sou · H0B37 · 2012-02-29 00:00:00 — har befogenhet att ge tillståndshavarna förelägganden med anledning av avvikelser från regelverk och tillståndsvillkor som framkommit vid granskningar och inspektioner. Häri ingår befogenhet att stoppa driften om så är motiverat av säkerhetsskäl. BMU övervakar att delstatsministeriernas tillsynsbeslut överensstämmer med det federala regelverket. Vid avvikelser kan BMU återförvisa ärendet till delstaten för omprövning. Överträdelser av regelverk och tillståndsvillkor kan leda till att den ansvariga personen ådöms så kallade administrativa böter på upp till motsvarande , och till att personen inte kan inneha en befattning med särskilt säkerhets- eller strålskyddsansvar. Mycket allvarliga brott kan leda till åtal enligt och medföra fängelse. Ända har regeringsmakten i /legat hos socialdemokraterna eller (och ibland hos bägge i koalition). Hos båda partierna var stödet för kärnkraft till en början starkt, inte minst efter energikrisen , då OPEC mer än fyradubblade oljepriset. började dock kärnkraftsmotståndet växa i , och 1980 grundades med kärnkraftsmotstånd som en av grundarfrågorna. Efter kärnkraftsolyckan i Tjernobyl, backade socialdemokraterna från sitt tidigare stöd för kärnkraften, och antog det socialdemokratiska partiet en resolution om att överge kärnkraften . 1998 bildade det tyska socialdemokratiska partiet koalitionsregering med de gröna, och denna regering beslutade att påbörja en avveckling av kärnkraften. Detta kunde dock inte ske utan ändring i lagstiftningen, eftersom tillstånden för kärnkraftsreaktorerna (som var obegränsade i tiden) hade ett starkt lagligt stöd. Utdragna så kallade "konsensussamtal" påbörjades med ägarna till kärnkraftreaktorerna, samtal som syftade till att fastställa en tidsplan för utfasningen av kärnkraften. Regeringen hotade med vissa inskränkningar av tillstånden utan ersättning om ingen överenskommelse nåddes. nåddes en kompromiss mellan den rödgröna koalitionsregeringen och de fyra största energibolagen. Från till – olyckor som påverkat absolut tak för den elektricitet som kärnkraften skulle få producera, vilket motsvarade en genomsnittlig livslängd . trädde kompromissavtalet i kraft. Avtalet innebar att företagen åtog sig att begränsa drifttiden för kärnkraftsreaktorerna, som staten åtog sig att respektera de rättigheter tillståndshavarna hade att driva de befintliga reaktorerna, samt att garantera att driften av reaktorerna liksom hanteringen av avfallet skulle skyddas från alla politiskt motiverade inblandningar. Eftersom kärnkraften har svarat för cirka en fjärdedel av elproduktion, ledde kompromissavtalet till en omfattande debatt huruvida skulle kunna klara sina klimatåtaganden, särskilt när det gäller minskningen av koldioxid. (Kol har svarat för cirka två tredjedelar av produktionen, gas för och vindkraft för .) 2009 valdes en ny koalitionsregering, bestående av () och liberaldemokraterna (). Denna beslöt att upphäva den gällande utfasningspolitiken och påbörjade nya förhandlingar med kraftbolagen. nåddes ett nytt avtal mellan regeringen och kraftbolagen som innebar att tillstånden att driva kärnkraftreaktorerna förlängdes med för reaktorer byggda och med för reaktorer byggda . beslutade det tyska parlamentet om ändringar i atomlagen som bekräftade den nya överenskommelsen mellan regeringen och kraftbolagen. Efter ökade den inhemska opinionen mot kärnkraft, och efter att förlängningsavtalet med industrin hade fastställts i atomlagen, beslöt parlamentet att avveckla den tyska kärnkraften . Från till – olyckor som påverkat Om den tyska lagstiftningen Den grundläggande lagen är Atomlagen (Gesetz über die friedliche und den gegen ihre Gefahren (Atomgesetz)). Den kompletteras av olika förordningar, utgivna av BMU, bland annat en strålskyddsförordning och olika förordningar rörande tillståndsprövning. Av den inledande paragrafen framgår att syftet med lagen är 1.fasa ut användningen av kärnenergi för kommersiell elproduktion på ett kontrollerat sätt, och att säkerställa kontinuerlig drift för utfasningen. 2.skydda liv, hälsa och egendom mot riskerna med kärnkraften och de skadliga effekterna av joniserande strålning samt att ge ersättning för skador orsakade av kärnkraft eller joniserande strålning. 3.förhindra fara för den inre eller yttre säkerheten i från tillämpningen eller utsläpp av kärnkraft eller joniserande strålning. 4.uppfylla internationella skyldigheter i fråga om kärnenergi och strålskydd. Atomlagen ställer krav på återkommande säkerhetsgranskning mot bakgrund av aktuellt kunskapsläge inom vetenskap och teknik. De grundläggande säkerhetskraven för kärnteknisk verksamhet beskrivs dels i de riktlinjer som utges av en rådgivande reaktorsäkerhetskommission (RSK), dels i de mer detaljerade standarder som ges ut av en kärnteknisk kommitté (Kerntechnischer Ausschuß – KTA). Båda dessa rådgivande organ är knutna till BMU, liksom en rådgivande (). Dessa riktlinjer och standarder är inte juridiskt bindande, men i praktiken normerande för tillståndsprövning och tillsyn. Principtillstånd att uppföra och driva en kärnteknisk anläggning beslutas av berörd delstatsregering efter en omfattande och öppen prövnings- och samrådsprocess i flera steg, där bland annat BMU och de ovan nämnda federala kommittéerna, samt olika federala expertorgan (se nedan) deltar. Processen innefattar också prövning enligt andra lagar, såsom miljölag. Från till – olyckor som påverkat De följande, detaljerade, tillstånden för olika steg i uppförandet och för driften av en kärnteknisk anläggning ges också på delstatsnivå av behörigt delstatsministerium. Tillstånd krävs för uppförande, innehav, drift eller ändring av en fast anläggning för produktion, anrikning, bearbetning eller fission av kärnbränsle eller för upparbetning av bestrålat kärnbränsle (7 § Atomlagen), samt för mellanlagring av kärnbränsle i en anläggning som inte är statlig (6 §). Tillstånd krävs också för export och import av kärnbränsle (3 §) samt transport av kärnbränsle (4 §). Särskilt tillstånd krävs för behandling, bearbetning och annan hantering av kärnbränsle utanför installationer som kräver tillstånd (9 §). är det olagligt att leverera använt kärnbränsle till en upparbetningsanläggning. Tillstånd får inte ges för uppförande och drift av kärnkraftverk Ytterligare tillstånd får inte utfärdas för byggande och drift av anläggningar för fission av kärnbränsle för kommersiell produktion av el och utrustning för upparbetning av utbränt kärnbränsle. Detta gäller dock inte nödvändiga ändringar av anläggningarna eller driften av dessa (7 §). Kärnkraften ska vara avvecklad före Tillstånd att driva ett kraftverk för fission av kärnbränsle för kommersiell elproduktion upphör om en viss mängd el, som anges i lagen, produceras i anläggningen. Produktionen av el vid varje kärnkraftverk ska mätas och kontrolleras genom i lagen noggrant angivna regler. Den mängd el som anges i lagen får helt eller delvis överföras från en anläggning till en annan. Efter kärnkraftsolyckan i kom vid ett extrainkallat möte överens om att samtliga EU-länder ska göra en samlad risk- och säkerhetsbedömning av sina kärnkraftverk, så kallade stresstester. Utöver kraven från EU har den beslutat att även det centrala mellanlagret för använt kärnbränsle (CLAB) ska stresstestas. Det är kärnkraftsindustrin som ska genomföra stresstesterna, medan en nationell myndighet (i ) Från till – olyckor som påverkat granskar dess analyser och sammanställer en nationell rapport. Resultaten ska myndigheten redovisa dels till regeringen, dels till (). Stresstesterna för CLAB ska dock endast redovisas till regeringen. När alla länder lämnat in sina rapporter ska en grupp internationella experter granska ländernas rapporter. Stresstester genomförs även i på alla landets kärnkraftsreaktorer. Enligt den japanska regeringen ska stresstesterna utformas i stil med de tester som EU ska genomföra. I en skrivelse till det internationella atomenergiorganet uppmanar , , organisationen att säkerställa att stresstester utförs i alla : s medlemsstater med kärnkraftverk och att resultaten delas mellan alla berörda aktörerix. i har haft stor inverkan på kärnsäkerhetsdebatten i , men det är bara i , och som debatten har lett till omfattande ändringar i den nationella energipolitiken. I , och fick de nationella kärnsäkerhetsmyndigheterna i uppdrag att göra en utvärdering av hur deras kärnkraftverk skulle klara extrema händelser, och i fick en särskild utredare uppdraget att granska säkerheten i de brittiska verkenx. Även den kinesiska regeringen beslöt att genomföra en omfattande säkerhetsutvärdering av landets reaktorer, inklusive de reaktorer som är under konstruktion. Utvärderingarna har dock inte lett till kursändringar i samband med utbyggnad av kärnkraft i dessa länderxi. I gav regeringen , , i uppdrag att utföra stresstester på de svenska kärnkraftverken, enligt de riktlinjer som har utarbetats inom EU. SSM har dessutom fått ett antal regeringsuppdrag för att förbättra säkerhetsarbetet på de svenska kärnkraftsanläggningarna. ixINRA består av cheferna för de kärntekniska tillsynsmyndigheterna i , , , , , , , och . xiI diskuterades möjligheten att göra uppehåll i utvecklingen av nya reaktorer. I diskuteras sänkt utvecklingstakt. Från till – olyckor som påverkat Pågående och planerade säkerhetshöjande åtgärder ska värderas i ljuset av händelserna (8), och myndigheten ska analysera och utvärdera vilka åtgärder som är mest prioriterade för att ge optimal säkerhet på kortare och . Myndigheten ska redovisa åtgärder vid svenska kärntekniska anläggningar med anledning av händelserna vid kärnkraftverket i , se över det fysiska skyddet av kärntekniska anläggningar mot terrordåd, redogöra för synen på åldrande kärnkraftverk samt göra en översyn av den svenska tillsynsmodellen. Uppdragens resultat blir sedan även de en del av säkerhetsarbetet. Händelserna i har inte haft direkta effekter på debatten i om kärnavfall. SKB lämnade in sina ansökningar till och Mark- och miljödomstolen som planerat. Enligt SSM finns redan det använda kärnbränslet och måste tas om hand på ett strålsäkert sätt och händelserna i ändrar inte perspektiven för SSM:s utvärdering av SKB:s ansökan (9). 1.SOU 1983:9, Lagstiftningen på kärnenergiområdet, Betänkande av Atomlagstiftningskommittén.s. 1979/80:170 om vissa energifrågor 3.NU 1979/80:70, rskr 410 4.Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet Konvention om tidig information vid en kärnenergiolycka. 6.Baserad på IRSN Report DRPH/2011-1010. Assessment on the 66th day of projected external doses for populations living in the north –west fallout zone of the nuclear accident. Outcome of population evacuation measures. 7.Sammanställning av händelseförloppet i baseras även på presentation av , . Uppföljning av erfarenheter från kärnkraftsolyckan i . Dok nr: SSM 2011-2052-2 5Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering av kärnavfall beslutade att inrätta ett gemenskapsramverk för ansvarsfull och säker hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall – kärnavfallsdirektivet (1). Direktivet trädde i kraft . Medlemsstaterna ska rapportera till kommissionen första gången och därefter . Direktivet ska tillämpas på alla led i hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall från civil verksamhet. Det ska således inte tillämpas på militär verksamhet. Direktivet ska heller inte tillämpas på avfall från utvinningsindustrin, som kan vara radioaktivt och som omfattas av direktiv /21/EG (2). Direktivet ska heller inte tillämpas på godkända utsläpp eller i samband med att kasserade slutna strålkällor återsänds till en leverantör eller tillverkare. Från direktivets tillämpningsområde undantas även sändningar av använt kärnbränsle från forskningsreaktorer till ett land dit bränsle för forskningsreaktorer levereras eller där det tillverkas. , och avstod av vissa skäl att rösta om antagandet av direktivet – se nedan. Direktivet är dock tillämpligt i och ska införlivas i den svenska lagstiftningen. Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering Direktivet utgår från ett antal allmänna principer som ska gälla för hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, bland annat följande: -att det är en etisk skyldighet för alla medlemsstater att se till att orimliga bördor inte överlåts på kommande generationer -att medlemsstaterna har det yttersta ansvaret för säkerheten vid hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, medan huvudansvaret för säkerheten vid hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall ligger hos tillståndshavaren under den behöriga tillsynsmyndighetens kontroll -att det radioaktiva avfall som genereras ska hållas på den lägsta nivå som rimligen är möjlig, både i fråga om aktivitet och volym -att insynen vid hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall garanteras genom effektiv information till allmänheten och möjligheter för alla berörda intressenter, bland annat lokala myndigheter och allmänheten, att delta i beslutsprocessen -att medlemsstaterna säkerställer att tillräcklig finansiering finns att tillgå för hantering av använt bränsle och radioaktivt avfall. Om radioaktivt avfall eller använt kärnbränsle sänds för bearbetning eller upparbetning till en medlemsstat eller ett tredjeland, är det fortfarande den stat som det radioaktiva materialet sändes från som har det slutliga ansvaret för en säker och ansvarsfull slutförvaring av materialet, inklusive det avfall som uppstår som restprodukt. Syftet med direktivet kan sägas vara att säkerställa att dessa allmänna principer följs genom lämpliga nationella arrangemang av medlemsstaternai. 5.1.1Principen om att radioaktivt avfall ska slutförvaras i den medlemsstat i vilken det genererades Som en allmän princip och huvudregel i direktivet gäller att radioaktivt avfall ska slutförvaras i den medlemsstat i vilken det genererades. Till denna princip finns dock ett undantag som särskilt kommit att diskuteras i samband med att direktivet antogs. i Jfr artikel 1 och artikel 4 i direktivet. Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering Under förutsättning att ett medlemsland har ingått ett särskilt avtal med ett annat medlemsland eller ett tredje land är det möjligt att använda en anläggning i ett av länderna för slutförvaring av det radioaktiva avfallet. Det avtal som ingås ska ta hänsyn till de kriterier som fastställts av kommissionenii. För ett tredje land gäller dessutom vissa ytterligare krav, bland annat att landet är part i konventionen om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall. Möjligheten till undantag från principen ledde till att , och avstod från att rösta om antagandet av direktivet. Länderna erkänner mervärdet av flera viktiga bestämmelser i direktivet, men beklagar att gemenskapen inte har kunnat bekräfta sitt fulla ansvar för att ta hand om sitt eget använda bränsle och radioaktiva avfall, i och med att gemenskapen accepterar möjligheterna till export av avfall för deponering i tredje land. Medlemsstaterna ska införa och upprätthålla ett nationellt rättsligt, reglerande och organisatoriskt ramverk – nationellt ramverk – som fördelar ansvar och fastställer samordning mellan relevanta behöriga organ för hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. I direktivet anges översiktligt vad ramverket ska omfattaiii. ska bland annat omfatta ett nationellt program för nationella handlingsplaner vad gäller hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall – se nedan. Vidare ska det nationella ramverket omfatta ett system för tillståndsgivning, ansvarsfördelning mellan olika aktörer, kontroll och övervakning, åtgärder för efterlevnad och nationella krav på information till allmänheten och allmänhetens deltagande. När det gäller ansvarsfördelningen anger direktivet att det nationella ramverket ska lägga huvudansvaret för använt kärnbränsle och radioaktivt avfall på dem som genererar det, eller under särskilda omständigheter på den tillståndshavare som har anförtrotts detta ansvar av behöriga organ. ska också omfatta ett finansieringssystem för hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. iiJfr artikel 16.2 i direktiv /117/Euratom om övervakning och kontroll av transporter av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle. iiiJfr artikel 5 i direktivet. Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering Den lagstiftning som gäller inom kärnavfallsområdet i ; Kärntekniklagen (3), strålskyddslagen (4), (5) och finansieringslagen (6) torde motsvara de krav som direktivet ställer på det nationella ramverket. Det nationella ramverket ska enligt direktivet omfatta ett nationellt program för hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Programmet ska omfatta alla typer av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall under respektive medlemsstats lagskipningsområde, liksom alla led i hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, från generering till slutförvaringiv. Programmet ska regelbundet utvärderas och uppdateras med beaktande av tekniska och vetenskapliga framsteg där så är lämpligt samt, rekommendationer, gjorda erfarenheter och god praxis i de inbördes utvärderingarna. Direktivet innehåller vidare tämligen detaljerade krav på programmets innehållv. Det nationella programmet och efterföljande viktiga ändringar ska anmälas till kommissionenvi. Enligt uppfattning är det oklart i vilken omfattning och på vilket sätt som kraven på ett nationellt program kan sägas motsvaras av bestämmelser i den nuvarande lagstiftningen i . Eventuellt kan det motsvaras av kraven i kärntekniklagen om att reaktorinnehavarna ska upprätta ett allsidigt forsknings- och utvecklingsprogram för hanteringen av det använda kärnbränsletvii. I finansieringslagen finns vidare bestämmelser som innebär att de tillståndshavare som hanterar använt kärnbränsle och radioaktivt avfall ska upprätta kostnadsberäkningar, som redovisar de åtgärder dessa avser att vidta för hantering och slutförvaring av avfalletviii. Direktivets krav på ett nationellt program skulle även kunna motsvaras av kraven i föreskrifter om hantering av radioaktivt avfall och kärnavfall vid kärntekniska anläggningar (7). I föreskrifterna finns bestämmelser om att verksamhets- ivJfr artikel 11 i direktivet. vJfr artikel 12 i direktivet. viJfr artikel 14 i direktivet. viiJfr 12 § Kärntekniklagen. viiiJfr 18 § lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet. Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering utövarna ska upprätta avfallsplaner, som ska beskriva det radioaktiva avfall som uppkommer, utsläpp och det slutliga omhändertagandet av avfallet. Planerna ska hållas uppdaterade samt finnas tillgängliga hos verksamhetsutövaren. Det finns alltså i bestämmelser i skilda författningar som på olika sätt tar sikte på att planer för hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall ska sammanställas och redovisas. Men något sammanhållet nationellt program är det knappast fråga om. I sitt yttrande över Kommissionens förslag till det nu föreliggande direktivet ställde sig bakom tanken på ett nationellt program som en utgångspunkt för ett nationellt ansvarstagande när det gäller hantering och slutförvaring av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall (8). Rådet anser att ett nationellt program skulle kunna bidra till en öppenhet och kvalitetssäkring av hanteringen av radioaktivt avfall i . Varje medlemsstat ska inrätta och upprätthålla en behörig tillsynsmyndighet för säkerheten vid hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfallix. Myndigheten ska vara funktionellt åtskild andra organ eller organisationer som är verksamma inom området. Här inbegrips även organisationer som är verksamma när det gäller elproduktion och radioisotoptillämpningar. Myndigheten ska ges de rättsliga befogenheter och de personella och ekonomiska resurser som krävs för att den ska kunna uppfylla sina skyldigheter enligt det nationella ramverket. och dess verksamhet uppfyller de krav som direktivet ställer. ix Jfr artikel 6 i direktivet. Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering Kärnavfallsdirektivet ställer krav på att medlemsstaterna ska säkerställa att det är tillståndshavaren som ska ha det primära ansvaret för säkerheten vid hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Detta ansvar ska enligt direktivet inte kunna delegerasx. Säkerheten ska regelbundet utvärderas, kontrolleras och (i rimlig mån) ständigt förbättras. Som en del av tillståndsförfarandet ska redovisningen av säkerheten även omfatta förslutning av en anläggning för slutförvaring, liksom fasen efter slutlig förslutning av en anläggning för slutförvaring. Medlemsstaterna ska också säkerställa att tillståndshavarna upprättar och tillämpar integrerade ledningssystem, inklusive kvalitetssäkring, som på lämpligt sätt prioriterar ett helhetsperspektiv vid hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Vidare ska tillståndshavarna ha tillräckliga ekonomiska och personella resurser för att kunna uppfylla sina skyldigheter med hänsyn till säkerheten. Direktivets krav i denna del motsvaras bland annat av kärntekniklagen samt föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningarxi. xJfr artikel 7 i direktivet. xi10 och 13 §§ Kärntekniklagen samt 7 – 10 §§ föreskrifter (SSMFS 2008:1). Kärnavfallsdirektivet – nytt europeiskt ramverk för hantering 1.Rådets direktiv /70/EURATOM av den 19 juli 2011om inrättande av ett gemenskapsramverk för ansvarsfull och säker hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. 2.Europaparlamentets och rådets direktiv /21/EG av om hantering av avfall från utvinningsindustrin och om ändring av direktiv /35/EG 3.Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet 4.Strålskyddslag (1988:220) 5.Miljöbalk (1998:808) 6.Lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet 7.Strålsäkerhetsmyndighetens föreskrifter (SSMFS 2008:22), 3-9 §§ 8.Kärnavfallsrådets svar på remiss från : Förslag till direktiv om hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall (dnr 30/10; dnr: M2010/4313/Mk). 6Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , , , och är ett av de tre länder i världen som har kommit längst i slutförvarsprocessen för högaktivt använt kärnbränsle (1). har dock inget nationellt program för hantering av använt kärnbränsle, utan det är de finska kärnkraftsproducenternas ansvar att ta fram en slutförvarsmetod för det använda kärnbränsle som kärnkraftsproducenternas reaktorer genererar (2). Kärnkraftsföretagen Teollisuuden Voima Oyj (TVO) och har två reaktorer vardera. De samäger bolaget (Posiva), som ansvarar för att ta fram en säker slutförvarsmetod för det använda kärnbränslet. Posiva har valt den svenska KBS– 3 metoden vilken innebär att det använda kärnbränslet ska placeras i kopparkapslar och deponeras ner i berggrunden, inbäddade i bentonitlera. Posiva och () har ett nära forskningssamarbete kring denna metod. Posiva planerar att uppföra en slutförvarsanläggning för använt kärnbränsle på halvön i Euraåminne kommun i västra . Posiva bygger en forskningstunnel nära berggrund, som enligt planerna också ska bli en del av slutförvar för använt kärnbränsle. Posivas syfte med forskningsanläggningen är att undersöka om platsen är lämplig för ett slutförvar för använt kärnbränsle och att ge Posiva kunskap om berggrunden i Olkiluoto, innan företaget ansöker 2012. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , Forskningsanläggningen är tänkt att bli slutförvarsanläggning för använt kärnbränsle, förutsatt att licensieringsprocessen går som Posiva planerat. Det nya energibolaget planerar att bygga ett kärnkraftverk i staden . Fennovoima är enligt den finska regeringen skyldig att kunna uppvisa ett avtal om att det använda kärnbränslet från Fennovoimas nya kärnkraftverk kan slutförvaras i Posivas slutförvarsanläggning i .