sou · H0B352 · 2012-08-24 00:00:00 — Det är att medverka vid förberedelsearbetet, granska deklarationer och andra handlingar som överlämnas från samt vid behov att biträda vid utredning av taxeringsfrågor som kräver särskild sakkunskap. I 17 kap. 6 § anges att ersättning för konsulent eller tolk betalas av statsmedel med belopp som bestäms av rege- ringen eller av myndighet som regeringen bestämmer. Av 18 kap. 22 § FTL framgår att och konsulent för fastighets- taxering får utfärda föreläggande men att en konsulent för fastighets- taxering inte får förelägga någon att lämna allmän eller förenklad fastighetsdeklaration. Vidare anges i 18 kap. 23 § andra stycket FTL att uppgift som lämnas till konsulent som biträder vid fastighetstaxering anses vid tillämpningen av skattebrottslagen (1979:69) lämnad till myndighet. Av bestämmelserna om vite i FTL framgår att konsulent inte får förelägga vid vite utan detta ska göras av . har taxeringsarbetet avseende industrienheter och större skogsarealer ingående i lantbruksenheter utförts av konsulenter. Vid den allmänna fastighetstaxeringen 2005 skickade material till skogskonsulenter. Vid den förenklade fastighetstaxe- ringen 2008 av lantbruksenheter skickades material till skogskon- sulenterna endast i ringa omfattning. Vid den allmänna fastighets- taxeringen 2011 av lantbruken skickades inte något material till konsulenter. Detta beror på att har omorganiserats och att kompetensen hos handläggare kontinuerligt har utvecklats. Enligt utredningen bör bestämmelserna om konsulenter för fastig- hetstaxering tas bort. Om i taxeringsarbetet har behov av särskild sakkunskap, t.ex. vid värdering av skog eller andra svår- värderade objekt, har möjlighet att köpa in erforder- liga tjänster från företag med värderingsteknisk kompetens. Även bestämmelsen i 17 kap. 6 § FTL som avser bl.a. ersättning för tolk bör utgå. När myndigheter bör anlita tolk regleras i 8 § för- valtningslagen (1986:223). Där anges att när myndighet har att göra med någon som inte behärskar svenska språket bör myndigheten vid behov anlita tolk. Något absolut krav på tolkning och översätt- ning har inte föreskrivits i lagen. Bedömning av om behov av över- sättning föreligger eller inte ankommer i första hand på myndig- heten och inte på den enskilde. Om handläggare i ett ärende gör bedömningen att rättssäkerheten eller andra skäl gör det lämpligt att anlita en extern tolk ska denne vara auktoriserad. Att den som fullgör ett uppdrag som tolk (annat än i tjänsten) ska få skälig ersättning av myndigheten är uppenbart. Förvaltningslagen inne- håller visserligen inte någon regel i fråga om ersättning, men detta beror på att någon sådan inte ansetts behövlig (se prop. 1971:30, s. 382). verksamhet omfattas inte av den tolktaxa som fastställs av enligt förordningen (1979:291) om tolk- taxa. Däremot omfattas , liksom andra myndigheters, inköp av tolktjänster av lagen (2007:1091) om offentlig upphand- ling. har också träffat ramavtal med tolkförmedlings- företag. I 18 kap. 9 § tredje stycket FTL anges att efter samråd med kommun får bestämma att det inom kommunen ska finnas sär- skilt insamlingsställe för deklarationer och påpekanden. Några sådana särskilda insamlingsställen som avses i paragrafen används inte av . Utredningen föreslår därför att denna del av bestäm- melsen tas bort. Enligt 18 kap. 12 § FTL har brandförsäkringsanstalt skyldighet att till ledning vid allmän och förenklad fastighetstaxering lämna upp- gift om försäkrad försäkringsvärde. Motsvarande gäller vid särskild fastighetstaxering enligt 26 kap. 3 § FTL. föreslog i sitt slutbetänkande SOU 1984:37 Rullande fastighetstaxering m.m., s. 75 f., att bestämmelsen skulle utgå eftersom den inte fyllde någon nämnvärd funktion. Som skäl uppgav kommittén att försäkringsbolagen i de allra flesta fall lämnar s.k. fullvärdeförsäkringar. Det innebär att något försäkringsvärde inte sätts för byggnaderna. Försäkringsbolaget ska i stället ge en er- sättning till ägaren som motsvarar vad det kostar att uppföra en lik- värdig byggnad. I den efterföljande propositionen 1984/85:222 om allmän fastighetstaxering uppdelad på skilda år för olika fastighetstyper m.m., behandlades dock inte denna fråga. Bestämmelsen framstår som mycket ålderdomlig då termen brandförsäkringsanstalt används. Det saknas anledning att anta att försäkringsbolagen återgått till att i större utsträckning bestämma försäkringsvärde för byggnader sedan SOU 1984:37 lämnades. Om försäkringsbolag inte bestämmer för- säkringsvärde på det sätt som bestämmelsen förutsätter saknas för- utsättningar att ha den kvar. Utredningen föreslår därför att bestäm- melsen ska utgå. I 18 kap. 29–40 §§ FTL finns bestämmelser om tvångsbesiktning efter domstolsbeslut i samband med fastighetstaxering. Enligt 22 kap. 2 § 3 FTL får förvaltningsrätts beslut om tvångsbesiktning inte överklagas. Bestämmelserna infördes 1981. Med hänsyn till att möjligheten att efter domstols beslut tvångs- besiktiga fastighet i samband med fastighetstaxering aldrig har an- vänts av bör de utgå. Det medför även en ändring i 18 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar som inne- håller en domförhetsregel för sådana mål. Enligt 21 kap. 8 § FTL består förvaltningsrätten vid avgörande av mål om fastighetstaxering av en lagfaren domare, en värderingsteknisk ledamot samt två nämndemän som särskilt utsetts för att delta vid behandlingen av mål om fastighetstaxering. Detta gäller dock inte om annat följer av 18 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar. Enligt 21 kap. 10 § FTL utses nämndemännen för fastig- hetstaxeringsmålen för tiden det år då allmän fastighetstaxering äger rum av hyreshus-, industri-, elproduktions- och specialenheter till och med det år då sådan taxering sker nästa gång. En nämndeman har dock rätt att avgå . Nämndemännen i förvaltningsrätt för målen om fastighetstaxering är således särskilt utsedda och ska sitta för en period . När det gäller övriga nämndemän i förvaltningsrätt anges i 19 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar att dessa utses genom val av , utom i där det är kommunfullmäktige som förrättar valet. Av 21 § samma lag framgår att de utses . Av 17 § fjärde stycket samma lag framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska fastställa hur många nämndemän som ska finnas inom varje förvalt- ningsrätts domkrets för tjänstgöring i domstolen. Enligt 3 § förord- ning (1983:382) om antalet nämndemän i de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna fastställer förvaltnings- rätterna i , och själva hur många nämnde- män som ska finnas för tjänstgöring i förvaltningsrätten. För övriga förvaltningsrätter fastställer kammarrätten antalet nämndemän efter förslag av förvaltningsrätten. Av 5 § i förordningen framgår att det är domstolen som ska anmäla till när nämndemän ska väljas. Det kan konstateras att perioderna för de nämndemän som sär- skilt ska utses för fastighetstaxeringsmålen hos förvaltningsrätterna och de övriga nämndemännen inte överensstämmer. Perioderna för den förstnämnda kategorin av nämndemän stämmer inte heller överens med valåren. Fastighetstaxeringsmålen ingår numera i grup- pen av s.k. mängdmål hos domstolarna. Antalet mål är dock numera inte alls särskilt stort. I förvaltningsrätternas sammansättning, utom då beslut tas av en lagfaren domare ensam enligt 18 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, ingår förutom juristdomaren en värderingsteknisk ledamot som har sakkunskap i fråga om fastig- hetsvärdering. Utredningens uppfattning är att den sakkunskap som den värderingstekniske ledamoten bidrar med är tillräcklig för att avgöra fastighetstaxeringsmålen. Att därutöver ha nämndemän som utsetts särskilt för behandlingen av dessa mål anser utredningen obehövligt. Utredningen finner att de nämndemän som i övrigt in- går i förvaltningsrätternas avgöranden mycket väl kan delta även i fastighetstaxeringsmålen. Detta skulle underlätta domstolarnas admi- nistration såväl när mål ska avgöras som när nämndemän ska utses eftersom domstolarna inte behöver se till att ha särskilda nämnde- män för dessa mål. Utredningen föreslår att 21 kap. 8 och 10 §§ FTL ändras i enlighet med vad som sagts ovan. Det medför även ändringar i 19 och 21 §§ lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar som innehåller hänvisningar till sådana särskilda nämnde- män. Privatbostadsfastigheters andelar av vissa samfälligheter I 7 § första stycket lagen (2007:1398) om fastighets- avgift respektive 3 § tredje stycket lagen (1984:1052) om statlig fastighetsskatt regleras att privatbostadsfastigheters andelar av taxe- ringsvärdet på vissa samfälligheter ska räknas in i underlaget för fastighetsavgiften/skatten om samfälligheten utgör en särskild taxe- ringsenhet. Denna regel kommer genom förslaget att strykas i båda lagarna. Det medför ingen förändring i skatteuttaget eftersom Skatte- verket inte i praktiken har använt reglerna som underlag för något uttag av skatt. 4.4Förenklingar avseende indelning, beloppsgränser m.m. 4.4.1Ändrad storleksgräns för tomtmark Vid fastighetstaxeringen indelas mark i ägoslag enligt 2 kap. 4 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) (FTL). De olika ägoslagen är tomtmark, täktmark, , betesmark, produktiv skogsmark och skogligt impediment. Byggnader indelas i byggnadstyper enligt 2 kap. 2 § FTL. Byggnadstyperna är småhus, ägarlägenhet, hyres- hus, ekonomibyggnad, kraftverksbyggnad, industribyggnad, special- byggnad och övrig byggnad. De olika ägoslagen och byggnads- typerna utgör egna värderingsenheter, enheter som ska värderas för sig. Därpå följer indelning i taxeringsenheter. Taxeringsenhet är, enligt 4 kap. 1 § FTL, den egendom som ska taxeras för sig och i regel ska fastighet, det vill säga registerfastighet, utgöra taxerings- enhet. I 4 kap. FTL anges hur indelningen i taxeringsenheter ska ske och när taxeringsenhet inte ska motsvaras av en registerfastighet. Avstegen från huvudregeln, att fastighet ska utgöra taxerings- enhet, inleds med en bestämmelse om att registerfastighet ska delas upp. Uppdelning ska göras om skilda delar av en registerfastighet har olika ägare. Det vanligaste exemplet på detta är byggnad på ofri grund (byggnad å). Uppdelningen sker efter ägarförhållandena, 4 kap. 2 § FTL. Det kan här noteras att vid fastighetstaxering jämställs med ägare vissa innehavare med flera av fastighet, enligt 1 kap. 5 § FTL. Härefter kommer en bestämmelse om att registerfastigheter eller delar av registerfastigheter ska föras samman till en taxerings- enhet (sammanföring) om de ligger inom samma kommun och har samma ägare, 4 kap. 3 § FTL. Bakgrunden till indelningen i taxeringsenheter är att det är ett sätt som gör det möjligt att ta hänsyn till vad som normalt utgör objekt för överlåtelse eller upplåtelse. I förarbetena till FTL, SOU 1979:32 Fastighetstaxering 81, betänkande av fastighetstaxerings- kommitté, s. 326 f, förklarades att hänsyn främst tagits till ekono- miska enheter vid indelningen i taxeringsenheter. Där angavs föl- jande: Ekonomiska enheter är vad som normalt sett utgör objekt för överlåtel- se och upplåtelse. är registerfastigheten en sådan ekonomisk enhet, och det är naturligt att den bildar en särskild taxeringsenhet. Överlåtelse och upplåtelse kan emellertid ske av andra enheter än registerfastigheter, t.ex. markområden och byggnader. Även i dessa fall har man ansett att värderingsmöjligheterna vid fastighetstaxeringen är en grundläggande förutsättning vid bestämmandet av taxeringsenhe- ternas omfattning och att man också då bör ta hänsyn till vad som kan anses vara en ekonomisk enhet. Grundtanken att taxeringsenhet skall vara en ekonomisk enhet och lämpa sig för värdering ligger också bakom de nuvarande reglerna om uppdelning av registerfastigheter i mer än en enhet t.ex. vid skilda användningssätt, om olikheten i användnings- sättet kan hänföras till skilda områden på fastigheten. Egendom med sådant särskilt användningssätt kan oftast anses som eller jämställas med en ekonomisk enhet, som således bör taxeras för sig. Bakom reglerna om sammanföring av fastigheter och fastighetsdelar ligger samma synsätt. Om jordbruksfastigheter och delar därav gäller således att de kan slås samman om de brukas tillsammans, då sådana sambrukade delar normalt kan bedömas som ekonomiska enheter. Förutom huvudregeln att registerfastighet ska utgöra taxerings- enhet samt bestämmelserna om uppdelning och sammanföring i olika taxeringsenheter som sker med utgångspunkt i ägarförhållandena får en taxeringsenhet inte bestå av såväl skatte- och avgiftspliktig som skatte- och avgiftsfri egendom, 4 kap. 4 § FTL. Härav följer att ytterligare uppdelning av registerfastighet i taxeringsenheter kan komma att ske på denna grund eller att sammanföring inte får göras. Vidare får en taxeringsenhet bara bestå av de kombinationer av egen- dom som återges i 4 kap. 5 § FTL. De tillåtna taxeringsenhetstyper- na är småhusenhet, ägarlägenhetsenhet, hyreshusenhet, industrienhet, specialenhet, lantbruksenhet och elproduktionsenhet. Förhållandet att taxeringsenheter bara kan bestå av vissa kombinationer av bygg- nadstyper och ägoslag medför ytterligare uppdelning i taxerings- enheter för att anpassning till de angivna kombinationerna ska kunna ske. Eftersom principen bakom indelningen i taxeringsenheter är att de ska innehålla egendom som har ekonomiskt samband och som är lämplig att värdera för sig får i småhusenhet, ägarlägenhetsenhet, hyreshusenhet, specialenhet och industrienhet endast ingå egen- dom som ligger samlad och som utgör en ekonomisk enhet, 4 kap. 6 § FTL. Enligt samma paragraf ska växthus och djurstall som inte har anknytning till jordbruk eller skogsbruk bilda egen lantbruks- enhet. anger i allmänna råd om riktvärdeangivelser och grunder för taxeringen och värdesättningen av lantbruksenheter vid och senare års fastighetstaxeringar, SKV A 2010:7 avsnitt 1.4, att mindre stallbyggnad och växthus som ligger i anslutning till ett småhus och som används för att tillgodose fastighetsägarens sport- eller hobbyintresse bör räknas som komplementhus. Som redogjorts för ovan ska, enligt 4 kap. 3 § FTL, fastigheter och fastighetsdelar sammanföras och utgöra en taxeringsenhet om de har samma ägare och ligger inom samma kommun. Enligt 4 kap. 8 § FTL ska dock lantbruksenhet taxeras utifrån brukningsenheter. Det innebär att vad som administrativt och redovisningsmässigt utgör en enhet ska bilda särskilda taxeringsenheter. I förarbetena till FTL redogörs för detta, SOU 1979:32, s. 348 f. Där sägs att det främst torde vara på större gods som särskilda brukningsenheter går att urskilja. Exempelvis kan ägare driva jordbruk på en del av fastigheten eller fastigheterna medan en eller flera arrendatorer bru- kar andra avgränsade delar av egendomen. Samma sak gäller stora bolagsskogar och dylikt där de förvaltningsenheter som skogarna bestod av i princip borde anses som brukningsenheter. Indelning i taxeringsenheter sker alltså stegvis. Utgångspunkten är att fastighet utgör taxeringsenhet. Härefter finns en uppdelnings- regel med grund i ägarförhållandena. Sedan följer en sammanslag- ningsregel som också har sin grund i ägarförhållandena och slutli- gen kommer ytterligare uppdelningsregler med utgångspunkt i skatte- och avgiftspliktsförhållanden, användningssätt och beskaf- fenhet samt vad som utgör lämpliga ekonomiska enheter i 4 kap. 4– 10 §§ FTL. Som redogjorts för i föregående avsnitt överensstämmer begreppen registerfastighet och taxeringsenhet . Detsamma gäller för begreppen tomtmark och registerfastighet. Tomtmark kan vara en registerfastighet. Det kan också vara en del av en registerfastighet eller bestå av flera fastigheter eller fastighetsdelar. I 2 kap. 4 § FTL lämnas definitioner på de sju olika ägoslag som mark ska indelas i. I paragrafens första stycke anges bland annat att hänsyn inte ska tas till saneringsbyggnad eller byggnad/byggnader vars sammanlagda taxeringsvärde inte skulle uppgå till vid indelningen i ägoslag. I andra–fjärde styckena av paragrafen definieras ägoslaget tomt- mark. I andra stycket anges vad som är bebyggd tomtmark. Det är mark som upptas av småhus, ägarlägenhet, hyreshus, kraftverks- byggnad, industribyggnad, specialbyggnad eller övrig byggnad samt trädgård, parkeringsplats, upplagsplats, kommunikationsutrymme m.m., som ligger i anslutning till sådan byggnad. All mark bebyggd med byggnader vars värde sammanlagt uppgår till , utom mark bebyggd med ekonomibyggnad eller byggnad för täkts utnyttjande, indelas alltså som tomtmark. I allmänna råd om allmänna grunder för taxeringen och värdesättningen års fastighetstaxering, SKV A 2010:9 punkten 3.1, anges att mark till fastighet som upptas av bland annat industribygg- nad inte bör indelas i ägoslaget tomtmark om byggnaden är belägen och används för täkts utnyttjande. Av tredje stycket av definitionen av tomtmark framgår att mark som ligger i ett ägoskifte och är bebyggd med småhus, hyreshus, kraftverksbyggnad, industribyggnad, specialbyggnad eller övrig byggnad i sin helhet ska klassificeras som tomtmark om arealen är mindre än två hektar. Detta ska dock inte gälla om marken ska taxeras tillsammans med annan egendom enligt 4 kap. FTL. Enligt fjärde stycket ska vad som angetts om bebyggd tomtmark även gälla för fastighet som är obebyggd. Detta förutsätter dock att fastigheten får bebyggas. har i de ovan angivna allmänna råden, samma punkt, också angett att med mark till obebyggd fastighet bör avses tomtmark, som utgör självständig fastighet, om den enligt detaljplan är avsedd för bebyggelse och det inte är uppen- bart att bebyggelse inte kommer att ske samt mark som senast före taxeringsåret var bebyggd med annan byggnad än ekonomi- byggnad. Vidare anger att mark, för vilken genom- förandetiden i detaljplan gått ut, inte bör indelas som tomtmark, om den inte kan förväntas bli bebyggd från taxerings- årets ingång. Av 2 kap. 4 § tredje stycket FTL framgår att en registerfastighet i ett ägoskifte som är mindre än två hektar och som är bebyggd med annan typ av byggnad än ekonomibyggnad, eller som får bebyggas, i sin helhet ska indelas som tomtmark. Denna bestämmelse gäller dock inte om någon del av fastigheten ska taxeras tillsammans (sam- manföras) med annan egendom enligt reglerna i 4 kap. FTL. Be- stämmelsen utesluter inte att fastigheter som är större än två hektar och ligger i ett ägoskifte indelas som tomtmark i de fall då hela arealen kan anses utgöra tomtmark, jfr SOU 1979:32, s. 371 f. En sådan sammanföring som åsyftas med hänvisningen till 4 kap. FTL aktualiseras vid taxering av lantbruk. Lantbruksenhet utgörs enligt 4 kap. 5 § första stycket 7 FTL av ekonomibyggnad, åker- mark, betesmark, produktiv skogsmark och skogligt impediment. Enligt samma paragrafs andra stycke ska småhus och tomtmark för sådan byggnad som ligger på fastighet med , betesmark, produktiv skogsmark eller skogligt impediment ingå i den lant- bruksenhet som omfattar marken. Enligt 4 kap. 3 § FTL ska också fastigheter och fastighetsdelar med samma ägare inom samma kom- mun sammanföras till en taxeringsenhet. Bestämmelsen innebär att om en registerfastighet med småhus och tomtmark till småhus som är mindre än två hektar på grund av ägarförhållandena ska samman- föras med lantbruksenhet kommer även de delar av registerfastig- heten som inte utgör tomtmark att indelas i ägoslag. När det gäller värderingen av tomtmark vid fastighetstaxering så värderas denna, i fråga om tomtmark till småhus, efter sin storlek i kvadratmeter jämfört med normaltomten för aktuellt värdeområde. Här finns dock en begränsning i 1 kap. 35 c § fastighetstaxerings- förordningen (1993:1199) (FTF) som innebär att hänsyn inte tas till den areal som överstiger dubbla normaltomtens storlek. Den faktiska storleken på s.k. överstora småhustomter har således värde- ringsmässigt relativt sett liten betydelse. Tomtmark för hyreshus och ägarlägenhet värderas inte efter markens storlek utan efter bygg- rätt. Tomtmark för industribyggnad och övrig byggnad värderas efter storlek (värdet/m2) eller byggrätt. Tvåhektarsregeln ska ses som en förenklingsbestämmelse enligt vilken hänsyn inte behöver tas till mindre områden på små fastig- heter som användas för annat än trädgård, parkeringsplats och dylikt. Den får till följd att mindre bebyggda registerfastigheter, och obe- byggda som får bebyggas, inte behöver indelas i olika ägoslag som vart och ett skulle få en mycket liten areal. En byggnad som vid fastighetstaxeringen indelas som ett småhus och som till övervägande eller i vissa fall väsentlig del används, eller är avsedd att användas, som permanent- eller fritidsbostad av ägaren, eller vissa till denne närstående, är en privatbostad och fastigheten är en privatbostadsfastighet enligt 2 kap. 8 och 13 §§ inkomst- skattelagen (1999:1229) (IL). Även småhus med tillhörande tomt- mark på lantbruksenhet som används eller är avsett att användas som privatbostad utgör enligt 2 kap. 13 § IL privatbostadsfastighet. En fastighet, som inte är privatbostadsfastighet enligt ovan eller på annan grund, är enligt 2 kap. 14 § IL näringsfastighet. Småhus- enheter som ägs av andra juridiska personer än dödsbon är t.ex. alltid näringsfastigheter. Enligt 2 kap. 9 § tredje stycket IL kan dock vissa privatbostads- fastigheter på lantbruksenheter på ägarens begäran få räknas som näringsfastighet. Detta är en undantagsregel som omfattar småhus som är och har ett nybyggnadsår . Regeln har införts för att underlätta bevarandet av kulturhistoriskt intressanta mangårdsbyggnader såsom slott och herrgårdar. Ägarna av dessa byggnader får genom bestämmelsen bl.a. möjlighet att dra av utgifter för reparation och underhåll av byggnaderna i närings- verksamhet, men ska å andra sidan uttagsbeskattas för bostadsför- månen (22 kap. 4 § IL). Av 13 kap. 1 § första stycket IL framgår att med näringsverk- samhet avses förvärvsverksamhet som bedrivs yrkesmässigt, det vill säga varaktigt och med vinstsyfte, samt självständigt. Enligt 13 kap. 1 § tredje stycket IL räknas också innehav av näringsfastigheter alltid som näringsverksamhet. Det är således tillräckligt att äga en näringsfastighet för att näringsverksamhet ska bedrivas. Kraven i lagrummets första stycke om yrkesmässighet och självständighet behöver då inte vara uppfyllda. har i rättsfallet RÅ 2010 ref. 111, som gällde frågan om hästuppfödning på en mindre jordbruks- fastighet skulle betraktas som näringsverksamhet, kallat bestämmel- sen i 13 kap. 1 § tredje stycket IL för innehavsregeln. Domstolen förklarade i det aktuella målet att innehavsregeln tar sikte på in- komster och utgifter som föranleddes av själva innehavet av fastig- heten, och inte på användningen eller nyttiggörandet av tillgångar som finns på fastigheten utan att ha en omedelbar koppling till denna. I det aktuella målet fann att även om fastigheten hade en viss betydelse för hästuppfödningen så skulle uppfödningen ändå inte ingå i den näringsverksamhet i form av innehav av näringsfastighet som fastighetsägarna bedrev. En verksamhet är således inte per automatik näringsverksamhet enbart av det skälet att verksamheten bedrivs på en näringsfastig- het. Verksamhet som bedrivs på en privatbostadsfastighet kan dess- utom mycket väl klassificeras som näringsverksamhet om den är yrkesmässig och självständig enligt bestämmelserna i 13 kap. 1 § första stycket IL. Enligt 4 kap. 1 § 1 mervärdesskattelagen (1994:200) (ML) är en verksamhet yrkesmässig om den utgör näringsverksamhet enligt 13 kap. IL. Denna koppling mellan IL och ML är inte okontrover- siell, se Ds 2009:58 Mervärdesskatt för den ideella sektorn, m.m., s. 72 f. Lydelsen i ML innebär att driften av en näringsfastighet kan anses som en yrkesmässig verksamhet även om näringskriterierna i 13 kap. 1 § IL inte är uppfyllda. För att skattskyldighet till mervär- desskatt ska uppkomma krävs emellertid också att det förekommer skattepliktiga omsättningar i verksamheten.