sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Det blir dock alltid fråga om en bedömning av samtliga föreligg- ande omständigheter. Ytterst blir det en fråga för rättstillämp- ningen att avgöra om offret kan anses ha befunnit sig i en utsatt belägenhet i straffbestämmelsens mening. I avsnitt 12.5.2.4 i övervägandena diskuteras närmare vad som avses med utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Där diskuteras även vissa bevissvårigheter som kan finnas i sådana fall. Om belägenheten inte är så utsatt att äktenskapstvång kan anses föreligga kan det i stället, om det är fråga om ett barn, röra sig om ett barnäktenskapsbrott, se 7 kap. 1 b §. Om ett förfarande utgör såväl äktenskapstvång som barnäktenskapsbrott ska det dömas för enbart äktenskapstvång. Oavsett vilket medel som används krävs för ansvar att gärnings- mannen förmår någon att ingå ett äktenskap. Det ska alltså före- ligga kausalitet mellan tvånget eller utnyttjandet och det ingångna äktenskapet. Att offret ingår äktenskapet mot sin vilja är en förut- sättning för straffbarhet även om det inte sägs uttryckligen. För att ett fullbordat brott enligt första stycket ska föreligga ska den utsatta personen ha ingått ett äktenskap. Häri ligger att det ska vara fråga om ett äktenskap som är juridiskt giltigt i den stat där det ingås (vigsellandet) eller i den stat enligt vars lag det har ingåtts. Det sistnämnda fallet tar sikte på situationer då äktenskapet har in- gåtts enligt en främmande stats lag. Vidare omfattas äktenskap som visserligen är ogiltiga i vigsellandet men som blir giltiga i en stat där minst en av makarna är medborgare eller har hemvist. Med hemvist avses detsamma som i 2 kap. 2 § . I samtliga fall krävs att äktenskapet blir giltigt i åtminstone någon stat. Alla förutsättningar som gäller för ett giltigt äktenskap i den aktuella staten måste vara uppfyllda för att ett fullbordat brott ska ha begåtts. Om det exempelvis är så att en religiös vigsel måste åtföljas av en registrering för att äktenskapet ska vara giltigt i ett land, fullbordas brottet genom registreringen. Om i ett sådant fall registrering vägras, saknas ett moment. Det innebär att straff för fullbordat brott inte kan komma i fråga, om inte förutsättningarna i andra stycket är uppfyllda. Det följer av bestämmelsen att det i princip inte tillmäts någon betydelse huruvida äktenskapet har erkänts eller kan komma att erkännas i . För det fall att det erkänns i betraktas det dock givetvis som giltigt här. Den omständigheten att ett äktenskap kan upphävas eller fås att återgå enligt vigsellandets lag, t.ex. på grund av att det har ingåtts genom tvång eller att någon av parterna är underårig, bör inte inne- bära att något brott inte har kommit till stånd. Inom vissa grupper förekommer tidsbegränsade äktenskap. Frågan om dessa omfattas av bestämmelserna får i vanlig ordning prövas med utgångspunkt i rekvisiten i bestämmelsen. Att ett äktenskap är tidsbegränsat utesluter alltså inte straffansvar. Enligt andra stycket omfattas även vissa s.k. informella tvångs- äktenskap av straffansvaret. För att en tvångsförbindelse ska träffas av straffansvar krävs för det första att den är att jämställa med ett äktenskap. Detta rekvisit har i princip inte något eget sakinnehåll utan får sitt innehåll av de övriga rekvisiten. Dess funktion kan sägas vara att det sammanfattar vad de övriga kraven tillsammans måste innebära för att straffansvar ska kunna komma i fråga. Om en för- bindelse inte kan anses jämställd med ett äktenskap kan det sålunda inte bli aktuellt med straffansvar. För att en förbindelse ska anses jämställd med ett äktenskap fordras enligt bestämmelsen att den är bindande enligt ett etablerat normsystem som inrymmer särskilda krav för upplösning av för- bindelsen, och ingås enligt detta normsystems former. Detta är samma krav som ställs i bestämmelsen om barnäktenskapsbrott, 7 kap. 1 b §. Beträffande den närmare innebörden av dessa krav hänvisas till författningskommentaren till den bestämmelsen. Alla rekvisit måste i vanlig ordning vara täckta av gärnings- mannens uppsåt. Det är tillräckligt med s.k. likgiltighetsuppsåt. När det gäller utnyttjandefallet kan särskilt sägas att gärnings- mannen inte själv behöver klassificera ett tillstånd hos en målsäg- ande så att hon eller han är i en utsatt belägenhet. Det räcker, i förekommande fall, med att gärningsmannen har uppsåt till de om- ständigheter, sakförhållanden och erfarenhetssatser som innebär att belägenheten är att betrakta som utsatt. Påföljden för äktenskapstvång är fängelse i högst . Ju all- varligare tvånget är och ju mer utsatt offrets belägenhet, desto all- varligare är i princip brottet. I övrigt gäller i vanlig ordning bestäm- melserna i 29 kap. . Allmänna regler om konkurrens avses gälla. Det innebär bl.a. att domstolen normalt ska döma enbart för äktenskapstvång om gär- ningen innefattar även andra brott med en lindrigare straffskala och samma skyddsintresse, t.ex. olaga tvång. Äktenskapstvång har, som sagts tidigare, också företräde framför barnäktenskapsbrott. De allmänna reglerna om medverkan i 23 kap. gäller, vilket inne- bär bl.a. att var och en av de medverkande får bedömas utifrån det uppsåt som ligger honom eller henne till last. Det är inte självklart att den som gifter sig med den tvungne är medverkande till brottet. För straffansvar krävs, som alltid, att han eller hon har uppsåt till alla relevanta omständigheter. Det kan också vara så att båda makarna är tvingade till äktenskapet. I sådana fall bör ingen av dem kunna dömas för medverkan till brott mot den andre. Vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte 4 kap. 4 d § Den som genom vilseledande förmår någon att resa till en annan stat än den där han eller hon bor i syfte att tvinga personen till äktenskap eller till en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 c § andra stycket döms för vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte till fängelse i högst . Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitten 12.5.2.3 och 12.5.6. Brottet vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte består i att gärningsmannen genom vilseledande förmår någon att resa till en annan stat än den där han eller hon bor i syfte att tvinga personen till äktenskap eller en förbindelse som är jämställd med äktenskap (se 4 c § andra stycket). Vilseledande avses ha samma betydelse som i bl.a. bedrägeripara- grafen, 9 kap. 1 § . Vilseledandet kan bestå i att gärnings- mannen hos någon annan antingen framkallar en oriktig uppfatt- ning, eller vidmakthåller eller förstärker en oriktig föreställning som den andra redan har. Det kan ske såväl genom uttryckliga lögner som genom att gärningsmannen beter sig på ett sätt som förmedlar ett missvisande budskap. Exempel på vilseledande i det aktuella sammanhanget kan vara att gärningsmannen förmedlar eller vidmakthåller uppfattningen att resan har ett annat syfte än att ett tvångsäktenskap ska ske, t.ex. att det är fråga om en semester- resa eller ett besök hos en sjuk släkting. Det krävs för straffbarhet enligt bestämmelsen att gärningsmannen förmår den andra personen till utlandsresan. Det innebär ett krav på att framkallandet av villfarelsen är kausalt i förhållande till den före- tagna utlandsresan. Om den utsatta personen hade företagit resan även om han eller hon inte hade blivit vilseledd, kan alltså ansvar för brott inte komma i fråga. Utanför straffbestämmelsens räck- vidd hamnar fall då gärningsmannen enbart utnyttjar någon annans villfarelse utan att påverka denne i vilseledande riktning. Ordet för- må innebär dock inte att inga andra förhållanden än vilseledandet får ha bidragit till att motivera utlandsresan. En svårighet vid tolkningen av bestämmelsen finns däri att det ofta kan handla om resor som den vilseledda personen själv gärna vill göra, om än inte för att gifta sig. Kanske reser familjen till ursprungslandet för att hälsa på släktingar. Det lär i sådana fall vara svårt att utreda vilken betydelse vilseledandet har haft för den vilseleddes beslut att företa resan. Man kan också ifrågasätta vilket utrymme som i praktiken finns för många utsatta personer att avstå från att följa med på en resa av detta slag. Särskilt när det handlar om barn kan man tänka sig att några egentliga handlingsalternativ inte står till buds. Det kan förväntas att det i åtskilliga fall blir svårt att utreda huruvida resan skulle ha ägt rum om personen inte hade blivit vilseledd. Självfallet fordras, liksom när det gäller straffrätt i övrigt, att gärningsmannens skuld står ställd utom rimligt tvivel med avseende även på vilseledandets betydelse. Resan ska ske till en annan stat än den där den utsatta personen bor. Med bor avses detsamma här som annars. Det är inte nödvän- digt att vederbörande har hemvist i landet, men boendet måste vara i princip stadigvarande. Gärningsmannen måste enligt ordalydelsen direkt åsyfta att den vilseledda personen ska bli bortgift med tvång. Det krävs alltså ett direkt uppsåt. Syftet måste föreligga redan vid vilseledandet. Det ska noteras att det som ska åsyftas enligt bestämmelsen är tvång. Med detta avses detsamma som i bestämmelsen om olaga tvång (4 kap. 4 § ). Om gärningsmannen har till syfte att personen ska förmås till äktenskap genom sin utsatta belägenhet gäller inte straffbestämmelsen (jfr 4 c § om äktenskapstvång). Bestämmelsen har sitt ursprung i artikel 37.1 i kon- vention om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer. Avsikten är att den ska tolkas och tillämpas konformt med den bestämmelsen. Straffet är fängelse i högst . 4 kap. 10 § För försök, förberedelse eller stämpling till människorov, män- niskohandel eller olaga frihetsberövande och för underlåtenhet att avslöja sådant brott döms till ansvar enligt vad som sägs i 23 kap. Detsamma gäller för försök eller förberedelse till äktenskapstvång och för försök till vilse- ledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte. Det gäller också för försök eller förberedelse till olaga tvång som är grovt eller till dataintrång som om det hade fullbordats inte skulle ha varit att anse som ringa. I bestämmelsen har införts en ny andra mening. Den tidigare andra meningen har blivit tredje meningen. Övervägandena finns i av- snitten 12.5.5 och 12.5.6. Tillägget avser de nya brotten äktenskapstvång och försök till vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte. Äktenskaps- tvång är straffbart såväl på försöks- som på förberedelsestadiet. Där- emot är stämpling inte kriminaliserat. Försök till vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskaps- syfte är straffbart, men inte förberedelse eller stämpling. I fråga om den närmare innebörden av försök och förberedelse beträffande de aktuella brotten gäller allmänna principer. 7 kap. 1 b § Den som förmår ett barn att ingå ett äktenskap som är giltigt i den stat där det ingås, i den stat enligt vars lag det ingås eller i en stat i vilken minst en av makarna var medborgare eller hade hemvist, döms för barnäkten- skapsbrott till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som tar initiativ till eller anordnar ett sådant äktenskap, om äktenskapet kommer till stånd. För barnäktenskapsbrott döms även den som förmår ett barn att ingå en förbindelse som är att jämställa med ett äktenskap på så sätt att den är bind- ande enligt ett etablerat normsystem som inrymmer särskilda krav för upplös- ning av förbindelsen, och som ingås enligt detta normsystems former, liksom den som tar initiativ till eller anordnar ett sådant informellt barnäktenskap. Den som medverkar till ett barnäktenskapsbrott genom att gifta sig med barnet ska inte dömas för brott –om han eller hon vid äktenskapets ingående inte hade fyllt , eller –om det annars är liten åldersskillnad mellan makarna och det med hän- syn därtill och till omständigheterna i övrigt inte bör dömas till ansvar. Genom paragrafen införs ett nytt brott, kallat barnäktenskapsbrott. Övervägandena finns i kap. 13. Brottet är avsett att vara subsidiärt till äktenskapstvång enligt 4 kap. 4 c §. I de fall ett tvång eller mot- svarande enligt den paragrafen har förekommit, ska det alltså dömas för enbart äktenskapstvång. Som gärningsman straffas enligt första stycket den som förmår ett barn att ingå ett äktenskap, eller som tar initiativ till eller anord- nar äktenskapet. Övriga medverkande kan dömas för anstiftan eller medhjälp enligt de allmänna bestämmelserna härom i 23 kap. brotts- balken. Med barn avses varje person som inte har fyllt . Brottet fullbordas när äktenskapet kommer till stånd. Detta fram- går uttryckligen av andra meningen för de fall som avser att någon tar initiativ till eller anordnar ett barnäktenskap. Där har en sådan uttrycklig angivelse ansetts behövlig för att man inte ska få in- trycket av bestämmelsen att brottet är fullbordat redan genom ini- tiativet eller anordnandet. Däremot har den inte ansetts nödvändig i den första meningen; det avses framgå av uttrycket förmå ett barn att ingå äktenskap att brottet fullbordas först när äktenskapet ingås. Bestämmelsen omfattar enligt första stycket äktenskap som är giltiga i den stat där de ingås eller i den stat enligt vars lag de ingås. Det andra ledet syftar främst på fall då t.ex. en konsulär tjänsteman har fått förordnande att förrätta vigslar enligt sitt hemlands lag i det land där tjänstemannen är stationerad. Vidare omfattar bestäm- melsen äktenskap som är giltiga i en stat i vilken minst en av makarna var medborgare eller hade hemvist. Det ledet tar sikte på äktenskap som ingås i en stat utan att bli giltigt där men som tillerkänns rättslig giltighet i en annan stat. I samtliga dessa fall krävs det för att brottet ska vara fullbordat att alla de moment som är nödvändiga för giltighet i den aktuella staten är för handen. Om det krävs att en religiös vigsel registreras, blir brottet alltså inte fullbordat enligt första stycket förrän sådan registrering har skett. För tillämpningen av bestämmelsen får det ibland betydelse var brottet ska anses begånget. Ett exempel är att en förälder har för- mått sitt barn att gifta sig i ett annat land. För svensk jurisdiktion och svensk lags tillämplighet har det då betydelse om förälderns brottsliga handling har skett i , t.ex. om ett förmående av barnet som har börjat i och fullföljts i det andra landet har kommit tillräckligt långt här för att innebära att den brottsliga handlingen har företagits här (se 2 kap. 4 § angående var ett brott anses begånget). Ofta – men inte alltid – kommer bestämmelserna om giltighet i första stycket att sakna praktisk betydelse. Enligt andra stycket ska det nämligen dömas för barnäktenskapsbrott även i vissa fall av s.k. informella äktenskap, varmed här avses sådana äktenskapsliknande förbindelser som inte blir giltiga enligt första stycket. De förbind- elser som på det sättet likställs i straffrättsligt hänseende med juridiskt giltiga äktenskap är de som på närmare angivet sätt är att jämställa med äktenskap. I detta uttryck avses ligga, redan i sig, att förbindelsen av parterna och omgivningen ska betraktas som ett äktenskap, bl.a. så att parterna benämns man och hustru, eller mot- svarande vid förbindelser mellan parter av samma kön. I stycket ställs alltså vissa preciserade krav för att den ingångna förbindelsen ska anses jämställd med ett äktenskap. Det fordras för det första att den är bindande enligt ett etablerat normsystem. Det kan röra sig om exempelvis ett religiöst eller ett kulturellt norm- system som släkten lever efter. Det avgörande är att normerna har en sådan fasthet att de kan liknas vid lagregler i den meningen att de berörda tar dem för givna och fogar sig efter dem. Om reglerna är osäkra eller svävande eller deras innehåll föremål för diskussion inom gruppen, kan det ändå röra sig om ett etablerat normsystem i nu avsedd mening om de grundläggande momenten är utan diskus- sion. Men det räcker att reglerna är tydliga för en någorlunda stor grupp. Förbindelsen ska vara bindande enligt det angivna norm- systemet, vilket väsentligen innebär att parterna ska betraktas som knutna till varandra med rättigheter och förpliktelser som i huvud- sak motsvarar vad som gäller för ett äktenskap. För att förbindelsen ska anses jämställd med ett äktenskap fordras också att normsystemet innehåller bestämda krav för upplösning av förbindelsen. Det kan röra sig om en procedur motsvarande en äktenskapsskillnad eller ett förfarande som innebär att den ena parten bryter upp förbindelsen enligt en viss ritual. Om förbind- elsen anses upplöst redan genom att parterna flyttar isär föreligger så gott som aldrig något sådant krav som avses i bestämmelsen. Om det inte finns några bestämda regler eller principer för upplös- ning, är förbindelsen inte att jämställa med ett äktenskap. Förbindelsen ska också ha ingåtts enligt de former som norm- systemet föreskriver. Normalt sker det genom någon form av cere- moni, men detta är inte nödvändigt för att straffbestämmelsen ska vara tillämplig. Dock fordras det att normsystemet har krav på viss form – exempelvis avtals undertecknande eller välsignelse av någon religiös företrädare – och att denna form har iakttagits. Brottet fullbordas när förbindelsen har kommit till stånd och uppfyller alla de krav som räknas upp i andra stycket. Detta har inte ansetts böra sägas uttryckligen i andra stycket utan avses framgå genom hänvisningen till första stycket, där det är klart att äkten- skapet måste ha ingåtts för att barnäktenskapsbrottet ska vara full- bordat. Enligt tredje stycket ska den som gifter sig med barnet inte dömas till ansvar om också han eller hon är . Detsamma gäller om åldersskillnaden mellan makarna är ringa och omständig- heterna i övrigt är sådana att maken inte bör dömas till ansvar. Härmed avses främst fall där den som gifter sig med barnet har passerat artonårsdagen med högst och äktenskapet kännetecknas helt av ömsesidighet. Också fall där åldersskillnaden är ringa och den äldre maken är utsatt för press att ingå äktenskapet kan omfattas. Undantaget avser endast den som gifter sig med barnet. Andra medverkande kan alltså dömas även om undantags- regeln ska tillämpas beträffande barnets make. För att straffansvar ska inträda krävs uppsåt till samtliga brotts- rekvisit, inklusive den omständigheten att barnet är ett barn, dvs. inte har fyllt . Varje slags uppsåt är tillräckligt, dvs. även s.k. likgiltighetsuppsåt. Gärningen får anses i princip allvarligare ju yngre barnet är. Vad som gäller när äktenskapet ingås utomlands framgår av 2 kap. . Se härom kommentaren till ändringen i 2 kap. 2 §. Försök och förberedelse till barnäktenskapsbrott, men inte stämp- ling, är straffbart, se 7 kap. 5 §. 5 § För försök eller förberedelse till barnäktenskapsbrott, försök till otill- börligt utverkande av samtycke eller tillstånd till adoption av barn, för- vanskande av familjeställning eller egenmäktighet med barn som är grovt döms till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Försök till barnäktenskapsbrott är som framgår av bestämmelsen straffbart, liksom förberedelse. Däremot är inte stämpling straff- bart. Det kan givetvis vara svårt att avgöra när försöks- respektive förberedelsepunkten är uppnådd. Allmänna principer för bedömningen av detta får tillämpas. 35 kap. 4 § De i 1 § bestämda tiderna ska räknas från den dag brottet be- gicks. Om det förutsätts att en viss verkan av handlingen ska ha inträtt innan en påföljd får dömas ut, ska tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde. Vid brott som avses i följande bestämmelser ska de i 1 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt : 1.6 kap. 4–6 §§ och 8 § tredje stycket samt 7 kap. 1 b § eller försök till sådana brott, 2.4 kap. 4 c §, 6 kap. 1–3 och 12 §§ eller försök till sådana brott, om brottet har begåtts mot en person som inte fyllt , 3.16 kap. 10 a § första och femte styckena eller försök till sådana brott, om brottet avser skildring av barn i pornografisk bild och en tillämpning av första stycket inte leder till att möjligheten att döma ut påföljd bort- faller senare, 4.2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor eller försök till sådant brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Vid bokföringsbrott som inte är ringa ska tiden räknas från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, om detta skett från brottet. Om den bokföringsskyldige från brottet blivit föremål för revision av , ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades. I paragrafen har gjorts ett tillägg i var och en av punkterna 1 och 2 i andra stycket. Övervägandena till ändringarna finns i avsnitt 14.3. Ändringen i andra stycket 1 innebär att barnäktenskapsbrott enligt 7 kap. 1 b § ges en förlängd preskriptionstid i förhållande till vad som annars skulle ha gällt med hänsyn till straffskalan. I och med ändringen börjar preskriptionstiden löpa först den dag då målsägan- den fyller eller skulle ha fyllt . Av bestämmelsens ordalydelse framgår att den förlängda preskriptionstiden gäller endast i fall då barnet är att anse som målsägande (om detta, se avsnitt 13.4.6.7). Ändringen i andra stycket 2 innebär att brottet äktenskapstvång enligt 4 kap. 4 c § läggs till uppräkningen av brott som har en för- längd preskriptionstid. Bestämmelsen innebär att preskriptions- tiden för brottet börjar löpa först vid målsägandens myndighets- dag, om han eller hon var när brottet begicks. Genom de föreslagna ändringarna kommer såväl tiden för åtals- preskription enligt 35 kap. 1 § som den absoluta preskriptionstiden enligt 35 kap. 6 § vid ifrågavarande brott att förlängas på så sätt att preskriptionstiden börjar räknas från den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Bestämmelsen om påföljdspreskription i 35 kap. 8 § påverkas inte. 24.2Förslaget till lag om ändring i Slopad möjlighet till dispens för underåriga 2 kap. 1 § Den som är får inte ingå äktenskap. Paragrafen anger att den lägsta äktenskapsåldern i är . Den har ändrats på så sätt att den tidigare möjligheten för under- åriga att få dispens har tagits bort. De överväganden som gjorts angående denna förändring finns i avsnitt 7.5.1. 15 kap. 1 § En ansökan om tillstånd till äktenskap enligt 2 kap. 3 § prövas av i ett län där en sökande är folkbokförd. Saknas en sådan behörig länsstyrelse prövas ansökan av i . I ärenden som rör halvsyskon ska inhämta ett yttrande från . Paragrafen har ändrats som en konsekvens av att möjligheten att meddela tillstånd för underåriga att ingå äktenskap avskaffas. 1.Denna lag träder i kraft den []. 2.Bestämmelserna i 2 kap. 1 § och 15 kap. 1 § tillämpas i sin äldre lydelse i de fall ansökan om tillstånd har kommit in till före ikraft- trädandet. Enligt övergångsbestämmelsen i p. 2 tillämpas de ändrade bestäm- melserna om dispens inte på ärenden där ansökan har gjorts före ikraftträdandet. I de fallen tillämpas i stället bestämmelserna i sin äldre lydelse. Det blir alltså möjligt att få dispens för underåriga under en övergångstid. 24.3Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen 10 kap. 27 § Utöver vad som följer av 2, 3, 5 och 15–26 §§ får en sekretess- belagd uppgift lämnas till en myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Första stycket gäller inte i fråga om sekretess enligt 24 kap. 8 §, 25 kap. 1– 8 §§, 26 kap. 1–6 och 15 §§, 29 kap. 1 och 2 §§, 31 kap. 1 § första stycket, 2 och 12 §§, 33 kap. 2 §, 36 kap. 3 § samt 40 kap. 2 och 5 §§. Första stycket gäller inte heller om utlämnandet strider mot lag eller för- ordning eller föreskrift som har meddelats med stöd av personuppgiftslagen I paragrafen finns s.k. sekretessbrytande bestämmelser. Ett tillägg har gjorts i andra stycket som innebär att verksamheten inom det s.k. kompetensteam som bildas vid i undantas från generalklausulens tillämpningsområde.