sou · H0B334 · 2012-06-05 00:00:00 — Domen är därmed inte verkställbar om den har överklagats i fråga om valet av tilläggssanktion eller tilläggssanktionens omfatt- ning. Om den dömde inte har överklagat domen såvitt avser påföljden eller har lämnat nöjdförklaring får verkställighet ske även om åklag- aren eller målsäganden överklagat domen. Verkställigheten kan även inledas om den dömde har överklagat domen endast i andra delar än sådana som gäller påföljden, t.ex. avseende skadestånd eller förverkande av egendom. Kriminalvården bör dock inte anvisa den dömde att påbörja verkställigheten om åklagaren eller målsäganden har överklagat domen såvitt avser påföljden och det kan antas att den dömde, efter överinstansens prövning, kommer att kunna full- göra tilläggssanktionen inom prövotiden. Om den dömde själv önskar påbörja verkställigheten trots att åklagaren eller målsäganden har överklagat domen, åligger det dock Kriminalvården att se till att verkställigheten inleds. I tredje stycket finns en upplysning om att kontraktsvård enligt 27 kap. 7 § andra stycket BrB får verkställas mot den dömde utan hinder av att domen inte vunnit laga kraft. Det innebär att verk- ställigheten av villkorligt fängelse med kontraktsvård inleds i omedel- bar anslutning till den dom i vilken det villkorliga fängelsestraffet dömts ut och att vården eller behandlingen kan inledas även om domen överklagats av den dömde. Av regleringen i 27 kap. 7 § andra stycket BrB framgår vidare att högre rätt får besluta att vidare verkställighet inte får äga rum om den dom i vilken kontrakts- vården dömts ut överklagas. I sådana fall får Kriminalvården inte inleda eller fortsätta verkställigheten förrän den högre rätten av- gjort målet. Paragrafen innehåller bestämmelser om formerna för hur nöjdför- avges. Att nöjdförklaring får avges och vad en sådan förklaring ska omfatta regleras i 38 kap. 1 § BrB, medan formerna för hur det ska ske regleras i denna bestämmelse. En nöjdförklaring ska enligt vad som anges i 38 kap. 1 § BrB avse både det villkorliga fängelse- straffet i sig och den tilläggssanktion som det förenats med. Angå- ende innebörden av en nöjdförklaring m.m. hänvisas till kommen- taren till 38 kap. 1 § BrB. I första stycket anges att en nöjdförklaring lämnas inför den dom- stol som meddelat domen eller inför Kriminalvården. Om den dömde lämnar nöjdförklaringen inför Kriminalvården måste den som tar emot förklaringen ha tillgång till domen eller ett domsbevis för att nöjdförklaringen ska bli gällande. Den dömde ska innan han eller hon lämnar en nöjdförklaring upplysas om innebörden av förkla- ringen. Det innebär bl.a. att han eller hon ska upplysas om att förklaringen inte kan återtas och att verkställigheten av det villkor- liga fängelsestraffet påbörjas som förklaringen lämnas. Andra stycket innehåller formella regler om vittnes närvaro när den dömde avger nöjdförklaring, att anteckning om förklaringen ska göras på domen eller domsbeviset samt att anteckningen ska skrivas under av den som tagit emot nöjdförklaringen, den dömde och vittnet. Paragrafen innehåller bestämmelser om möjligheten att skjuta upp eller avbryta verkställigheten av en tilläggssanktion (upp- skov eller avbrott). Den dömde är skyldig att i enlighet med Kriminalvårdens anvis- ningar påbörja verkställigheten av en tilläggssanktion efter det att domen blivit verkställbar mot honom eller henne (se 3 och 12 §§). Tilläggssanktionen ska fullgöras inom den tid och som Kriminalvården beslutar. Den dömde torde också i de allra flesta fall ha möjlighet att rätta sig efter det, eftersom den som verkställer ett villkorligt fängelsestraff normalt är oförhindrad att fortsätta sitt ordinarie arbete eller annan sysselsättning som han eller hon har för sin försörjning som han eller hon fullgör den tilläggssanktion som det villkorliga fängelsestraffet förenats med. Den dömde är också normalt oför- hindrad att i övrigt fullgöra förpliktelser som han eller hon har trots att verkställigheten pågår. Det är därför inte möjligt att skjuta upp eller avbryta verkställigheten av en tilläggssanktion annat än om det finns särskilda skäl för det. Regleringen i paragrafen innebär att verkställigheten får skjutas upp eller avbrytas , om det på grund av den dömdes hälsotillstånd, arbets- eller utbildningsförhållanden eller andra om- ständigheter finns ett tillfälligt hinder för fullgörandet av sank- tionen. Skäl att skjuta upp eller avbryta verkställigheten på grund av den dömdes arbetsförhållanden bör endast komma i fråga om verkställighet skulle medföra ett särskilt svårt avbräck från försörjningssynpunkt. Exempel på när den dömdes hälsotillstånd eller andra omständigheter kan utgöra skäl att skjuta upp eller avbryta verkställigheten av en tilläggssanktion kan vara att den som ska fullgöra samhällstjänst tillfälligt saknar arbetsförmåga eller att den som ska fullgöra hemarrest tillfälligt saknar tillgång till bostad, t.ex. på grund av att hans eller hennes bostadssituation oväntat ändrats efter domen. Ytterligare en omständighet kan vara att den dömde ska avtjäna ett kortare ovillkorligt fängelsestraff och det kan antas att han eller hon kan fullgöra tilläggssanktionen inom prövo- tiden även om uppskov eller avbrott sker. Det kan också, om om- ständigheterna är särskilt ömmande, finnas särskilda skäl att skjuta upp eller avbryta verkställigheten om underåriga barn till den dömde skulle drabbas särskilt hårt om tilläggssanktionen skulle fullgöras . Kravet på särskilda skäl innebär att uppskov eller avbrott endast får beviljas i undantagssituationer. Det förhållandet att den dömde önskar resa på utlandssemester eller studera utomlands bör t.ex. inte utgöra särskilda skäl att skjuta upp eller avbryta verkställig- heten. En längsta tid för uppskov eller avbrott bör i de allra flesta fall vara tillräcklig. Undantagsvis kan det dock före- komma att ett längre uppskov eller avbrott är motiverat och be- stämmelsen ger därför utrymme för uppskov eller avbrott . Denna möjlighet förutsätter att det före- ligger synnerliga skäl. Det kan avse att den dömde t.ex. ska avtjäna ett något längre ovillkorligt fängelsestraff och det kan antas att han eller hon trots det kan fullgöra tilläggssanktionen inom prövotiden. Uppskovet eller avbrottet måste under alla förhållanden utfor- mas så att den dömde kan fullgöra tilläggssanktionen inom prövo- tiden. Det ankommer på den dömde att ansöka om uppskov eller av- brott. Paragrafen innehåller bestämmelser om följderna av att domstol beslutat att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i kriminal- vårdsanstalt. Frågan behandlas i avsnitt 10.7.3.5 och och 12.8.3.6. Enligt 27 kap. 10 § BrB får domstol, om den dömde inte fullgör en tilläggssanktion som ett villkorligt fängelsestraff förenats med, besluta att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i kriminal- vårdsanstalt. Enligt 34 kap. 7 § samma balk har domstol under vissa angivna förutsättningar möjlighet att besluta att ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff ska verkställas i kriminalvårdsanstalt när den tilltalade döms till ovillkorligt fängelse för ny brottslighet. I bestämmelsen anges att en domstols beslut om verkställighet i kriminalvårdsanstalt enligt 27 kap. 10 § eller 34 kap. 7 § BrB inne- bär att den dömde är skyldig att fullgöra återstående delar av den eller de tilläggssanktioner som det villkorliga fängelse- straffet var förenat med. Ett beslut om verkställighet i kriminal- vårdsanstalt ersätter således den eller de tilläggssanktioner som inte har fullgjorts. Om domstol när den dömer till ovillkorligt fängelse för ny brottslighet inte beslutar att ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt, står dock den dömdes skyl- dighet att fullgöra den tilläggssanktion som det villkorliga fängelse- straffet förenats med kvar. Verkställighetens mål och utformning I 7–11 §§ finns bestämmelser om verkställighetens mål och utform- ning. Regleringen motiveras i avsnitt 11.2.1. Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om verkställig- hetens utformning. Enligt bestämmelsen ska verkställigheten så långt möjligt utformas på ett sätt som är ägnat att förebygga återfall i brott. Även om påföljdsbestämningen i sig inte grundas på en prognos av vad som i det enskilda fallet kan anses utgöra en återfallsförebyggande påföljd, så förutsätter en meningsfull och ändamålsenlig kriminalvård att Kriminalvården, inom ramen för den tilläggssanktion som faktiskt döms ut, utformar verkställig- heten på ett sätt som så långt möjligt syftar till att förebygga åter- fall i brott. Det är också en självklar utgångspunkt för en human kriminalvård och för ett framgångsrikt brottsförebyggande arbete att den dömde bemöts på ett sakligt sätt och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med verkställigheten. Möjligheten och förutsättningarna för att vidta brottsavhållande åtgärder kan variera mellan de olika tilläggssanktionerna. En vård- eller påverkanssanktion eller en övervaknings- och kontrollsank- tion innehåller normalt en högre grad av inslag med direkt brotts- avhållande syfte än vad samhällstjänst eller hemarrest gör. Ett effektivt återfallsförebyggande arbete förutsätter såväl att den dömdes motivation och förutsättningar tas tillvara på ett profes- sionellt sätt som att de åtgärder som vidtas bygger på väl under- byggd kunskap om vad som är verkningsfullt. Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om inom vilka ramar verkställigheten av en tilläggssanktion får ske. Verkställigheten får inte innebära andra inskränkningar i den dömdes frihet än vad som följer av lag. I syfte att säkerställa en human och rättssäker kriminalvård anges uttryckligen i första stycket att verkställigheten inte heller får innebära andra inskränkningar i den dömdes frihet än vad som är nödvändigt med hänsyn till syftet med verkställigheten. Det innebär bl.a. att en inskränkning av den dömdes frihet till sin omfattning, intensitet och varaktighet inte får gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det författnings- enliga syftet. Det sätt varpå den dömdes frihet kan inskränkas har i vissa fall fått en särskild reglering i lagen, se t.ex. 3 kap. 3 och 4 §§ samt 4 kap. 1 §. I andra stycket tydliggörs att en kontroll- eller tvångsåtgärd ska prövas mot den s.k. proportionalitetsprincipen. Det innebär att varje kontroll- eller tvångsåtgärd som vidtas under verkställigheten av en tilläggssanktion ska föregås av en intresseavvägning, i syfte att pröva om de olägenheter som åtgärderna innebär för den dömde står i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. En bedömning av åtgärdens art, styrka, räckvidd och varaktighet ska göras i varje enskilt fall. Den minst ingripande åtgärden ska väljas. Med kontrollåtgärd avses t.ex. elektronisk kontroll vid helghemarrest enligt 3 kap. 5 § eller hemarrest enligt 4 kap. 2 § och med tvångs- åtgärd avses t.ex. provtagning för kontroll av att alkohol- och drogförbudet enligt 1 kap. 13 § upprätthålls. eller övervakningsåtgärder som enligt 7 kap. 1 § kan föreskrivas vid bristande verkställighet omfattas av bestämmelsen. Kravet på proportionalitet omfattar såväl ett beslut om att en kontroll- eller tvångsåtgärd ska vidtas som genomförandet av åt- gärden. Paragrafen innehåller bestämmelser om upprättande av verkställig- hetsplan ska upprättas för den dömde och om samverkan med andra berörda myndigheter. I första stycket anges att en individuellt utformad verkställig- hetsplan ska upprättas för den dömde. En verkställighetsplan är nödvändig för att Kriminalvården som verkställande myndighet ska kunna anpassa planeringen av verkställigheten av tilläggssanktionen till förhållandena i varje enskilt fall och utforma verkställigheten på ett ändamålsenligt sätt. Verkställighetsplanen ska vara baserad på en bedömning av identifierade risker, individuella behov och förut- sättningar som har betydelse för den närmare utformningen av verk- ställigheten och möjligheterna att minska risken för återfall i brott. Det bör tydligt framgå av planen hur tilläggssanktionen ska fullgöras samt inom vilken tid och under vilken tidsperiod den dömde ska fullgöra den (se 12 § 2). I anslutning till att verkställig- hetsplanen upprättas bör den dömde ges anvisningar om när han eller hon ska påbörja fullgörandet av tilläggssanktionen. Verkställig- hetsplanen ska följas upp fortlöpande och ändras när det finns anledning till det. Planen är i sig inte ett beslut som den dömde kan överklaga, men den kan innehålla enskilda beslut som är överklag- bara. Genom en individuellt utformad verkställighetsplan skapas ökade förutsättningar för den dömde att aktivt medverka i planeringen av hur tilläggssanktionen ska fullgöras och att ta ett ökat ansvar för arbetet med att förändra sin situation. I enlighet med det anges ut- tryckligen att verkställighetsplanen ska utformas efter samråd med den dömde. I andra stycket anges att verkställigheten ska planeras och genom- föras i samverkan med andra berörda myndigheter. Samverkan mellan Kriminalvården och andra berörda myndigheter eller, då det finns behov av det, andra samhällsorgan ska ske inom ramen för den tilläggssanktion som det villkorliga fängelsestraffet förenats med. Med andra berörda myndigheter avses framför allt , hälso- och sjukvården, Arbetsförmedlingen och . Kriminalvårdens ansvar för att tillgodose den dömdes behov av vård eller behandling eller andra samhällsåtgärder är begränsat av den s.k. normaliseringsprincipen (jfr prop. 4 s. 90 och prop. 1974:20 s. 85, 117 och 150, se även våra överväganden i avsnitt 11.8.3 och 14.7). En human kriminalvård, en ändamålsenligt utformad verkställighet och ett effektivt återfallsförebyggande arbete förutsätter därför ofta en målinriktad och effektiv samverkan mellan Kriminalvården och andra berörda myndigheter. Kriminalvården ansvarar för att inom ramen för den tilläggs- sanktion som verkställs i samverkan med andra myndigheter aktivt verka för att den dömdes behov och förutsättningar identifieras och så långt det är möjligt tillgodoses. Det kan finnas behov såväl av att etablera kontakt mellan den dömde och någon annan myn- dighet eller något annat samhällsorgan som av att upprätthålla en redan pågående sådan kontakt. Det är först om Kriminalvårdens åtgärder, i förekommande fall, genom samverkan kan fullföljas och följas upp efter verkställighetens slut, som de har förutsättningar att bli riktigt verkningsfulla. Det gäller särskilt i de fall ingripande- graden i en tilläggssanktion inte medger att en påbörjad vård eller behandling fullföljs inom ramen för vad den dömde är ålagd till följd av domen. Omvänt kan åtgärder som påbörjats av någon av nämnda myndigheter innan verkställigheten har inletts kräva sam- verkan med Kriminalvården för att möjliggöra att åtgärderna kan fullföljas under verkställigheten eller efter att den avslutats. Paragrafen innehåller bestämmelser om förordnande av övervakare. Vid verkställighet av en tilläggssanktion till villkorligt fängelse ankommer det enbart på Kriminalvården att förordna övervakare. Rätten har inte möjlighet att förordna en viss person som över- vakare i den dom i vilken det villkorliga fängelsestraffet döms ut. Det beror bl.a. på att övervakning inte är ett obligatoriskt inslag i villkorligt fängelse och att behovet av övervakning ibland inte identi- fieras förrän verkställigheten inletts. I de fall då det redan genom valet av tilläggssanktion står klart att övervakare ska förordnas, är det ibland först på verkställighetsstadiet som det kan avgöras om en tjänsteman vid eller en lekman bör förordnas Förordnande av övervakare är inte obligatoriskt vid villkorligt fängelse. Övervakare ska enligt första stycket förordnas om tilläggs- sanktionen innefattar skyldighet för den dömde att ha kontakt med Skyldigheten kan följa av att det villkorliga fängelse- straffet förenats med en övervaknings- och kontrollsanktion (se 3 kap. 1 §) eller att en vård- eller påverkanssanktion eller kon- traktsvård innefattar skyldighet för den dömde att ha viss angiven kontakt med en övervakare (se 5 kap. 1 § och 6 kap. 1 §). Vidare kan Kriminalvården besluta att samhällstjänst eller en vård- eller påverkanssanktion till en mindre del ska verkställas genom att den dömde åläggs skyldighet att ha kontakt med en övervakare (se 2 kap. 1 § och 5 kap. 2 §). Kriminalvården kan dessutom enligt 7 kap. 1 § 1 besluta att förena en tilläggssanktion med skyldighet för den dömde att ha viss angiven kontakt med en övervakare om han eller hon brister i fullgörandet av sanktionen. Övervakaren har såväl en kontrollerande som en stödjande funk- tion. Han eller hon ska vid behov bistå den dömde vid fullgörandet av tilläggssanktionen och samverka med andra berörda myndig- heter. För närmare redovisning av innehållet i kontaktskyldigheten hänvisas till våra överväganden i avsnitt 11.6.4 och kommentaren till 3 kap. 1 §. Enligt andra stycket ska till övervakare förordnas en handlägg- ande tjänsteman vid eller en annan lämplig person. Med annan lämplig person avses en lekman, s.k. lekmannaöver- vakare. Kriminalvården ska pröva personens lämplighet för upp- draget. Kriminalvården som verkställande myndighet behåller huvudansvaret för verkställigheten även i de fall en lekmannaöver- vakare förordnats. Det innebär bl.a. att lekmannaövervakaren inte ersätter den handläggande tjänstemannens myndighetsansvar samt att Kriminalvården fortlöpande ska lämna lekmannaövervakaren bistånd och hålla sig informerad om hur uppdraget fullgörs. Lek- mannaövervakaren får inte ersätta kriminalvårdspersonal vid urin- provstagning enligt 13 §. Huruvida kontaktskyldigheten ska fullgöras genom kontakt med en tjänsteman vid som förordnats som över- vakare eller med en lekmannaövervakare bör, på samma sätt som , fastställas efter en individuell bedömning i varje enskilt fall. Vid behov bör en lekmannaövervakare kunna utgöra ett komple- ment till en tjänsteman som förordnats som övervakare. Det finns inte heller något hinder mot att i ett enskilt fall förordna mer än en lekmannaövervakare. Skäl som särskilt kan tala för förordnande av en lekmannaövervakare är att den dömde har särskilda behov som en lekmannaövervakare kan tillgodose, t.ex. att den dömde inte talar svenska eller att han eller hon bor i glesbygd med ett för- hållandevis långt avstånd till närmaste frivårdskontor. Att den dömde är våldsbenägen, har ett allvarligt missbruk eller lider av en psykisk störning kan, liksom om den dömde gjort sig skyldig till organi- serad brottslighet eller grov brottslighet, tala mot att förordna en lekmannaövervakare. En lekmannaövervakare ska rapportera till Kriminalvården i enlighet med vad som bestäms vid verkställighetsplaneringen (se kommentaren till 9 §). I 7 kap. 2 § finns bestämmelser om lek- mannaövervakarens skyldighet att anmäla till Kriminalvården om den dömde brister i fullgörandet av tilläggssanktionen. Paragrafen innehåller bestämmelser om förordnande av biträdande kontrollör. I bestämmelsen anges att Kriminalvården får förordna en eller flera personer att biträda vid kontroll av den som verkställer sam- hällstjänst i form av oavlönat arbete eller som är underkastad för- bud att lämna bostaden vid helghemarrest eller hemarrest. Krimi- nalvården ska pröva personens lämplighet för uppdraget. Den bi- trädande kontrollören är förordnad av Kriminalvården med uppgift att utföra ett avgränsat uppdrag i form av kontroll. Hans eller hennes uppdrag är därmed mer begränsat än ett uppdrag som lek- mannaövervakare enligt 10 §. Kriminalvården ska fortlöpande lämna den biträdande kontrollören bistånd och hålla sig informerad om hur uppdraget fullgörs. Den biträdande kontrollören biträder Kriminalvården i myndighetsutövning men får inte ersätta krimi- nalvårdspersonal vid urinprovstagning enligt 13 §. I 7 kap. 2 § finns bestämmelser om en biträdande kontrollörs skyldighet att anmäla till Kriminalvården om den dömde brister i fullgörandet av tilläggs- sanktionen. Kontroll av den som utför samhällstjänst i form av oavlönat arbete avser främst kontroll av att den dömde befinner sig på arbets- platsen vid den tid som anvisats honom eller henne. Kontroll av den som verkställer hemarrest eller helghemarrest avser en kontroll av att den dömde iakttar förbudet om att inte vistas utanför bo- staden. Kontrollen kan ske genom bl.a. oanmälda hembesök. Huru- vida kontrollerna ska utföras av Kriminalvårdens personal eller med bistånd av biträdande kontrollörer samt hur kontrollen ska ske bör avgöras efter en individuell bedömning i varje enskilt fall. Förut- sättningarna att använda biträdande kontrollör vid kontroll av den som fullgör samhällstjänst i form av oavlönat arbete kan normalt antas vara större än vid helghemarrest eller hemarrest, då den som fullgör samhällstjänst vanligen också har en kontaktperson på arbets- platsen. Med hänsyn till de krav som verkställigheten innebär när det gäller hemarrest och i viss utsträckning även helghemarrest bör dock utgångspunkten vara att det är Kriminalvården som genom sin personal utövar kontrollen. I vissa fall kan det emellertid vara lämp- ligt att utse andra personer att biträda vid kontrollen, t.ex. om den dömde bor i glesbygd och det därmed är långt att resa från när- maste frivårdskontor. Den dömdes allmänna skyldigheter Paragrafen innehåller bestämmelser om de allmänna skyldigheter som åligger den dömde under verkställigheten av en tilläggssank- tion som villkorligt fängelse förenats med. Frågan behandlas i av- snitt 11.3.2. Villkorligt fängelse är inte förenat med något allmänt krav på skötsamhet. Den dömdes åligganden till följd av domen utgörs av skyldighet att avhålla sig från fortsatt brottslighet och att fullgöra den tilläggssanktion som det villkorliga fängelse- straffet förenats med (se 27 kap. 1 § BrB). Det villkorliga fängelse- straffet kan inte verkställas tvångsvis och förutsätter därför att den dömde aktivt medverkar till såväl att verkställigheten kan komma igång som till att den kan fullgöras. Den dömdes åligganden till följd av det villkorliga fängelsestraffet omfattar därför även att han eller hon ska medverka till att tilläggssanktionen kan fullgöras enligt Kriminalvårdens anvisningar. Inledningsvis anges i punkten 1 att den dömde är skyldig att in- ställa sig för planering och uppföljning av verkställigheten. I skyl- digheten ingår bl.a. att den dömde vid kallelse personligen ska inställa sig hos på tid och plats som anvisas honom eller henne. Den tid som den dömde är skyldig att avsätta för att inställa sig utgör inte tid under vilken tilläggssanktionen i sig full- görs. Om den dömde inte efterkommer Kriminalvårdens anvis- ningar om inställelse, ankommer det på Kriminalvården att vidta åtgärder på grund av bristande verkställighet. Bestämmelser om åtgärder vid bristande verkställighet finns i 7 kap. samt i 27 kap. 8– 12 §§ BrB. Skyldigheten att inställa sig för planering och uppfölj- ning av verkställigheten ska inte förväxlas med den kontaktskyldig- het som ingår i en övervaknings- och kontrollsanktion och i vissa fall även i samhällstjänst och i en vård- eller påverkanssanktion. Skyldigheten att inställa sig hos enligt denna para- graf ska avse just inställelse för planering eller uppföljning av verk- ställigheten. Med planering avses upprättande av verkställighets- plan. Uppföljning kan bestå av t.ex. samtal i anledning av bristande verkställighet eller ett avslutande samtal med en kriminalvårds- tjänsteman i samband med verkställighetens slut. Som anges i 2 § ansvarar Kriminalvården för verkställigheten av de tilläggssanktioner som villkorligt fängelse kan förenas med. En- ligt punkten 2 är den dömde skyldig att medverka till att tilläggs- sanktionen fullgörs i enlighet med Kriminalvårdens anvisningar. Om det villkorliga fängelsestraffet har förenats med flera tilläggs- sanktioner avser skyldigheten samtliga sanktioner, utom böter som regleras i särskild ordning, se 1 § andra stycket och kommentaren till den bestämmelsen.