet först från det att beslutet om förlängning vann laga kraft. Det innebär att det vid en förlängning av näringsförbudet kan uppkomma ett glapp mellan den ursprungliga förbudstiden och förlängningstiden. Lagen ger inte utrymme för att genom något slag av intermistiskt beslut om förlängning komma tillrätta med detta glapp. I det enskilda fallet kan det dock finnas förutsättningar att under åberopande av 4 § yrka nytt näringsförbud och i samband därmed också begära ett beslut om tillfälligt näringsförbud. Denna lag träder i kraft . Genom lagen upphävs lagen (1986:436) om näringsförbud. Såsom har angetts i avsnitt 11 bör lagen kunna träda i kraft . I och med ikraftträdandet ska lag om närings- förbud upphöra att gälla. I några avseenden har särskilda övergångsbestämmelser ansetts nödvändiga (se nedan). I andra delar saknar förslaget särskilda över- gångsbestämmelser. Det innebär bl.a. att de i några mindre avseenden justerade bestämmelserna om vad en person som har näringsförbud inte får göra gäller även om näringsförbudet har meddelats före ikraftträdandet (jfr 11 §). Det innebär vidare att den nya bestäm- melsen i 18 § efter lagens ikraftträdande träffar även före lagens ikraftträdande anhängiggjorda och fortfarande pågående ärenden om näringsförbud. Om förhållandena i ett sådant ärende är sådana som sägs i 18 §, ska alltså yrkandet om näringsförbud avvisas. I fråga om undantag från näringsförbud, ska de nya bestämmelserna i 36 § tillämpas också när det är fråga om undantag från ett näringsförbud 52 Se prop. 1995/96:98 s. 38. som har meddelats före ikraftträdandet och även när frågan om undantag har väckts före ikraftträdandet. Det har inte ansetts nödvändigt att i författningstexten särskilt anmärka att före ikraftträdandet fattade beslut om dispens och om avvecklingstid och därtill knutna föreskrifter behåller sin giltighet även efter ikraftträdandet. I fråga om återkallelse av äldre dispenser får dock den nya lagens bestämmelser om återkallelse (39 och 40 §§) utan vidare anses tillämpliga. I ett avseende innehåller de nya tillsynsbestämmelserna ett nytt åliggande för den som har näringsförbud. Detta har föranlett en särskild övergångsbestämmelse (se punkten 8 nedan). I övrigt inne- håller förslaget inte några särskilda övergångsbestämmelser till de nya bestämmelserna om tillsyn. Det innebär att de nya bestäm- melserna gäller även vid tillsyn som avser näringsförbud och till- fälliga näringsförbud som har meddelats före ikraftträdandet. Det som sägs i 3 § första stycket, såvitt avser sådana verksamheter som inte omnämns i 3 § andra stycket 1-6, samt 3 § andra stycket 7 och 8 får bara tillämpas på sådant åsidosättande som skett efter det att denna lag trätt i kraft. I den nya lagen klargörs att var och en som faktiskt utövar ledningen över en näringsverksamhet som en juridisk person be- driver kan meddelas näringsförbud (se 3 §). Av Högsta domstolens dom i mål B 2535-11 framgår att detta inte är fallet annat än i de företagsformer som särskilt omnämns i 4 § i den nuvarande lagen. En annan nyhet i den nya lagen är att bl.a. en verkställande direktör i en filial som omfattas av lagen (1992:160) och en styrelseledamot i en bokföringspliktig stiftelse vid tillämpningen av 3 § ska anses utöva den faktiska ledningen av filialen respektive stiftelsen och därmed alltid ska räknas in i den krets som kan meddelas näringsförbud. Kretsen av dem som kan meddelas näringsförbud har alltså i den nya lagen vidgats. Det har ansetts att de nya bestämmelserna bör tillämpas på dem som inte har kunnat meddelas näringsförbud endast om det eller de åsidosättanden som motiverar näringsförbud har skett efter det att lagen trädde i kraft. Frågan har berörts i avsnitt 11. Vid prövningen av förutsättningarna för näringsförbud eller tillfälligt närings- förbud enligt 6 § ska även underlåtenhet att betala sådan skatt, tull eller avgift som omfattades av lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter beaktas. Bestämmelsen motsvarar i sak punkten 2 i övergångsbestämmel- serna till SFS 2011:1323. Vid prövningen av förutsättningarna för näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud enligt 7 § får hänsyn tas till vad som har ägt rum före endast såvitt avser frågan om förbud är motiverat från all- män synpunkt. Bestämmelsen motsvarar punkten 2 i övergångsbestämmelserna till SFS 2008:592. Vid tillämpningen av 3 och 11§§ ska sådana understödsföreningar som avses i 7 § tredje stycket lagen (1972:262) om understödsföreningar och som efter fortsätter att driva sin verksamhet enligt den lagen med stöd av 7 § lagen (2010:2044) om införande av försäkringsrörelselagen (2010:2043) jäm- ställas med försäkringsföreningar. Bestämmelsen överensstämmer nära med punkten 2 i övergångs- bestämmelserna till SFS 2010:1051. Vid tillämpningen av 29, 30 och 40 § § på näringsförbud som har meddelats före ikraftträdandet ska vad som där sägs om näringsförbud enligt 4–7 §§ i stället gälla näringsförbud enligt 1–2 a §§ lagen (1986:436) om näringsförbud. I punkten har klargjorts att bestämmelserna om upphävande av nä- ringsförbud (29 och 30 §§) och ansökan om återkallelse av undan- tag från näringsförbud (40 §) även är tillämpliga på sådana närings- förbud som har meddelats med stöd av lagen (1986:436) om nä- ringsförbud. Det som en domstol har beslutat om avvecklingstid enligt 18 § lagen (1986:436) om näringsförbud gäller även efter det att den nya lagen har trätt ikraft. Vid prövningen av en fråga om avvecklingstiden ska förlängas ska dock 36–38 §§ i den nya lagen tillämpas. Beslut om avvecklingstid får åter- kallas enligt 39 och 40 §§ i den nya lagen. I punkten anges att sådan avvecklingstid som beslutats om med stöd av 18 § lagen (1986:436) om näringsförbud även gäller efter det att den nya lagen om näringsförbud har trätt ikraft. Emellertid ska den nya lagens bestämmelser om förlängning av tiden för av- veckling (36–38 §§) tillämpas även på sådant beslut om avveckling som beslutats enligt den tidigare lagen. Detsamma gäller be- stämmelserna om återkallelse enligt 39 och 40 §§ i den nya lagen. Det som sägs i 43–45 §§ om skyldighet att inställa sig för samtal, om vite och om hämtning gäller även den som har meddelats näringsförbud eller till- fälligt näringsförbud före ikraftträdandet. I punkten har klargjorts att den skyldighet som en person med närings- förbud enligt 43 § har att inställa sig hos för samtal – och de därtill knutna bestämmelserna i 44 och 45 §§ om vite och hämtning – gäller även den som har meddelats näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud före den nya lagens ikraftträdande. Det som sägs i 49 § om brott mot villkor som har meddelats enligt 36 § tredje stycket gäller även brott mot föreskrift som har meddelats enligt 18 eller 19 § lagen (1986:436) om näringsförbud. Av förevarande punkt framgår att överträdelser av föreskrifter som har meddelats före lagens ikraftträdande kan föranleda straffansvar även efter lagens ikraftträdande. 12.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Verkställande direktören ska vara bosatt inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, om inte regeringen eller den myndighet regeringen be- stämmer i ett enskilt fall beslutar annat. Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § får inte vara verkställande direktör och får inte heller teckna firman för ett utländskt bankföretags filial. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 11 § lagen (2014:000) om näringsför- bud. Paragrafen har ändrats på så sätt att bestämmelserna om att den som har näringsförbud är förhindrad att inneha vissa roller i en ut- ländsk filial har förts över till lagen (2014:000) om näringsförbud. Den har också försetts med ett nytt andra stycke med en erinran om bestämmelsen i lagen om näringsförbud. Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § får inte vara föreståndare enligt 2 § andra stycket. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 11 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Näringsidkaren ska utfärda fullmakt för föreståndare att i alla frågor, som rör verksamhet i , handla på näringsidkarens vägnar samt motta stämning för näringsidkaren och själv eller genom annan tala och svara för denne. Paragrafen har genomgått samma typ av ändringar som 9 §. Således kan hänvisas till kommentaren till den paragrafen. 12.3Förslaget till lag om ändring i aktiebolagslagen (2005:551) 2 kap. 2 § Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § kan inte vara stiftare. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 11 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Paragrafen har justerats endast på så sätt att den hänvisar till den nya lagen (2014:000) om näringsförbud. 8 kap. 11 § Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § kan inte vara styrelseledamot. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 11 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Paragrafen har justerats endast på så sätt att den hänvisar till den nya lagen (2014:000) om näringsförbud. 8 kap. 31 § Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § kan inte vara verkställande direktör. Att detsamma gäller den som har näringsförbud följer av 11 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Paragrafen har justerats endast på så sätt att den hänvisar till den nya lagen (2014:000) om näringsförbud. 9 kap. 42 § En revisor ska vidta de åtgärder som anges i 43 och 44 §§, om han eller hon finner att det kan misstänkas att en styrelseledamot eller den verk- ställande direktören inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till brott enligt någon av följande bestämmelser: 1.9 kap. 1, 3, 6 a och 9 §§, 10 kap. 1, 3, 4 och 5 §§ samt 11 kap. 1, 2, 4 och 5 , och 2.2, 4, 5 och 10 §§ skattebrottslagen (1971:69). En revisor ska även vidta de åtgärder som anges i 43 och 44 §§, om han eller hon finner att det kan misstänkas att någon inom ramen för bolagets verksamhet har gjort sig skyldig till brott enligt 10 kap. 5 a–5 e §§ brotts- balken eller 49 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Om revisorn finner att en misstanke av det slag som avses i första eller andra stycket bör föranleda honom eller henne att lämna uppgifter enligt 3 kap. 1 § lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, ska dock åtgärder enligt 43 och 44 §§ inte vidtas. Tillämpningsområdet för bestämmelserna i 42–44 §§ om revisors agerandeplikt vid misstanke om brott har utvidgats så att en revisor är skyldig att agera även vid misstanke om överträdelse av närings- förbud enligt 49 § lagen (2014:000) om näringsförbud. Utred- ningens överväganden återfinns i avsnitt 5.5.2. I likhet med vad som gäller i fråga om mutbrott och vissa när- liggande brott (10 kap. 5 a–5 e §§ ) är en revisor enligt bestämmelsen skyldig att agera inte bara när misstanken avser en styrelseledamot eller verkställande direktör i bolaget utan även när misstanken rör någon annan som har varit aktiv i bolaget. Det kan exempelvis röra sig om en person som är anställd eller uppdrags- tagare. Avgörande för anmälningsskyldigheten är att misstanken gäller överträdelser av näringsförbudet som har begåtts inom ramen för bolagets verksamhet. Avsikten med bestämmelsen är inte att den ska påverka om- fattningen av revisionen. Således är revisorn inte skyldig att aktivt leta efter förhållanden som kan tyda på att en person bryter mot ett näringsförbud. Revisorn är således inte skyldig att vare sig regel- mässigt eller stickprovsvis kontrollera att personer med ledande ställning inom bolaget inte finns i näringsförbudsregistret. Revi- sorns agerandeplikt inträder sålunda endast när det föreligger kon- kreta omständigheter som tyder på att det inom ramen för bolagets verksamhet förekommer överträdelser av ett näringsförbud. Exempel på en situation där det kan finnas skäl för en revisor att agera är att en tidigare styrelseledamot, som har avregistrerats där- för att han eller hon har fått näringsförbud, fortsätter att figurera i handlingar som rör bolagets verksamhet. De åtgärder som revisorn är skyldig att vidta i anledning av misstanke om överträdelse av näringsförbud är närmare reglerade i 43 och 44 §§. Av 43 § första stycket följer att vid misstanke om brott ska revisorn utan oskäligt dröjsmål underrätta styrelsen om sina iakttagelser. Enligt paragrafens andra stycke behöver någon underrättelse inte lämnas, om det kan antas att styrelsen inte skulle vidta några skadeförebyggande åtgärder med anledning av under- rättelsen eller en underrättelse av annat skäl framstår som menings- lös eller stridande mot syftet med underrättelseskyldigheten. Således kan revisorn avstå från att lämna underrättelse om han eller hon har skäl att tro att företagsledningen skulle bortse från på- pekandena. Så kan även vara fallet om styrelsen är svår att nå och att det därför skulle dröja orimligt innan några åtgärder kan förväntas. Vidare behöver någon underrättelse inte ske om den riskerar att utlösa undanröjande av bevisning m.m. Så kan exempel- vis vara fallet om det rör sig om ett mindre aktiebolag som drivs av en närstående till den som har näringsförbud. Av 44 § första stycket följer att revisorn senast efter underrättelsen ska göra en anmälan till åklagaren. Enligt andra stycket behöver så inte ske om den ekonomiska skadan av det miss- tänkta brottet har ersatts och övriga menliga verkningar av gärningen har avhjälpts. I förarbetena till bestämmelsen har det uttalats att det inte är möjligt att åstadkomma ett adekvat avhjälp- ande. Vid ett brott som svindleri kan det vara omöjligt att på ett tillfredsställande sätt identifiera den som har lidit skada och därmed är inte ett avhjälpande möjligt. Vid bestickning (numera givande av muta) är det uppenbarligen inte tillräckligt att ett erbjudande om muta återtas eller att en muta återbetalas. För att effekterna av handlingen helt ska undanröjas måste också den affärsförbindelse i vilken åtgärden ingick avbrytas.53 Det torde även vara i stort sett omöjligt att avhjälpa de menliga verkningarna av en överträdelse av näringsförbud. Avsikten med ett näringsförbud är bl.a. att skydda näringslivet från de skadliga verkningarna, som det innebär att olämpliga personer driver eller på annat sätt engagerar sig i en näringsverksamhet. Brottet överträdelse av näringsförbud har inte gjorts beroende av att överträdelsen rent faktiskt har några menliga verkningar. Därmed kan det på god grund hävdas att det inte skulle vara möjligt att avhjälpa de menliga verkningarna, eftersom dessa i fråga om en överträdelse av ett näringsförbud kan sägas ligga på ett abstrakt plan. I likhet med vad som gäller för övriga brott i 42 § behöver någon anmälan till åklagare inte ske om den misstänkta överträdelsen är obetydlig (se 44 § andra stycket 3). Så kan exempelvis vara fallet om en person vid något enstaka tillfälle har engagerat sig i bolagets verksamhet på det sätt som anges i 11 § i lagen om näringsförbud och brottet därmed kan sägas ligga nära gränsen för vad som över huvud taget är straffbart.54 1997/98:99 s. 273. 1997/98:99 s. 273. Översyn av vissa frågor i anslutning till lagen om näringsförbud En särskild utredare får i uppdrag att se över vissa frågor i anslut- ning till lagen (1986:436) om näringsförbud och tillsynen av denna. Syftet med översynen är att stärka och modernisera vissa delar av lagstiftningen. Utredaren ska även utreda hur effektiviteten vid tillsynen enligt lagen kan förbättras. utreda förutsättningarna för att införa en uttrycklig bestäm- melse om att näringsförbud kan meddelas den som är före- trädare för utländska filialer, stiftelser och ideella föreningar, analysera meddelande av näringsförbud i förhållande till principen om att ingen ska bli lagförd eller straffad två gånger för samma sak, undersöka förutsättningarna för att införa en skyldighet för revisorer att anmäla upptäckta överträdelser av näringsförbud, utreda om den som har meddelats näringsförbud ska kunna vara särskild delgivningsmottagare, överväga om det finns skäl att låta uppgifter om meddelade näringsförbud som löpt ut ligga kvar i näringsförbudsregistret , och göra en översyn av effektiviteten i tillsynen. Utredaren ska lämna de förslag till författningsändringar som övervägandena ger anledning till. Uppdraget ska redovisas . En av hörnstenarna i det svenska ekonomiska systemet är närings- friheten, dvs. friheten för var och en att etablera egen närings- verksamhet med det innehåll och den form som han eller hon önskar. Enligt 2 kap. 17 § regeringsformen får begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke endast införas för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. Genom näringsfriheten blir det möjligt för företagarna att snabbt möta förändringar i marknads- förutsättningar och införa effektivitetsfrämjande produktions- och distributionsformer. Inskränkningar har varit mycket sparsamma och haft särskilda bevekelsegrunder. De har riktat sig mot dem som grovt missbrukar näringsfriheten och där det varit påkallat från allmän synpunkt. Regler om näringsförbud har funnits . Till att börja med kunde näringsförbud meddelas en enskild näringsidkare eller en företrädare för en juridisk person i samband med konkurs. Reglerna tillkom som en reaktion mot bolagsmissbruk. Det hade uppmärksammats fall där oseriösa näringsidkare tömt bolag på tillgångar och därefter låtit detta gå i konkurs, till följd av att stora skatte- och avgiftsskulder uppkommit. Lagen om näringsförbud trädde i kraft och innebar att oseriösa näringsidkare eller företrädare skulle kunna meddelas näringsförbud även om det inte förekommit någon konkurs, t.ex. i samband med brott, underlåtelse att betala skatt, tull eller avgifter till det allmänna. skärptes reglerna och näringsförbud blev huvudregel för den som i näringsverksamhet gjort sig skyldig till brott för vilket det lägsta föreskrivna straffet är fängelse . höjdes den längsta tiden för förbudet från fem till . trädde en ny konkurrenslag (2008:579) i kraft. I samband med detta infördes en möjlighet att meddela näringsförbud för personer som utövar ledningen över ett företag som ingått i allvarliga kartellöverträdelser i strid med förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete i 2 kap. 1 § konkurrenslagen eller artikel 101 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Lagen om näringsförbud syftar till att hindra oseriösa närings- idkare från att fortsätta att bedriva verksamhet och stärka de seriösa företagens ställning på marknaden. att skapa en mer rättvis spelplan för de seriösa företag som bedriver verksamhet på marknaden. Som grundläggande förutsättning för att meddela näringsförbud gäller att näringsidkaren grovt har åsidosatt vad som har ålegat honom eller henne i näringsverksamheten och att ett förbud ska vara motiverat från allmän synpunkt. Dessutom ska näringsidkaren ha gjort sig skyldig till brott som inte är ringa, i avsevärd omfattning låtit bli att betala skatt, tull eller avgift, eller på annat sätt grovt ha åsidosatt vad som ålegat honom eller henne i närings- verksamhet. Även den som rättsligt eller faktiskt utövar ledningen över ett företag som ingår eller tillämpar avtal som är förbjudna enligt 2 kap. 1 § konkurrenslagen eller artikel 101 i EUF-fördraget kan meddelas näringsförbud. Den som har meddelats näringsförbud får i princip inte driva näringsverksamhet. Han eller hon får inte heller vara bolagsman i handelsbolag eller ha vissa närmare angivna befattningar, såsom styrelseledamot i handelsbolag, aktiebolag eller vissa andra angivna juridiska personer. Det är inte heller tillåtet att faktiskt utöva ledningen av en näringsverksamhet. Ett näringsförbud ska vara tidsbegränsat och gälla under lägst och högst . Frågor om näringsförbud prövas av allmän domstol på talan av åklagare. Tillsynen utövas av (). ansvarar för registrering och avregistrering av meddelade näringsförbud. Det kan konstateras att antalet näringsförbud har ökat . var det 173 personer som meddelats näringsförbud jämfört med 561 personer . är det över 1 000 personer som har näringsförbud. Uppdraget att se över vissa frågor i anslutning till lagen om näringsförbud Uttrycklig bestämmelse om att näringsförbud kan meddelas den som är företrädare för utländsk filial, stiftelse eller ideell förening Näringsförbud meddelas en fysisk person. Av 1–4 §§ lagen om näringsförbud framgår den personkrets som kan bli föremål för näringsförbud. Här framgår att näringsförbud kan meddelas en enskild näringsidkare eller företrädare för en juridisk person under vissa angivna förutsättningar. De företrädare för juridiska personer som kan meddelas näringsförbud anges i 4 § första stycket. Det rör sig bl.a. om komplementär i kommanditbolag, bolagsman i handels- bolag och styrelseledamot eller verkställande direktör i aktiebolag. Även den som i annan egenskap än vad som anges uttryckligen i 4 § faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller utåt har framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet kan meddelas näringsförbud. Av förarbetena till lagen (prop. 1985/86:126 s. 64) framgår att, med hänsyn till näringsförbudets främsta syfte – att undanröja en skadehärd – ett förbud måste kunna riktas mot den person som faktiskt har utövat ledningen av den verksamhet i vilken oegentlig- heterna har förekommit. Det bör inte spela någon roll i vilken rättslig form verksamheten har bedrivits. Det förekommer ekonomisk brottslighet även i andra associationsformer än de som uttryckligen anges i 4 § lagen om näringsförbud. Näringsförbud kan vara påkallat även i dessa fall. Det kan därför ifrågasättas om inte företrädare för utländska filialer, stiftelser och ideella föreningar också bör kunna meddelas näringsförbud. En ordning där näringsformens associationsrättsliga hemvist har betydelse för frågan om huruvida näringsförbud kan meddelas riskerar att motverka syftet med näringsförbuds- institutet, nämligen att förhindra att oseriösa näringsidkare bedriver näringsverksamhet på marknaden. Det kan, mot bakgrund av rättstillämpningen , även konstateras att rätts- läget är oklart (se , mål nr B 6047-09, B 5095-10, B 5668-10 och B 6430-10). En grundläggande utgångspunkt bör vara att det inte ska ha någon betydelse i vilken rättslig form en person som skulle kunna bli föremål för näringsförbud bedriver näringsverksamhet. utreda förutsättningarna för att utvidga lagens tilllämpnings- område till att uttryckligen omfatta företrädare för utländska filialer, stiftelser och ideella föreningar.