sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — I andra stycket behandlas fall då gärningsmannen hade fyllt men inte för brottet. Rätten får döma till fängelse endast om det med hänsyn till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det. 29.3Bakgrund till gällande rätt 29.3.1Beaktande av bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga vid bestämmande av straffvärdet Regleringen i 29 och 30 kap. BrB infördes genom påföljdsreform (prop. 1987/88:120). Enligt reformen ska utgångs- punkten för straffmätningen vara brottets straffvärde. Faktorer som är särskilt försvårande eller förmildrande vid bedömningen av straffvärdet anges genom en exemplifierande uppräkning2. Dessa faktorer behandlades närmare i specialmotiveringen3. Där angavs gällande 29 kap. 3 § p 3 BrB att bristande utveckling, erfarenhet och omdömesförmåga kanske främst förekommer hos yngre personer men naturligen även kan förekomma hos äldre. Bestämmelsen var enligt motiven avsedd att tillämpas med stor försiktighet, vilket markerades med att det enligt den ursprungliga lagtexten skulle röra sig om uppenbart bristande utveckling. Att någon rent allmänt är omdömes- lös, vilket enligt propositionen torde kunna sägas om många som 1987/88:120 s. 43. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år begår brott, är inte skäl för att tillämpa bestämmelsen. Enligt specialmotiveringen kompletteras denna punkt av 29 kap. 7 § BrB (bestämmelsen om straffmätning) som tillåter ett allmänt hän- synstagande till låg ålder. Bestämmelsen ändrades senast genom en lagändring som trädde i kraft (prop. 2009/10:147). Utrymmet för att beakta såväl försvårande som förmildrande omständigheter vidgades genom att vissa s.k. kvalificerande rekvisit i 29 kap. 2 och 3 §§ BrB slopades. Vad gäller p 3 i 3 § innebar det att rekvisitet I förarbetena redovisades en kartläggning som hade gjort, vilken utvisade att försvårande eller förmildrande omständigheter sällan åberopas i domskälen. Enligt regeringen måste straffvärdet kunna bedömas på ett mer nyanserat sätt, med beaktande av samtliga omständigheter.4 Ändringarna syftade därför till att öka spännvidden vid straffvärde- bedömningen av brott i allmänhet. Lagrådet hade vid sin granskning tagit upp ändringen i p 3. Lagrådet ifrågasatte om det var lämpligt att utvidga tillämpnings- området genom att ta bort rekvisitet uppenbart. Lagrådet hänförde sig till vad som hade uttalats vid införandet av bestämmelsen; att den var avsedd att tillämpas med stor försiktighet (se ovan). Enligt Lagrådet mening innebar den föreslagna ändringen en avsevärd utvidgning av regelns tillämpningsområde, bl.a. eftersom brottslighet ofta kan antas hänga samman med omdömeslöshet. Lagrådet pekade på den allmänna regeln om strafflindring för yngre personer i 29 kap. 7 § BrB. Enligt Lagrådet uppkom frågan om avsikten med den föreslagna ändringen var att åstadkomma en generell ytterligare nedsättning av straffen för ungdomar. Regeringen, som i propositionen vidhöll sitt förslag, anförde att någon avsevärd utvidgning av tillämpningsområdet inte var avsedd. Enligt propositionen borde utrymmet för att beakta bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga dock utvidgas något. Det kunde enligt regeringens mening ske genom den föreslagna ändringen.5 I författningskommentaren behandlades tillämpnings- området närmare enligt följande:6 Enligt tredje punkten ska beaktas om den tilltalades handlande stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga. Ordet uppenbart före uppräkningen har slopats. 2009/10:147 s. 28. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år förutsättning för att punkten ska vara tillämplig är att det finns ett orsakssamband mellan det brottsliga handlandet och bristen. Handlandet ska ha stått i samband med och påverkats av bristen. Med bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga avses en avvikelse från vad som får anses vara normalt för med den tilltalade jämförbara personer. Sådan omdömeslöshet som i allmänhet kan sägas ligga i att någon begått ett brott är inte tillräcklig. Punkten är inte heller generellt tillämplig så snart yngre personer har begått brott. Att ungdom i allmänhet ska beaktas vid straffmätningen följer i stället av 7 §. Punkten kan t.ex. vara tillämplig för en ung lagöverträdare när hans eller hennes utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga varit bristande jämfört med andra i samma ålder och det funnits ett sam- band mellan denna brist och brottet. Någon ändring gjordes inte i andra stycket, enligt vilket det får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet, om det är påkallat med hänsyn till brottets straffvärde. I författnings- kommentaren anfördes dock att tillämpningen av andra stycket bör öka något som en följd av att utrymmet enligt första stycket att beakta förmildrande omständigheter vidgas. 29.3.2Beaktande av ungdom vid straffmätningen Bestämmelsen om beaktande av ungdom vid straffmätningen åter- fanns i BrB ursprungligen i 33 kap. 4 §. Propositionen (prop. 1962:10) grundade sig på Strafflagsberedningens betänkande Skyddslag (SOU 1956:55). Bestämmelsen hade vid balkens tillkomst följande lydelse. Har någon begått brott innan han fyllt , må efter omständigheterna ådömas lindrigare straff än för brottet är stadgat. Lindrigare straff må ock, om särskilda skäl äro därtill, bestämmas för brott som någon begått under inflytande av själslig abnormitet. Om synnerliga skäl äro därtill och hinder uppenbarligen ej möter av hänsyn till allmän laglydnad, må jämväl i annat fall ådömas lindrigare straff än som stadgats för brottet. Finnes på grund av särskilda omständigheter uppenbart, att påföljd för brottet ej är erforderlig, må påföljd helt eftergivas. Bestämmelsen tog sålunda ursprungligen enligt sin ordalydelse sikte endast på möjligheten att underskrida straffminimum eller helt efterge påföljd i särskilda fall. Bestämmelsen gällde dels för personer som hade begått brott , dels för sådana som begått brott under inflytande av själslig abnormitet och dels i andra fall om synnerliga skäl förelåg. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år departementschefen på att det vid sidan av de särskilda regler som infördes om underskridande av straffskalan inte fanns något större utrymme för avvikelser från straffskalorna. I enstaka fall skulle det dock kunna uppkomma sådana situationer.7 För dessa situationer var andra stycket i bestämmelsen avsedd. Att det överhuvudtaget bibehölls en möjlighet att underskrida straffskalan pga. ungdom motiverades med att det till skillnad från Strafflagsberedningens förslag om att fängelsestraff helt skulle förbjudas för lagöverträdare under inte fanns något absolut förbud mot fängelse i propositionen. Det syntes därför enligt departementschefen motiverat att behålla en bestämmelse motsvarande den dåvarande strafflagen. Någon särskild diskussion gällande åldersgränsen fördes inte. Beträffande den allmänt tillämpbara regeln om underskridande av straffskalan, som infördes i andra stycket, anförde departementschefen att tillämpningen borde vara mer restriktiv än vad lagberedningen hade angivit. Enligt departementschefen skulle sådant som exempelvis gärningsmannens ungdom eller bristande omdöme inte i och för sig kunna motivera straffnedsättning eller påföljdseftergift.8 I 33 kap 4 § 1 st. första meningen BrB föreskrevs sålunda att, om någon begått brott innan han fyllt , efter omständig- heterna fick ådömas lindrigare straff än som var stadgat för brottet. Genom lagändringar som trädde i kraft avskaffades såväl ungdomsfängelse som institutet anstaltsbehand- ling vid skyddstillsyn (prop. 1978/79:212). höjdes nämnda åldersgräns i 33 kap. 4 § BrB till , dvs. tillämpnings- området vidgades till äldre lagöverträdare än vad som ursprungligen gällde. Denna åtgärd avsåg att motverka olägenheter som annars kunde uppkomma genom reformen. Departementschefen instämde i bedömning i betänkandet Tillsynsdom (SOU 1977:83) som låg till grund lagändringar att ungdomsfängelse i en del fall hade medfört kortare frihetsberövande än vad ett alternativt fängelsestraff skulle ha medfört. Det ledde till slutsatsen att ålders- gränsen för att tillämpa en ungdomsreduktion i 33 kap. 4 § borde höjas i anslutning till att ungdomsfängelsepåföljden avskaffades.9 Vidare framhölls i propositionen att höjningen av åldersgränsen kunde komma att medföra en viss generell sänkning av straff- 7NJA II 1962 s. 515. 8NJA II 1962 s. 516. 1978/79:212 s. 65. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år nivåerna för ungdomar i åldern 18–. En sådan utveckling låg enligt departementschefens mening i linje med de strävanden som fanns att – framför allt beträffande yngre lagöverträdare få till stånd en ordning som innebar att frihetsberövandena blev kortare och mera sällan förekommande.10 Några remissinstanser hade förordat en högre åldersgräns än (23 eller ). Departementschefen fann dock den av utredningen föreslagna gränsen lämplig, eftersom en högre åldersgräns skulle innebära att bestämmelsen snarare fick karaktär av huvud- regel i stället för att vara en undantagsbestämmelse. Den nuvarande bestämmelsen i 29 kap. 7 § BrB infördes genom påföljdsreform (1987/88:120). I förarbetena framfördes att den bestämmelse som då återfanns i 33 kap. 4 § 1 st BrB i huvudsak överfördes oförändrad till 29 kap. I författningskom- mentaren anfördes att det för lagöverträdare i åldersgruppen ska tas särskild hänsyn till åldern.11 Bestämmelsen tar enligt motiven sikte på låg ålder som en allmän grund som ska beaktas i sänkande riktning vid straffmätningen och detta även inom den normala straffskalan. Vidare påpekades att det inte krävs att gärningsmannens låga ålder på något sätt har påverkat hans handlande, jämfört med straffvärdebestämmelsen i 29 kap. 3 § 3 p där ett sådant samband förutsätts. Enligt motiven var avsikten att ålder under rent allmänt skulle leda till lägre fängelsestraff än som normalt döms ut för en gärning. Såväl lagtexten som författningskommentaren anslöt nära till betänkande som lagförslagen grundande sig på i denna del (SOU 1986:14). I betänkandet anfördes att det hade ansetts nödvändigt att ange en fast åldersgräns och avfatta bestämmelsen kategoriskt för att uppnå målet att ålder under 21 år rent allmänt skulle leda till lägre fängelsestraff än vad som annars hade dömts ut.12 I betänkandets författningskommentar anfördes vidare; Klart är dock att även för den som är något bör åldern kunna påverka straffmätningen, dock utan möjlighet att underskrida straffskalan för brottet. Denna del av betänkande- texten återkom dock inte i propositionen. Bestämmelsen ändrades senast genom en lagändring som trädde i kraft (prop. 2008/09:118). hade bestämmelsen endast innehållit ett förbud mot att döma ut livstids 1987/88:120 s. 97. 12SOU 1986:14 s. del 2 s. 455. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år fängelse för brott någon begått . I praktiken innebar det en maximigräns för ett enstaka brott fängelse. Genom ändringen möjliggjordes i de fall livstid finns i straffskalan tidsbestämda straff på maximalt för brott någon begått . I författningskommentaren anfördes att höjningen inte var avsedd att påverka bestämmelserna i första stycket om beaktandet av den tilltalades ungdom vid straffmätningen. Inte heller var den avsedd att förändra straffmätningen för brott i straffskalan.13 29.3.3Beaktande av ungdom vid påföljdsvalet Bestämmelsen om beaktande av ungdom vid påföljdsvalet återfanns i BrB ursprungligen i 26 kap. 4 § första och andra styckena och hade då följande lydelse. Den som är under må ej dömas till fängelse, med mindre synnerliga skäl äro därtill. Fängelse må ådömas den som fyllt aderton men ej tjugoett år allenast när frihetsberövande är påkallat främst av hänsyn till allmän laglydnad eller fängelse eljest finnes lämpligare än annan påföljd. Fängelse på livstid må ej ådömas för brott som någon begått innan han fyllt . Bestämmelsen föreskrev egentligen inte någon restriktivitet i fråga om användningen av frihetsberövande straff för . För lagöverträdare i den ålderskategorin fanns förutom fängelse även skyddstillsyn med anstaltsbehandling och ungdoms- fängelse. Bestämmelsen gav i stället närmast uttryck för att skydds- tillsyn med anstaltsbehandling skulle ha företräde framför ett kort fängelsestraff och ungdomsfängelse framför ett längre.14 Strafflagsberedningen hade som omnämns ovan föreslagit att fängelsestraff helt skulle förbjudas för den som var . Enligt förslaget skulle det i undantagsfall kunna dömas till skydds- fostran (ungdomsfängelse). Det skulle enligt förslaget inte vara uteslutet att tillämpa skyddstillsyn, men den skulle inte kunna förenas med anstaltsbehandling. 2008/09:118 s. 52 f. 1978/79:212 s. 62. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år Departementschefen var inte beredd att helt förbjuda tillämp- ningen av fängelsestraff för den yngsta ålderskategorin.15 Departementschefen underströk att ingripanden mot lag- överträdare i den yngsta ålderskategorin i första hand borde ske inom barnavården. Vidare betonades att förslaget inte innebar att enbart hänsyn till allmän laglydnad fick åberopas för att ådöma fängelse i stället för ett annars motiverat omhändertagande i ung- domsvårdsskola, eftersom ett sådant omhändertagande regel- mässigt framstår som tillräckligt ingripande även från allmän syn- punkt. I regeringens förslag gällande den yngsta ålderskategorin hade det använts särskilda skäl beträffande lagöverträdare under . Begreppet synnerliga tillkom i stället på förslag av utskottet. Utskottet anförde att fängelsestraff borde förekomma endast då barnavårdsmyndighet förklarat sig inte ha möjlighet att omhänderta den unge eller då ett omhändertagande inte var lämpligt. Departementschefen hade kommit till uppfattningen att både fängelse och ungdomsfängelse borde ingå i påföljdssystemet för brottslingar i åldern 18–. Det var dock påkallat med en ända- målsenlig gränsdragning mellan påföljderna.17 Departementschefen fann att trots att det borde finnas ett visst utrymme för tillämpning av fängelse för lagöverträdare i ålders- kategorin 18–ungdomsfängelse eller skyddstillsyn jämte kort tids behandling i anstalt borde ges företräde framför ett tidsbestämt straff. Detta gavs uttryck genom bestämmelsen att fängelse skulle väljas endast om det var påkallat främst av hänsyn till allmän laglydnad eller fängelse eljest finnes lämpligare än annan påföljd. Genom lagändringar som trädde i kraft avskaffades som omnämns även i föregående avsnitt såväl ungdoms- fängelse som institutet anstaltsbehandling vid skyddstillsyn (prop. 1978/79:212). Propositionen grundande sig på Ungdomsfängelse- utredningens betänkande Tillsynsdom (SOU 1977:83). Gällande ålderskategorin 18–ändrades bestämmelsen genom den reformen. Enligt den nya lydelsen föreskrevs följande: Fängelse må ådömas den som fyllt aderton men ej tjugoett år allenast när det av hänsyn till allmän laglydnad föreligger särskilda skäl för frihetsberövande. 15NJA II 1962 s. 381. 16NJA II 1962 s. 391. 17NJA II 1962 s. 387 f. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år Bestämmelsen om förbudet mot livstids fängelse ändrades därtill till den grupp lagöverträdare som begått brottet innan han fyllt , från att tidigare bara gällt till och med . Departementschefen anförde att ungdomsfängelse borde utmönstras ur påföljdssystemet dels på grund av att påföljden i praktiken inte skiljde sig från fängelsestraffet tillräckligt mycket för att det ska vara motiverat att bibehålla båda påföljdsformerna, dels därför att påföljden med hänsyn till sin tidsobestämda natur hade kommit att strida mot de kriminalpolitiska värderingar som hade kommit att läggas till grund för rättsutvecklingen . hade utöver ett avskaffande av ungdomsfängelse föreslagit en ny form av icke frihetsberövande påföljd, tillsynsdom, samt en genomgripande förändring av påföljd- erna skyddstillsyn och villkorlig dom. Regeringen var dock inte beredd att genomföra en så genomgripande förändring.18 Däremot genomgick påföljden skyddstillsyn vissa förändringar, genom ökade möjligheter att meddela föreskrifter om övervakningen och kontakten med övervakaren. Departementschefen konstaterade att han sålunda hade föreslagit att såväl ungdomsfängelse som anstaltsbehandling vid skyddstillsyn skulle utmönstras ut påföljdssystemet. För lag- överträdare skulle överlämnande till vård enligt barna- vårdslagen även fortsättningsvis förekomma i begränsad omfatt- ning. Därtill skulle det korta fängelsestraff som en skyddstillsyn enligt förslag skulle kunna kombineras med, endast motiveras av hänsyn till allmän laglydnad. Med beaktande av dessa förhållanden ansåg departementschefen att det inte längre var behövligt att göra någon särskild markering av fängelsestraffets lämplighet i för- hållande till andra påföljder, utan fängelse som ensamt straff borde få ådömas personer i åldersgruppen 18–endast om det av hänsyn till allmän laglydnad förelåg särskilda skäl för frihetsberövande.19 Departementschefen anförde därefter: Kravet på särskilda skäl innebär att det erfordras starkare allmän- preventiva skäl för tillämpning av fängelse när den tilltalade inte fyllt än eljest. Om fängelse ådöms jämte skyddstillsyn bör dock den föreslagna bestämmelsen i 28 kap. 3 § BrB företrädesvis vara tillämplig även för denna åldersgrupp. För ungdomar i åldern 18–bör således fängelse som ensamt straff i huvudsak komma i fråga endast när brottsligheten varit särskilt svår eller omfattande eller om annan 1978/79:212 s. 51. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år påföljd är utesluten på grund av tidigare upprepade återfall i grov brottslighet samt vid sådana brottstyper, exempelvis trafikbrott, där kortare frihetsstraff regelmässigt utdöms. Den nuvarande bestämmelsen i 30 kap. 5 § BrB infördes genom påföljdsreform. Enligt författningskommentaren hade några grundläggande förändringar av bestämmelsen om påföljds- valet för unga lagöverträdare inte gjorts, utom i ett avseende.20 Utgångspunkten enligt den nya lydelsen är inte längre lag- överträdarens ålder för lagföringen utan i stället åldern vid brottet. Det påpekades att regleringen därigenom i detta hänseende blev densamma som regeln om straffreduktion i 29 kap. 7 § BrB. I motiven anfördes vidare att vad som för ungdomar både över och under främst kunde medföra att fängelse måste ådömas, är ett högt straffvärde. För den högre åldersgruppen kunde det enligt förarbetena också förekomma att tidigare lagföringar uteslöt annan påföljd än fängelse. Vidare kunde inte sällan brottets art så starkt tala för fängelse att en sådan påföljd bör väljas.21 I propositionen valde regeringen att i stort ansluta till gällande rätt, och inte lägga fram det något mer långtgående förslaget från . hade föreslagit att fängelse i ålderskategorin under skulle få väljas endast om annan påföljd måste anses utesluten med hänsyn till gärningens straffvärde eller på annan grund. Kommittén hade därtill föreslagit att fängelse för åldersgruppen skulle kunna väljas om det förelåg synnerliga skäl. I författningskommentaren anfördes i betänkandet att avsikten var en mer restriktiv ordning än de dåvarande begränsningarna av möjligheterna att döma ut fängelsestraff, men att skillnaden inte torde vara så stor i praktiken.22 Regeringen hade som omnämnts ovan följt kommitténs förslag att det skulle vara åldern vid brottstillfället och inte åldern vid domstillfället som skulle vara styrande. Kommittén anförde att den dåvarande ordningen att domstillfället skulle vara avgörande hade en individualpreventiv grund; det straffrättsliga ingripandet skulle anpassas med hänsyn till gärningsmannens ålder vid ingripandet. Kommittén ansåg att ungdom (låg ålder) vid brottstillfället talade för att fängelse skulle undvikas, även om den tilltalade vid domstillfället hade uppnått . Kommittén anförde att den unge skulle komma i åtnjutande av ett lindrigare påföljdsval på 1987/88:120 s. 102. 22SOU 1986:14 s. 459. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år grund av att man inte kan ställa samma krav på den unge i fråga om mognad och livserfarenhet, dvs. omständigheter hänförliga till åldern vid brottstillfället.23 29.4Närmare om grunden för särbehandlingen enligt de olika bestämmelserna Det har i olika sammanhang diskuterats vilka grunderna är till varför det ska ske en särbehandling av unga lagöverträdare enligt de olika bestämmelserna samt hur dessa olika bestämmelser förhåller sig till varandra. Nedan redovisas olika ståndpunkter som framförts i doktrin och praxis. förklarade som ovan omnämnts varför man vid prövningen om det föreligger synnerliga alternativt särskilda skäl för fängelse enligt 30 kap. 5 § BrB ska beakta åldern vid gärningstillfället och inte vid domstillfället enligt följande.24 Skälen härför är att man inte kan ställa samma krav på den unge i fråga om mognad och livserfarenhet som på den äldre. Den unge har således lättare för att råka in i situationer vilka han inte bemästrar eller falla för lockelser eller frestelser. Han bör därför även om han vid domstillfället uppnått kunna komma i åtnjutande inte endast av straff- nedsättning utan även av ett lindrigare påföljdsval. När det gäller påföljdsvalet torde nog många anse att den sär- behandling som sker av unga lagöverträdare främst grundar sig på synsättet att det är särskilt skadligt och kontraproduktivt att unga människor döms till fängelse. grundade dock sitt resonemang uteslutande på att gärningsmannen inte är lika klandervärd/straffvärd och därför bör få en lindrigare påföljd, varför naturligen åldern vid brottstillfället bör vara avgörande. I propositionen kommenterades dock inte närmare ändringen från domstillfället till gärningstillfället. Det konstateras endast att regeln därigenom i detta hänseende blir densamma som den som behandlas strafflindring i 29 kap. 7 § BrB. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år och i Straffrättens påföljdslära Jareborg och Zila anger i Straffrättens påföljdslära25 tre grunder för att unga lagöverträdare särbehandlas i mildrande riktning. Nervsystemet lär enligt författarna vara fullt utväxt i medeltal först . Unga människor kan inte rimligen begäras ha full förståelse för andras intressen och för de värden som är grundläggande för samhälls- ordningen. Unga människor har inte hunnit utveckla en för- måga till att leva sig in i andra människors lidande eller en förmåga till självkontroll. De har svårare att motstå grupptryck, att kontrollera aggressiva impulser och att uppskjuta mål- uppfyllelse. Att bli vuxen är en utdragen inlärningsprocess, av vilket följer att större krav kan ställas på unga lagöverträdare ju äldre de blir. Unga människor är normalt psykologiskt mer känsliga för bestraffning, delvis därför att deras tidsuppfattning är präglad av ungdomlig otålighet. Bestraffning kan drabba dem hårdare, eftersom den stör deras utvecklings- och inlärningsprocess. Den kan motverka deras möjligheter att utvecklas till mognad och att skaffa sig den självkänsla som behövs för ett ansvarsfullt vuxenliv. Unga människors mognadsprocess innefattar bl.a. frigörelse från föräldrar, försök att ta ansvar för sitt liv, experimenterande och testande av gränser. Om det inte fanns möjligheter att göra dumheter, skulle det inte utvecklas vuxna utrustade med självförtroende och ansvarskänsla. Det finns därför större anledning att se på ungdomars brottslighet med större tolerans. De flesta ungdomar förlorar intresset av att begå brott vid tilltagande mognad. Jareborg och Zila anför gällande 29 kap. 7 § BrB att bestämmelsen utgör ett led i en allmän politik att om möjligt hålla ungdomar utanför fängelserna, och om fängelse inte kan undvikas göra vistelsen där kortvarig. Man bör visa större tolerans mot ungdomar som begår brott, och åtgärder som vidtas mot vuxna med anledning 25 Jareborg/Zila, Straffrättens påföljdslära, 2 uppl., 2007 s. 147 f. Lagöverträdare i åldersgruppen 18–20 år av brott kan vara direkt skadliga, eller i vart fall olämpliga, om de används mot unga.