sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — I andra stycket anges att samma sak ska gälla när det uppkommer en fråga om att en svensk brottmålsdom som avser två eller flera brott ska verkställas utomlands i enlighet med lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminal- vård i frihet, och det finns hinder mot verkställighet enligt den främ- mande statens lagstiftning såvitt avser något eller några av brotten. 5Ordningen i några andra europeiska länder I praktiskt taget samtliga EU-länder är det möjligt att döma ut ett villkorligt fängelsestraff eller på annat sätt skjuta upp verkställig- heten av ett fängelsestraff. Hur långa fängelsestraff som kan dömas ut villkorligt varierar mellan de olika länderna. I de allra flesta länder är det uppskjutna fängelsestraffet förenat med en prövotid under vilken den dömde inte får återfalla i brott. I många fall finns det dessutom möjlighet för domstolarna att meddela föreskrifter av olika slag som den dömde har att iaktta . Nedan följer en kortare redogörelse för regelverken såvitt avser villkorligt fängelse eller motsvarande icke frihetsberövande påföljder i några europeiska stater. För en fylligare redovisning av påföljdssystemens utformning i dessa länder hänvisas till den sammanställning som finns i bilaga 3. Enligt den finska strafflagen kan ett fängelsestraff som uppgår till högst förklaras villkorligt, om det inte med hänsyn till brottets allvar, gärningsmannens skuld så som den framgår av brottet eller gärningsmannens tidigare brottslighet krävs ett ovillkorligt fängelse- straff. Villkorligt fängelse innebär att verkställigheten av straffet skjuts upp under en prövotid om minst ett och högst . Villkorlig- heten består i att den dömde ska avhålla sig från fortsatt brottslig- het . Övrig misskötsamhet kan som regel inte leda till verkställighet av straffet. Om det inte fattas något beslut Ordningen i några andra europeiska länder om att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas förfaller straffet vid prövotidens utgång. brottslighet tillmäts betydelse vid bedömningen av om ett fängelsestraff kan förklaras villkorligt främst om den nya brotts- ligheten är begången för ett tidigare villkorligt fängelsestraff. Av betydelse är också när den nya brottsligheten har begåtts och om denna är likartad med den brotts- lighet som omfattats av det tidigare utdömda villkorliga fängelse- straffet. Om återfallet har skett i början av prövotiden och det är fråga om återfall i likartad brottslighet döms det som regel ut ett ovillkorligt fängelsestraff för den nya brottsligheten. Återfall i olik- artad brottslighet som ägt rum i slutet av prövotiden leder vanligen till ett nytt villkorligt fängelsestraff. Vid ett andra, eller i vart fall tredje, återfall anses som regel villkorligt fängelse vara uteslutet, åtminstone om återfallet skett för ett tidigare ut- dömt villkorligt fängelsestraff. Om den dömde återfaller i brott för ett vill- korligt fängelsestraff och åtal väcks för det nya brottet efter prövotidens utgång, kan domstolen bestämma att det villkor- liga fängelsestraffet helt eller delvis ska verkställas (dvs. avtjänas i anstalt). En förutsättning för ett beslut om verkställighet är dock att det döms ut ett ovillkorligt fängelsestraff för den nya brottsligheten. Domstolen bestämmer då ett gemensamt ovillkorligt fängelsestraff för båda brotten. Domstolen kan också besluta att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas delvis, varvid resterande del kvarstår som villkorligt fängelsestraff med samma prövotid som . I praktiken är dock huvudregeln att hela det tidigare villkorliga fängelsestraffet kvarstår oförändrat, även om det döms ut ett ovill- korligt fängelsestraff för den nya brottsligheten. Om ett villkorligt fängelsestraff i sig inte anses tillräckligt in- gripande kan det kombineras med böter eller, om straffet överstiger fängelse , samhällstjänst i minst 20 och högst . Misskötsamhet av samhällstjänsten kan leda till verkställighet av fängelsestraffet. Den som inte fyllt vid gärningstillfället kan dömas till vill- korligt fängelse förenat med övervakning, om detta anses motiverat för att främja gärningsmannens möjligheter att anpassa sig i sam- hället och för att förhindra återfall i brott. Såvitt avser lagöverträdare kan villkorligt fängelse inte förenas med övervakning. Ordningen i några andra europeiska länder Om rätten dömer till fängelse kan den enligt den norska straffe- loven bestämma att verkställigheten av fängelsestraffet helt eller delvis ska skjutas upp under en prövotid (betinget fengsel). Prövo- tiden ska normalt vara . I särskilda fall, bl.a. vid återfall i brott, kan en längre prövotid beslutas, dock längst . Det finns inte någon övre gräns för hur långa fängelsestraff som kan förklaras villkorliga. Det är dock ovanligt att verkställigheten skjuts upp om strafftiden överstiger . Vid betinget fengsel kan rätten fastställa villkor för prövotiden. Det grundläggande villkoret, som alltid gäller, är att den dömde ska avhålla sig från fortsatt brottslighet. Därutöver ska den tilltalade alltid åläggas att utge det skadestånd som målsägan- den har rätt till och som den tilltalade anses ha förmåga att betala. Rätten får också meddela förskrifter om bl.a. skyldighet att anmäla sig till polisen vid vissa bestämda tider, bostad, uppehållsplats, arbete eller utbildning, missbruksbehandling eller deltagande i medling.1 Om den dömde allvarligt eller upprepat bryter mot villkoren kan rätten besluta att fängelsestraffet helt eller delvis ska verkställas i anstalt eller bestämma en ny prövotid och nya villkor. Vid återfall i brott kan rätten bestämma ett gemensamt straff för den samlade brottsligheten eller döma särskilt till påföljd för den nya brottsligheten. I sistnämnda fall kan rätten förlänga prövotiden och ändra villkoren för det första straffet. Ett gemensamt straff kan vara betinget, ubetinget eller del- vis betinget. Det finns inte något formellt hinder mot att döma till betinget fengsel vid upprepade tillfällen. Vid bedömningen av om betinget fengsel ska kunna komma i fråga för den som har dömts för brott beaktas bl.a. tiden mellan brotten och om brotten är lik- artade. I praxis utnyttjas möjligheten att meddela betinget fengsel vid upprepade tillfällen i förhållandevis stor utsträckning. Om rätten inte anser det påkallat att straffet bestäms direkt, kan den enligt den danska straffeloven föreskriva i domen att frågan om straffbestämning skjuts upp och bortfaller efter en prövotid (betinget 1 Se närmare om de olika villkoren i bilaga 3, avsnitt 3.3. Ordningen i några andra europeiska länder Om det anses mer ändamålsenligt kan straffet fastställas direkt men verkställigheten skjutas upp och bortfalla efter en prövotid. I båda fallen är uppskovet villkorat av att den dömde inte återfaller i brott och inte heller i övrigt åsidosätter de villkor som gäller . Prövotiden överstiger som regel inte . Rätten kan som villkor föreskriva att den dömde ska vara föremål för övervakning. Rätten kan därutöver meddela föreskrifter om bl.a. vistelseplats, arbete och utbildning, missbruksbehandling samt skyl- dighet att utge skadestånd.2 Om den dömde bryter mot villkoren kan rätten tilldela honom eller henne en varning, ändra villkoren och förlänga prövotiden eller besluta att det utdömda straffet ska verkställas i anstalt. Om den dömde återfaller i brott och åtalas inom prövotiden ska det enligt huvudregeln fastställas ett ovillkorligt straff för den sam- lade brottsligheten. Rätten har dock möjlighet att i stället döma till ovillkorligt straff endast för den nya brottsligheten och eventuellt ändra villkoren för den betingede domen eller att döma till en ny betinget dom för den samlade brottsligheten. Om betinget dom inte bedöms som tillräckligt kan rätten, om den tilltalade findes egnet , döma till betinget dom med vill- kor om samhällstjänst i lägst 30 och högst . Om den dömde bryter mot villkoren om samhällstjänst kan rätten omvandla straffet till ett ovillkorligt fängelsestraff eller besluta att den be- tingede domen ska kvarstå, eventuellt med en förlängd längsta tid för genomförande och prövotid. Om ett ovillkorligt fängelsestraff fastställs ska rätten vid bestämmandet av fängelsestraffets längd ta hänsyn till det samhällstjänstarbete som den dömde har utfört. Enligt den isländska strafflagen kan rätten besluta att straffbestäm- ningen eller verkställigheten av ett utdömt straff ska skjutas upp under en prövotid om minst ett och högst . Uppskovet ska vara villkorat av att den dömde inte återfaller i brott. Det kan också föreskrivas andra villkor, som t.ex. att den dömde ska bli föremål för övervakning, följa de bestämmelser om uppehålls- plats, utbildning, arbete, umgänge med andra personer eller fritids- sysselsättning som övervakaren bestämmer, avhålla sig från missbruk 2 Se närmare om de föreskrifter som kan meddelas i bilaga 3, avsnitt 4.1.3. Ordningen i några andra europeiska länder av alkohol och narkotika eller liknande berusningsmedel eller vistas på behandlingshem . Om den dömde i väsentlig grad bryter mot villkoren kan prövo- tiden förlängas och villkoren förändras. Den sammanlagda prövo- tiden får dock aldrig överstiga . Om straffbestämning ännu inte har skett kan överträdelse av villkoren leda till att rätten mäter ut ett villkorligt eller ovillkorligt straff. Om straffet redan har fast- ställts kan domstolen i stället besluta att straffet ska verkställas. Vid återfall i brott kan rätten döma till ovill- korligt straff för den nya brottsligheten och låta det villkorliga straffet stå kvar för den tidigare brottsligheten. Annars fastställs ett gemensamt straff för den samlade brottsligheten. Även detta straff kan göras villkorligt. Om en person döms till fängelse i högst ska domstolen enligt den tyska strafflagstiftningen skjuta upp verkställigheten av på- följden under en prövotid, om det finns anledning att tro att själva domen kommer att utgöra en tillräcklig varning till den dömde och att denne kommer att avstå från att begå nya brott utan att behöva avtjäna fängelsestraffet. Om det föreligger särskilda omständigheter kan domstolen även skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff som uppgår till men högst . Med den uppskjutna verkställigheten följer en prövotid på mellan två och . Domstolen kan föreskriva villkor och föreskrifter som ska gälla , bl.a. om skadeståndsskyldighet, samhällstjänst eller missbruksbehandling.3 Vidare ska domstolen besluta att den dömde ska stå under övervakning under hela eller delar av prövoperioden, om det anses nödvändigt för att hindra honom eller henne från att återfalla i brott. Domstolen kan besluta att det uppskjutna straffet ska verk- ställas om den dömde begår nya brott eller bryter mot de villkor eller föreskrifter som beslutats. Ett sådant beslut ska dock inte meddelas om det är tillräckligt att föreskriva ytterligare villkor eller föreskrifter eller att förlänga prövotiden eller över- vakningstiden. 3 Se närmare om de föreskrifter som kan meddelas i bilaga 3, avsnitt 6.3.3 och 6.3.4. Ordningen i några andra europeiska länder För brott som inte är så allvarliga att endast fängelse utgör en till- räcklig reaktion kan enligt engelsk rätt en frivårdspåföljd, s.k. Community Sentence, dömas ut. En Community Sentence kan in- begripa upp till tolv olika föreskrifter (requirements) som bestäms med utgångspunkt i brottet och den tilltalades personliga förhållan- den. Föreskrifterna är bl.a. samhällstjänst, programverksamhet, ute- gångsförbud, förbud att vistas på viss plats eller inom visst område, missbruksbehandling och övervakning.4 I de flesta fall innefattar en Community Sentence en eller två föreskrifter, men även paket med ett flertal föreskrifter kan komma i fråga. Domstolen skräddar- syr påföljden på det sätt som framstår som lämpligast och vägleds därvid av den personutredning som frivårdsmyndigheten (Probation service) upprättar efter det att skuldfrågan avgjorts. Om den dömde vid fler än ett tillfälle på ett oacceptabelt sätt bryter mot föreskrifterna, blir han eller hon på nytt föremål för domstolsprövning. Domstolen kan då förstärka innehållet i påfölj- den genom att lägga till fler eller mer ingripande föreskrifter eller – om inte det anses tillräckligt – bestämma en ny påföljd, exempelvis fängelse. För det fall brottet är så allvarligt att ett fängelsestraff måste dömas ut, men fängelsestraffets längd uppgår till högst finns det möjlighet att skjuta upp verkställigheten av straffet. Den upp- skjutna verkställigheten villkoras då av att särskilda föreskrifter uppfylls, s.k. Suspended Sentence. Föreskrifterna är i allmänhet de- samma som vid Community Sentence. Överträdelser av villkoren för det uppskjutna straffet kan föranleda att det uppskjutna straffet går i verkställighet (dvs. får verkställas i anstalt). Enligt nederländsk rätt kan påföljden för brott som inte är så allvar- liga att de bör föranleda ett fängelsestraff bestämmas till en frivårds- påföljd. Frivårdspåföljden kan bestå av en föreskrift om samhälls- tjänst, en föreskrift om att genomgå träning/utbildning eller en kombination av samhällstjänst och träning/utbildning. Den får inte överstiga , varav som mest får utgöras av samhällstjänst. När domstolen dömer ut en frivårdspåföljd måste 4 Se närmare om de föreskrifter som kan meddelas i bilaga 3, avsnitt 7.1.2. Ordningen i några andra europeiska länder den föreskriva vilket frihetsberövande straff som ska komma i fråga om inte föreskrifterna efterlevs. Tiden kan vara mellan och . ansvarar för kontrollen av att frivårdspå- följden fullgörs och kan besluta om ändringar gällande vilket arbete som ska utföras eller vilket utbildning som ska genomgås. Om på- följden inte genomförs kan åklagarmyndigheten besluta att det i domen angivna alternativa frihetsberövande straffet ska verkställas, med avräkning för det antal timmar av frivårdspåföljden som har genomförts. Om ett fängelsestraff döms ut, kan domstolen besluta att verk- ställigheten av straffet ska skjutas upp. Fängelsestraff som är kortare än kan skjutas upp i sin helhet, medan fängelsestraff på mel- lan ett och kan skjutas upp till en tredjedel. Ett uppskjutet fängelsestraff är förenat med en prövotid om högst . Det uppskjutna straffet är alltid förenat med villkor om att den dömde inte ska begå nya brott . Därutöver kan domstolen meddela föreskrifter bl.a. om skyldighet att utge kom- pensation för skador som orsakats genom brottet, intagning på en sjukhusinrättning och förbud att kontakta vissa personer.5 Om inte villkoren eller föreskrifterna efterlevs kan domstolen förlänga prövo- tiden, förändra föreskrifterna eller besluta att det uppskjutna straffet helt eller delvis ska gå i verkställighet (dvs. verkställas i anstalt). 5 Se närmare om de föreskrifter som kan meddelas i bilaga 3, avsnitt 8.2.7. Del II Allmänna överväganden 6Påföljdssystemets problem och brister De största problemen med dagens påföljdssystem är enligt vår mening förknippade med dess struktur. Även innehållet i påföljderna kan dock bli föremål för förbättringar. I detta kapitel görs en genom- gång av påföljdssystemets system och brister, såsom utredningen uppfattar dem. 6.2Påföljdssystemet saknar enhetlig principiell och ideologisk grund , som infördes , bygger i viss utsträckning på den klassiska straffrättsskolans idéer om rättvisa och proportionalitet. Avskräckning var ett bärande grundelement. präglades också av den s.k. behandlingstanken. Resultatet – inte minst vad avser påföljdsvalet – blev en kompromiss mellan allmän- preventiva och individualpreventiva tankegångar. Det avspeglades i den grundläggande bestämmelsen om påföljdsvalet, vilken föreskrev att domstolen i det enskilda fallet skulle göra en avvägning mellan dessa intressen (se närmare i kapitel 3 om tillkomsten av dagens system). påföljdsreform satte på ett mer konsekvent sätt straff- värdet i centrum. Enligt förarbetena skulle proportionalitet, ekvivalens och rättslig likabehandling vara vägledande. Allmänpreventiva intres- sen skulle inte påverka straffmätningen i det enskilda fallet för att statuera exempel – utan sådana skäl skulle i så fall påverka den generella straffnivån. Även individualpreventiva skäl skulle exklu- deras, på det sättet att vård- eller behandlingsaspekter och inkapaci- Påföljdssystemets problem och brister tering i princip inte borde få användas som självständiga grunder för påföljdsbestämningen.1 De principer som slogs fast i förarbetena till reform upprepas ofta som vägledande och ideala – bl.a. i våra direktiv. har påföljdssystemet kritiserats för att inte mer än delvis leva upp till dessa principer. Det torde vara oomtvistat att bestäm- melserna om påföljdsbestämning inte på något konsekvent sätt innebär att alla brott möts med en proportionell påföljd eller att det råder ekvivalens mellan påföljderna för olika brott. Detta gäller fram- för allt när brottsligheten har ett straffvärde motsvarande fängelse i mellan och , eftersom såväl fängelse- som frivårdspåföljder används i det straffvärdespannet. I 29 kap. BrB uppställs – genom reform – noggranna regler för hur straffvärdet ska fastställas och hur billighetshänsyn ska beaktas. Straffvärdet ges dock inte fullt genomslag vid påföljds- valet – reglerat i 30 kap. BrB. Förklaringen till detta förhållande torde stå att finna i den mer behandlingsinriktade syn som – enligt vad som påpekats inlednings- vis – delvis var förhärskande vid tillkomst och som fanns kvar i lagstiftningen reform. Valet mellan villkorlig dom och skyddstillsyn skulle avgöras av prognostiska kriterier; enligt bestämmelser som då var placerade i 27 respektive 28 kapitlet BrB. Som beskrivs närmare i avsnitt 3.2 föregicks reform av ett utredningsarbete som hade delats upp i två parlamentariska kommittéer; och . hade att överväga frågor rörande fängelse- straffets tillämpning medan skulle lägga fram förslag till förändringar i fråga om vilka alternativ som skulle finnas till fängelse. utgick vid sina ställningstaganden från att proportionalitet, ekvivalens och rättslig likabehandling skulle vara avgörande för påföljdsvalet. Frågan om graderingen mellan villkor- lig dom och skyddstillsyn, samt valet mellan dessa påföljder, om- fattades inte av uppdrag, varför kommittén i dessa avseenden ansåg sig bunden av den dåvarande ordningen.2 å sin sida föreslog att de prognostiska krite- rierna – kopplade till gärningsmannens person – skulle vara kvar vid valet mellan skyddstillsyn och villkorlig dom. 1987/88:120 s. 37. 2SOU 1986:14 s. 433. Påföljdssystemets problem och brister inte att skyddstillsynspåföljden skulle utformas utifrån brottets svårhet, utan att såväl övervakningstid som kontaktfrekvens skulle styras utifrån vad som var påkallat med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden. reform resulterade sålunda i ett system för påföljds- bestämning som vilade på olika principer vad gällde fängelsestraff och frivårdspåföljder och som i realiteten möjliggjorde straffmät- ning i proportion till brottets allvar bara vad gällde bötesstraff och fängelsestraff. Om fängelse ska väljas som påföljd bestäms fängelsestraffets längd efter de straffvärdeomständigheter och billighetsskäl som anges i 29 kap BrB samt under vissa försättningar enligt 29 kap. 4 § om det är fråga om återfall i brott. I sådana fall innebar reform att straffvärdet bildar utgångspunkt och får ett stort genomslag vid på- följdsbestämningen. För det fall presumtionen mot fängelse inte bryts ska påföljden bestämmas till villkorlig dom eller skyddstillsyn. De bakåtblickande kriterierna – baserade på brottets svårhet – får såväl vid det valet som vid den efterföljande straffmätningen en mycket begränsad betydelse. I stället styrs valet mellan villkorlig dom och skyddstill- syn av prognostiska kriterier. Möjligheterna att straffmäta påfölj- den är i många fall begränsade. Den kritik som vid tiden reform riktades mot behandlingstanken grundade sig på att domstolen inte har möjlighet att göra någon välgrundad prognos huruvida en viss påföljd i det enskilda fallet kan verka brottsavhållande. Eftersom valet av påföljd delvis fortfarande ska styras av sådana kriterier – vilka sålunda kan påverka ingripandegraden trots att de inte är hänförliga till brottets svårhet – kvarstår kritiken att påföljdssystemet delvis vilar på ogrundade föreställningar och underlåter att likabehandla personer som begått lika allvarliga brott. Det är visserligen ingen som torde förfäkta att påföljdssystemet ska styras av en enda allenarådande princip. Tvärtom måste ett flertal intressen kunna tillgodoses och ett flertal principer vara vägledande. Den tudelning av påföljdssystemet mellan frihetsberö- vande och icke frihetsberövade påföljder som beskrivits ovan har dock lett till att de grundläggande kraven på rättvisa och lika- behandling – principer som måste beaktas oavsett vilken kriminal- politisk uppfattning som påföljdssystemet ger uttryck för – inte fullt ut är tillgodosedda. Det har i sin tur lett till andra problem och brister enligt vad som redovisas nedan. Påföljdssystemets problem och brister 6.3Beaktandet av brottslighetens art har gjort systemet svårt att överblicka Tillämpningen av begreppet brottslighetens art kan sägas utgöra ett undantag från grundläggande principer om tolerans med första- gångsförbrytare – ett synsätt som utgår från en humanitetstanke. Den kritik som riktats mot den påföljdsmässiga särbehandling som artbrottsligheten innebär, har bland annat haft denna principiella utgångspunkt. kan enligt det synsättet anses ut- göra ett avsteg från en rättvis likabehandling av gärningsmannen, eftersom lika allvarliga brott möts med olika ingripande påföljder. Som beskrivs närmare i avsnitt 15.3.2 brukar särbehandling till följd av brottslighetens art motiveras med skäl som att ett strängt på- följdsval kan antas avhålla andra från att begå brott, att brottslig- heten har blivit mer utbredd, att den är svårutredd och att det före- ligger aggregerade skadeverkningar vid ett stort antal brott. Dessa omständigheter är samtliga sådana som den enskilde gärningsman- nen inte kan påverka eller inte haft del i. Även om man godtar att påföljdsvalet i det enskilda fallet ska kunna användas som ett medel för att påverka andra, går det att ifrågasätta argumentet att allmänpreventiva skäl motiverar fängelse som påföljd. I många sammanhang har konstaterats att det finns inga eller i vart fall ringa belägg för att valet av fängelse som påföljd – i stället för en frivårdspåföljd – har någon mätbar betydelse gällande vare sig avskräckning eller normbildning. På goda grunder kan antas att upptäcktsrisken och den på upptäckten följande offentliga processen – kombinerat med en sanktion som upplevs som reell och ingripande – utgör de faktorer som i första hand verkar av- skräckande och normbildande. Som utvecklas i avsnitt 15.3.2 kan motiveringen av artpresum- tion sägas vackla mellan olika skäl som inte vilar på någon enhetlig princip eller uppfattning om vad som ska uppnås. I stället är det en blandning av skäl på olika nivåer och med olika utgångspunkter. Argumentationen kan ta avstamp i resonemang kring påverkans- möjligheter och upptäcktsrisker, utan annat stöd än rena antaganden. I andra fall är det fråga om brottslighet som det antas att lag- stiftaren anser är särskilt förkastlig – utan att det för den delen har tydliggjorts särskilt i straffskalorna i jämförelse med annan brotts- lighet. I ytterligare fall är det fråga om brottslighet som av dom- stolen har särskilt lite tolerans med. Påföljdssystemets problem och brister Ett utflöde av den brist som föreligger på sammanhållna prin- ciper, är den osäkerhet som kan sägas råda om rättsläget. Möjligheten att döma till fängelse även för brottslighet med för- hållandevis låga straffvärden med hänvisning till brottslighetens art var ursprungligen tänkt att användas i undantagsfall.