sou · GZB385 · 2012-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna om åtalspreskription innebär att påföljd inte får ådömas för ett brott om inte den misstänkte häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom vissa särskilt angivna tidsramar som är beroende av vilket straff som kan följa på gärningen (35 kap. 1 § ). Med straff som kan följa på gärningen avses det svåraste straffet i brottets straffskala efter korrigering med de allmänna bestämmelser varigenom detta utvidgats eller inskränkts. I normalfallet avgörs tiden för preskription av det svåraste straffet som enligt brottets straffskala kan följa Preskriptionstiden för t.ex. ofredande och ringa misshandel är . Misshandel av normalgraden preskriberas . Enligt huvudregeln löper preskriptionstiden från den dag då brottet begicks (35 kap. 4 § första stycket ). Det finns dock undantag. För vissa sexualbrott mot omyndiga beräknas preskriptionstiden från den dag målsäganden fyller, eller skulle ha fyllt, . Samma sak gäller brott enligt 2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Även för bokföringsbrott, som inte är ringa, gäller särskilda bestämmelser om när preskriptionstiden börjar löpa (35 kap. 4 § andra och tredje styckena ). I 35 kap. 6 § finns regler om absolut preskriptionstid. Härmed avses tider som gäller oberoende av om någon preskriptionshindrande åtgärd (häktning eller delgivning av åtal) har kommit till stånd. Påföljd får enligt reglerna om absolut preskriptionstid inte i något fall dömas ut har förflutit från den dag då preskriptionstiden enligt 35 kap. 4 § börjar löpa. Av 35 kap. 2 § följer att vissa brott, bl.a. mord och dråp, inte blir föremål för åtalspreskription, påföljdspreskription eller absolut preskription. Den särskilda preskriptionsregeln för vissa sexualbrott mot barn Innan utredningen går in på överväganden om särskilda preskriptionsregler är motiverade för fridskränkningsbrotten kan som jämförelse redovisas vilka överväganden som legat bakom de särregleringar som redan finns i detta avseende. Som angetts ovan görs i 35 kap. 4 § beträffande bl.a. vissa sexualbrott mot barn avsteg från huvudregeln att preskriptionstiden börjar löpa den dag brottet begicks. De huvudsakliga skälen för särregleringen är att brottstypen är speciell från utredningssynpunkt eftersom brottet i många fall upptäcks förhållandevis efter att det begicks. Lagrådet var kritiskt till en särreglering av preskriptionsreglerna för sexualbrott mot barn och anförde bl.a. följande (prop. 1994/95:2 s. 45 f.). Det finns emellertid andra brott än sexualbrott som riktar sig mot barn och som i praktiken ofta inte blir kända förrän barnet nått en ålder då det självt kan göra en anmälan om brottet. Som ett annat exempel kan nämnas en far eller en mor som förskingrar barnets förmögenhet. Skäl av samma art som anförs i remissen till förmån för en förlängd preskriptionstid beträffande sexualbrott kan göras gällande också beträffande brott som riktar sig mot barn och för övrigt också beträffande andra brott som riktar sig mot någon som visserligen inte är något barn men som under en övergångstid, t.ex. på grund av sjukdom, är ur stånd att själv tillvarata sina intressen. I själva verket är det en farlig väg som beträds om man luckrar upp principen om att brott med samma straffvärde ska ha samma preskriptionstid. Genom förslaget är det en risk att helheten går förlorad genom att olika särintressen kräver förlängda preskriptionstider för brott av vitt skilda slag. Som ett exempel kan nämnas miljöbrotten där många hävdar att det är otillfredsställande att när effekterna av ett miljöbrott först blir synliga, åtalspreskription ofta redan inträtt. Regeringen anförde att den delade den grundläggande uppfattningen att det var olyckligt att brott med likartat straffvärde har olika preskriptionstider. Vidare hänvisades till att avsteg från de generella reglerna för beräknande av preskriptionstid redan gjorts för bokföringsbrott och skattebrott (se 35 kap. 4 § tredje stycket och 14 § skattebrottslagen [1971:69]) samt att den föreslagna regeln inte innebar något principiellt nytt. Som skäl för en särreglering av preskriptionsreglerna beträffande vissa sexualbrott mot barn anfördes huvudsakligen följande. Sexualbrott mot barn intar en särställning. De ger ofta inga skador, varför det kan sägas ligga i dessa brotts natur att de inte upptäcks förrän har förflutit. Skadorna ligger i stället regelmässigt på ett psykiskt plan. Dessa skador är å andra sidan desto svårare och i många fall livsvariga. Om bevisläget är sådant att den som gjort sig skyldig till övergreppen kan överbevisas härom, vore det stötande om preskriptionsreglerna skulle lägga hinder i vägen mot en lagföring. Den som utsatts för övergrepp som barn skulle också kunna få upprättelse även då förflutit från händelsen. Möjligheterna för den utsatta att erhålla skadestånd skulle även öka. Sammanfattningsvis anges i förarbetena att det på goda grunder kan hävdas att de rättspolitiska argumenten som uppbär preskriptionsinstitutet – att straffansvaret uttunnas med tiden och att gärningsmannen bör vara fredad mot ingripanden – väger lätt mot intresset av att kränkningar av detta slag beivras (prop. 1994/95:2 s. 26). Det ansågs alltså finnas starka skäl för en särbehandling i preskriptionshänseende av de ifrågavarande brotten. Den särskilda preskriptionsregeln i 35 kap. 4 § andra stycket beträffande vissa sexualbrott mot barn fick sin nuvarande lydelse . Bestämmelsen ändrades då så att preskriptions- tiden kom att räknas från det att barnet fyllt i stället , som gällde tidigare. Vidare gjordes vissa ändringar av vilka brott som skulle omfattas av den särskilda preskriptionsregeln. Vid bedömningen av vilka brott som skulle ingå i brottskatalogen anges att en förlängning av preskriptionstiden alltjämt bara är motiverad när det rör sig om allvarliga kränkningar. Med hänsyn till de rättspolitiska skäl som bär upp reglerna om preskription ansågs det inte kunna komma i fråga att göra de särskilda bestämmelserna tillämpliga på alla sexualbrott mot barn oavsett brottets allvar. Även om det också vid brott såsom sexuellt ofredande kan vara svårt för ett barn att berätta vad det har varit med om före det att barnet kommit upp i de övre tonåren ansåg inte regeringen att det var motiverat att göra de särskilda preskriptionsbestämmelserna tillämpliga på brott där minimistraffet är dagsböter (prop. 2004/05:45 s. 123 se även prop. 1994/95:2 s. 28). 5.5.5Bör det införas en särskild preskriptionsregel för fridskränkningsbrotten? För att kunna ta ställning till om särskilda preskriptionsregler bör gälla för gärningar som ingår i fridskränkningsbrotten måste skälen bakom preskriptionsinstitutet beaktas. Först om skälen för en förlängning av preskriptionstiderna väger tyngre än motiven bakom reglerna om preskription bör en särreglering övervägas. Som Lagrådet angav i sitt yttrande över det ursprungliga förslaget till särskilda preskriptionsregler för sexualbrott mot barn gör sig skälen för en förlängning av preskriptionstiden också gällande vid andra brott mot barn, t.ex. barnmisshandel. Särskilt för yngre men även för äldre barn kan det vara svårt att berätta om övergrepp och kränkningar. Detta gäller särskilt när kränkningarna begåtts av en närstående som barnet känner lojalitet med, t.ex. barnets förälder eller föräldrar. Det torde inte vara ovanligt att kränkningar av det slag som förekommer vid grov fridskränkning uppdagas först har förflutit från de första gärningarna. Med hänsyn till den normaliseringsprocess som offret ofta utsätts för vid fridskränkningsbrott gäller det sagda också beträffande vuxna individer som utsätts för våld av en närstående såsom make/maka, sambo, partner etc. Varje enskilt fall är givetvis unikt men det kan ändå sägas att det karakteristiska för fridskränkningsbrotten är att gärningsmannen successivt bryter ner brottsoffret. för brottet känner också lojalitet med gärningsmannen. Vidare torde, i de fall det förekommit allvarligare övergrepp, kränkningarna till en början ha varit mindre allvarliga för att sedan successivt trappas upp och bli mer allvarliga (SOU 1995:60 s. 102 f. och 300 ff.). Vid fridskränkningsbrott är det sålunda inte ovanligt att gärningar som ägt rum längre tillbaka i tiden uppdagas först efter det att gärningsmannen utsatt målsäganden för en mer allvarlig gärning där t.ex. skadorna är allvarliga eller händelsen föranleder ett polisingripande. Den som utsatts för systematiska kränkningar kan också känna maktlöshet över sin situation och självkänslan kan vara så skadad att man inte vill eller orkar berätta för någon om övergreppen. Dessa omständigheter är sådana som typiskt sett bidrar till att den utsatta i det längsta avhåller sig från att berätta för någon om övergreppen eller att polisanmäla gärningsmannen (a. bet. a. st.). I fall där perioden för de gärningar som kan bedömas som ett fridskränkningsbrott sträcker sig kan de gällande preskriptionsreglerna innebära att gärningsmannen inte kan dömas för mindre allvarliga gärningar, såsom ringa misshandel och ofredande, eftersom de brotten är preskriberade. Frågan är då om det finns tillräckligt starka skäl för en särskild preskriptionsregel för gärningar som ingår i ett fridskränkningsbrott. Åtalspreskription motiveras av såväl allmänpreventiva som humanitära skäl. Ur allmänpreventiv synpunkt framstår det inte som lika angeläget att gamla brott blir bestraffade som att så sker med brott som är aktuella i människors medvetande. För preskription kan också anföras humanitära aspekter som att den som efter ett brott varit laglydig ska känna sig trygg och inte behöva riskera att den existens han har byggt upp åt sig går till spillo på grund av brottet. Det sistnämnda gör sig också gällande till stöd för bestämmelserna om påföljdspreskription (m.fl., . En kommentar, del III s. 35:1 f.). Att skälen för preskription blir mindre starka ju allvarligare brott det är fråga om är naturligt. Det är också därför som det föreskrivs olika preskriptionstider alltefter brottets svårhet. Utgångspunkten för preskription är att brott med likartat straffvärde ska ha samma preskriptionstid. Det som främst talar emot en särskild preskriptionsregel för fridskränkningsbrotten är den lagtekniska konstruktionen av dessa brott. Fridskränkningsbrott utgörs alltid av flera enskilda gärningar som sedda i sitt sammanhang kvalificeras som fridskränkningsbrott. vid måste betonas att kvalificeringen av gärningarna som fridskränkningsbrott inte kräver några tillkommande omständigheter utöver de enskilda gärningarna; det är de enskilda gärningarna som ligger till grund för bedömningen av om dessa utgjort led i en upprepad kränkning och varit ägnade att allvarligt skada målsägandens självkänsla. Den praxisgenomgång som utredningen genomfört visar också att domstolarna i de allra flesta fall tillämpar straffbestämmelserna om fridskränkningsbrott på detta sätt, dvs. att det inte krävs något agerande från gärningsmannen utöver de enskilda gärningarna för att brottsligheten ska anses utgöra fridskränkningsbrott. Den straffrättsliga regleringen av preskription utgår, såvida det inte är fråga om perdurerande brott, från att enskilda gärningar preskriberas . Det är viktigt att preskriptionsfrågor regleras enhetligt. Eftersom fridskränkningsbrotten inte är perdurerande brott måste därför utgångspunkten vara att preskriptionstiden ska räknas för varje enskild gärning. Om preskriptionstiden för de enskilda gärningar som kan ingå i ett fridskränkningsbrott skulle beräknas med utgångspunkt från straffskalan för fridskränkningsbrottet, skulle det innebära att bedömningen av när varje enskild gärning preskriberas blir beroende av hur gärningen rubriceras med hänsyn till andra gärningar, som kanske inträffat . En sådan reglering skulle innebära ett stort avsteg från vad som annars gäller för preskription. Det är varken ändamålsenligt eller lämpligt att den samlade bedömningen av flera enskilda gärningar ska påverka preskriptionstiden för varje enskild gärning. Av betydelse är vidare att det liksom för sexualbrotten mot barn endast bör komma i fråga att förlänga preskriptionstiden för de allvarligaste gärningarna. Vid fridskränkningsbrott innebär konkurrensreglerna att domstolen vid konkurrens mellan fridskränkningsbrottet och ett brott med strängare straffskala ska döma särskilt för det senare brottet. Som framgår nedan stadgas dagsböter som minimistraff för många av de brott som frågor om preskription vanligen aktualiseras för. Utredningen finner inte skäl att göra en annan bedömning än den som gjordes vid införandet av särregler för preskription beträffande sexualbrott mot barn, nämligen att det inte är motiverat att överväga en förlängning av preskriptionstiden för brott där minimistraffet är dagsböter. *I denna tabell redovisas endast brott som vanligtvis ingår i ett fridskränkningsbrott och endast brott med lindrigare straffskala än den som stadgas för fridskränkningsbrotten. I detta sammanhang bör också omnämnas det nya brottet olaga förföljelse i 4 kap. 4 b § . Brottet olaga förföljelse har konstruerats med fridskränkningsbrotten som förebild, dvs. med enskilda i och för sig straffbara gärningar som tillsammans med ett särskilt kvalificerande rekvisit ska bedömas som olaga förföljelse. I preskriptionsfrågan anges att det, liksom vid fridskränkningsbrotten, bör vara de enskilda brottens preskriptionstid som är avgörande för om de kan beaktas när domstolen ska döma för det särskilda brottet (prop. 2010/11:45 s. 74). Det är angeläget att samma preskriptionsreglering gäller för fridskränkningsbrotten och för brottet olaga förföljelse. Mot bakgrund av det anförda bedömer utredningen att det inte bör införas en särskild preskriptionsreglering för fridskränkningsbrotten. 6 Egenmäktighet med barn I 7 kap. 4 § regleras straffansvar för egenmäktighet med barn. Straffansvaret ser olika ut beroende av om gärningsmannen har del i vårdnaden om barnet eller inte. Den som, utan att själv ha del i vårdnaden, obehörigen skiljer ett barn från dess vårdnadshavare kan dömas för egenmäktighet med barn såvida gärningen inte utgör brott mot frihet (7 kap. 4 § första stycket första meningen ). Medan uttrycket obehörigen skiljer omfattar såväl bortföranden som kvarhållanden är ansvaret för den som har del i vårdnaden om barnet begränsat till olovliga bortföranden (se rättsfallen NJA 2006 s. 708, NJA 2007 s. 326 och RH 1999:68). An- svar för egenmäktighet med barn kan således komma i fråga om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet (7 kap. 4 § första stycket andra meningen ). Om själva bortförandet inte skett olovligen är det alltså inte straffbart som egenmäktighet med barn att en av barnets vårdnadshavare olovligen håller kvar barnet hos sig. Även vid gemensam vårdnad gäller att ansvar för egenmäktighet med barn är subsidiärt i förhållande till brott mot frihet. Riksåklagaren och har i skrivelser till ifrågasatt om brottet egenmäktighet med barn, i situationer då vårdnaden är gemensam, bör ha en sådan begränsad räckvidd som anges i nämnda rättsfall och begärt en översyn (Ju 1999/2512 och Ju 2007/5528). Enligt utredningens direktiv ska utredningen överväga om straffansvaret för egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad i 7 kap. 4 § första stycket andra meningen är lämpligt utformat. Om straffansvaret bör ändras ska författningsförslag lämnas. I kapitlet redovisas utredningens överväganden beträffande frågan om straffansvaret för egenmäktighet med barn är lämpligt utformat vid gemensam vårdnad (7 kap. 4 § första stycket andra meningen ). Utredningen bedömer att bestämmelsen bör ändras och föreslår att straff ska kunna inträda om en av barnets vårdnadshavare utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren. Det innebär att straffansvaret vid gemensam vårdnad även kommer att omfatta olovliga kvarhållanden. Den som obehörigen skiljer ett barn från någon som har vårdnaden om barnet döms enligt 7 kap. 4 § för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte utgör brott mot frihet (första stycket första meningen). Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet eller om den som ska ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rätt (första stycket andra meningen). Till ansvar för egenmäktighet med barn döms också den som obehörigen skiljer ett barn från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gärningen inte utgör brott mot frihet eller främjande av flykt (andra stycket). För grova brott stadgas fängelse lägst och högst (tredje stycket). Som anförts ovan kan ansvar för egenmäktighet med barn, för den som inte är vårdnadshavare, inträda om personen obehörigen skiljer barnet från dess vårdnadshavare. Att obehörigen skilja ett barn från dess vårdnadshavare i den mening som avses i straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn kan ske inte endast genom att barnet förs bort utan också genom att någon undanhåller barnet (1992 s. 566). Ansvar för egenmäktighet med barn för den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn kan emellertid enligt paragrafens ordalydelse enbart komma ifråga om personen utan beaktansvärt skäl egenmäktigt bortför barnet. 6.3.2Tolkningen av rekvisitet egenmäktigt bortför Frågan om en vårdnadshavare som inte lämnar över ett barn till den andra vårdnadshavaren kan anses ha egenmäktigt bortfört barnet enligt 7 kap. 4 § första stycket andra meningen har prövats i bl.a. RH 1999:68, NJA 2006 s. 708 och NJA 2007 s. 326. tolkade i RH 1999:68 bestämmelsen i 7 kap. 4 § första stycket andra meningen så att den straffbelägger endast det förhållandet att en förälder (eller annan) som har del i vårdnaden egenmäktigt rent faktiskt medverkar till att föra bort barnet, däremot inte att föräldern (eller motsvarande) senare hindrar barnet från att återförenas med den andra vårdnadshavaren. Att vid gemensam vårdnad, mot den andra vårdnadshavarens vilja, hålla kvar ett barn på en plats dit barnet rest med båda vårdnadshavarnas samtycke, ansågs inte vara att bedöma som ett sådant bortförande som är straffbelagt i 7 kap. 4 § första stycket andra meningen . NJA 2006 s. 708 I NJA 2006 s. 708 tog ställning till frågan om uttrycket egenmäktigt bortför i 7 kap. 4 § första stycket andra meningen omfattar att en vårdnadshavare mot den andra vårdnadshavarens vilja håller barnet kvar på en plats dit barnet ursprungligen förts i samförstånd mellan vårdnadshavarna. I fallet hade den ena vårdnadshavaren (fadern) med den andra vårdnadshavarens (moderns) samtycke tagit med sig två av de gemensamma barnen utomlands. Modern uppgav att hon och barnens far hade kommit överens om att han skulle ta med sig barnen för att hälsa på släktingar, men att hon aldrig hade samtyckt till att barnen reste med fadern om hon hade känt till dennes avsikt att inte återföra barnen till . (Av domen framgår att det ena barnet återvänt till och att det andra barnet vid tingsrättens prövning alltjämt inte hade återförts till .) förklarade att uttrycket egenmäktigt bortför barnet i 7 kap. 4 § första stycket andra meningen inte kan omfatta att en vårdnadshavare mot den andra vårdnads- havarens vilja håller kvar barnet på en plats dit barnet ursprungligen förts i samförstånd mellan vårdnadshavarna. Bedömningen grundades på att det inte fanns något i förarbetena till straffbestämmelsen som gav egentligt uttryck för en annan tolkning och att det mot den bakgrunden med hänsyn till lagrummets avfattning och legalitetsprincipen (1 kap. 1 § och artikel 7 i om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna) var otillåtet att utsträcka straffbarheten härutöver. NJA 2007 s. 326 I NJA 2007 s. 326 hade den ena vårdnadshavaren utan den andra vårdnadshavarens samtycke eller vetskap, , fört barnet till en plats utomlands där det sedan hölls kvar även efter umgängesperiodens slut. Något annat var inte påstått än att avsikten vid bortförandet var att återlämna barnet när umgängesperioden var slut. hänvisade till fall och anförde att vårdnadshavarens åtgärd – att ta med sig barnet utomlands – inte var att hänföra till ett sådant egenmäktigt bortförande som omfattas av bestämmelsen i 7 kap. 4 § första stycket andra meningen . 6.3.3Bakgrunden till bestämmelsen om egenmäktighet med barn vid gemensam vårdnad Enligt det ursprungliga lagförslaget var bestämmelsen om egenmäktighet med barn inte tillämplig på den som själv hade del i vårdnaden om barnet (prop. B 103 ff.). Lagrådet ansåg dock att det i bestämmelsen om egenmäktighet med barn även borde finnas en föreskrift om att det skulle vara straffbart om en make utan skälig anledning egenmäktigt bortförde barn som stod under båda makarnas vårdnad. Lagrådet anförde i den delen följande. Enligt departementsförslaget skall straff icke inträda, om den som själv har del i vårdnaden bortför eller undanhåller barnet. Denna undantagsregel synes föra för långt. Visserligen kan ena maken emellanåt ha anledning att taga makarnas barn med sig för att skydda dem mot övergrepp eller bespara dem skadliga intryck; motivet har även här betydelse och straff bör icke inträda, om skälig anledning fanns för åtgärden. Därvid bör tydligen bedömningen ske efter situationen sådan den tedde sig för maken i fråga. Det kan emellertid även inträffa, att ena maken vid en äktenskaplig kris egenmäktigt och utan rimlig anledning tar ett makarnas barn med sig, kanske utomlands, och att det därefter blir förenat med stora svårigheter att återföra barnet, även om det är uppenbart att den här i riket kvarvarande maken bör ha vårdnaden. Dylika förfaranden kunna i hög grad inverka på barnets psykiska hälsa. Även om det så långt möjligt bör undvikas att inskrida med straff mot en make som i upprört tillstånd reser sin väg med makarnas barn, bör en sådan egenmäktighet kunna i flagranta fall beivras. Det slutliga förslaget omformulerades i huvudsaklig överensstämmelse med Lagrådets förslag (prop. B 103 ff. och B 419 ff. samt C 196). 6.3.4Regler om vårdnad, boende och umgänge När bestämmelsen om egenmäktighet med barn kom till kunde inte andra än gifta föräldrar ha gemensam vårdnad om barn. Genom den reform av vårdnadsreglerna som skedde kunde den gemensamma vårdnaden bestå även efter en äktenskapsskillnad. Förutsättningarna för detta var då att föräldrarna var överens om att vårdnaden skulle vara gemensam och att domstol förordnade om gemensam vårdnad. kunde även föräldrar som inte varit gifta med varandra anförtros gemensam vårdnad efter begäran hos domstol. Domstolen kunde emellertid i fråga om både skilda och ogifta föräldrar vägra att förordna om gemensam vårdnad om ett sådant förordnade skulle vara uppenbart stridande mot barnets bästa (prop. 1975/76:170 s. 181). Genom vårdnadsreform blev det möjligt att förordna om gemensam vårdnad även om en av föräldrarna motsatte sig detta. En förutsättning var dock – liksom enligt gällande rätt – att gemensam vårdnad var förenligt med barnets bästa (6 kap. 5 § ). Såsom också är fallet enligt gällande rätt gällde vidare att domstolen inte fick förordna om gemensam vårdnad om båda föräldrarna motsatte sig det. Enligt innebar vårdnadsreform att vårdnaden, förutom när båda föräldrarna motsatte sig gemensam vårdnad, skulle anförtros en av föräldrarna ensam endast när det framkom särskilda omständigheter som talade emot gemensam vårdnad (se NJA 1999 s. 451). Sådana omständigheter kunde vara att en av föräldrarna var olämplig som vårdnadshavare eller att det fanns en konflikt mellan föräldrarna som var så svår och djup att det var omöjligt för dem att samarbeta i frågor som rörde barnet (se NJA 2000 s. 345).