sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — ett dokument som är resultatet av det informationsutbyte som anordnats i enlighet med artikel 13 och som upprättats för angivna verksamheter och som framför allt beskriver tillämpad teknik, aktuella utsläpp och förbrukningsnivåer, teknik som beaktats för fastställandet av bästa till- gängliga teknik samt BAT-slutsatser och eventuell ny teknik, med sär- skilt beaktande av de kriterier som anges i bilaga III. BAT-referensdokumentens viktigaste delar kallas BAT-slutsatser och antas genom kommittéförfarande. BAT-slutsatserna ska ligga till grund för fastställande av tillståndsvillkor. BAT-slutsatser defi- nieras i art. 3.12 IED som ett dokument som innehåller de delar av ett BAT-referensdokument där slutsatserna om bästa tillgängliga teknik fastställs, en beskrivning av denna, information för att bedöma dess tillämplighet, utsläppsnivåer som hänger samman med den bästa tillgängliga tekniken, kontroll som hänger samman med denna, förbrukningsnivåer som hänger samman med denna och vid behov relevanta åtgärder för avhjälpande av föro- reningsskada på platsen. Avsikten med IED är att förstärka tillämpningen av BAT. Den nya definitionen av BAT-slutsatser är central för genomförande av art. 14 och 15 IED och behöver därför införas i svensk rätt. Utgångspunk- ten är att tillståndsmyndigheten ska sätta begränsningsvärden för utsläpp som garanterar att utsläppen under normala driftsförhållan- Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt den inte är högre än de utsläppsgränser som motsvarar BAT enligt BAT-slutsatserna. Utsläppsnivåer som motsvarar BAT definieras i art. 3.13 IED som de utsläppsnivåer som erhålls under normala driftsförhållanden med användning av en bästa tillgänglig teknik eller en kombination av flera bästa tillgängliga tekniker, såsom de beskrivs i BAT-slutsatserna, ut- tryckta som ett genomsnitt , under speci- ficerade referensförhållanden. Denna nya definition är också central för genomförande av art. 14 och 15 IED. Definitionen säger dock inte något mer än vad som följer av direktivets regler om fastställande av begränsningsvärden för utsläpp. Dessa regler föreslås införas i en ny förordning kallad industriutsläppsförordningen, som enbart gäller för IED-anlägg- ningar. Det behövs därför inte en särskild legaldefinition av be- greppet. I nämnd förordning införs även en definition av BAT- slutsatser med en hänvisning till BAT-referensdokumenten. För att säkerställa att driften av en anläggning inte försämrar kvali- teten hos mark och grundvatten inför direktivet ett krav på verk- samhetsutövaren att, innan anläggningen tas i drift eller ett tillstånd uppdateras efter direktivets ikraftträdande, upp- rätta en statusrapport för att fastställa områdets föroreningsstatus. Statusrapporten är tänkt som ett praktiskt redskap som möjliggör en kvantifierad jämförelse mellan områdets status enligt beskriv- ningen i rapporten respektive efter det att verksamheten slutligt upphört. Meningen är att man ska kunna konstatera om en bety- dande ökning av föroreningen av marken eller grundvattnet har ägt rum. Statusrapport definieras i art. 3.19 IED som information om statusen i mark och grundvatten med avseende på för- orening med relevanta farliga ämnen. Denna nya definition är central för implementeringen av art. 12 och 22 IED och föreslås införas i 10 kap. 1 § . Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Utredningens bedömning: Svensk rätt uppfyller tillståndskravet enligt art. 4.1 IED. Utredningen ser inget behov av att utöka möjligheten till att meddela ett tillstånd för flera verksamhetsutövare. För att säkerställa att föroreningar förebyggs och begränsas får en anläggning enligt art. 4.1 IED inte drivas utan tillstånd. I fråga om vissa anläggningar och verksamheter som använder organiska lös- ningsmedel krävs endast ett registreringsförfarande. Denna bestäm- melse motsvaras av art. 4 i IPPC-direktivet. IPPC-direktivets bestämmelse om skyldighet att ha tillstånd är genomförd i svensk rätt genom 9 kap. 6 § jämte för- ordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd samt bilagan till denna (se prop. 1997/98:45, del 2, s. 112). De ändringar som blir nödvändiga till följd av den begränsade utvidgningen av tillämpningsområdet för s.k. IPPC-anläggningar omfattas av arbete varför hänvisning i denna del görs till verkets utredning. 3.4.1Ett tillstånd för flera anläggningar som drivs av samma verksamhetsutövare Art 4.2 IED ger medlemsstaterna möjlighet att föreskriva att ett tillstånd ska gälla för två eller flera anläggningar eller delar därav som drivs av samma verksamhetsutövare på samma plats. Bestäm- melsen, som är fakultativ, motsvarar sista meningen i art. 2.9 i IPPC-direktivet. Det är enligt svensk rätt möjligt för en verksamhetsutövare att ha ett tillstånd för flera anläggningar. Det är exempelvis vanligt när det gäller större kemiska industrier, där verksamheten bedrivs i ett Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt stort antal olika fabriker med större eller mindre tekniskt och miljömässigt samband. Det avgörande för tillståndets omfattning är att tillståndsprövning ska ske på ett sådant sätt att den samlade regleringen av utsläpp blir ändamålsenlig (se MÖD 2006:54). Någon särskild regel, motsvarande art. 4.2 IED behövs därför inte i svensk rätt. 3.4.2Ett tillstånd för delar av en anläggning som drivs av olika verksamhetsutövare Art. 4.3 IED ger medlemsstaterna möjlighet att föreskriva att ett tillstånd ska gälla för flera delar av en anläggning som drivs av olika verksamhetsutövare. Svensk rätt innehåller inte någon bestämmelse motsvarande art. 4.3 IED. Den närmaste bestämmelsen i svensk rätt finns i 16 kap. 8 § . Denna bestämmelse gör det möjligt för tillstånds- myndigheten att meddela ett gemensamt tillstånd eller skilda till- ståndsbeslut med gemensamma villkor för olika verksamhetsut- övare som bedriver olika verksamheter. Detta förutsätter dock att verksamhetsutövarna är överens samt att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormer enligt 5 kap. ökar eller att för- delar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på något annat sätt. Ansvaret för att villkor uppfylls är solidariskt. Detta innebär att var och en av verksamhetsutövarna ska se till att villkoren följs. Ett tillstånd för flera verksamhetsutövare blir ett inte alltför ovanligt resultat om en verksamhetsutövare – ofta efter det att tillståndet meddelats – bolagiserar olika underenheter. Det är inte heller ovanligt att en del av verksamheten överlåts. I sådant fall träder den nya aktören in i befintligt tillstånd i den del som rör aktuell anläggning. Hur tillståndsfrågor då ska hanteras parterna emellan får regleras i avtalet mellan dem. I allmänhet är det dock inte önskvärt att ha gemensamma tillstånd för olika verksamhets- utövare och det är sällsynt att en gemensam ansökan görs. Art. 4.3 IED är i likhet med art. 4.2 fakultativ och behöver således inte genomföras i nationell rätt. Att tillåta ett mer om- fattande gemensamt verksamhetsutövaransvar medger visserligen Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt större flexibilitet, men en sådan bestämmelse riskerar att försvåra arbetet för tillsynsmyndigheten på grund av att ansvarsförhållandet kan bli oklart. Vidare uppstår problem vid utkrävande av det straff- rättsliga ansvaret som kan följa på villkorsbrott. Utredningen ser därför inget behov av att utöka möjligheten till gemensamt verk- samhetsutövaransvar i svensk rätt. Utredningens bedömning: Svensk rätt uppfyller kraven i art. 5 IED angående samordning av tillståndsförfaranden och beaktande av uppgifter som framkommit i miljökonsekvensbeskrivningen. Art. 5 IED innehåller allmänna bestämmelser för meddelande av tillstånd och krav på samordning samt användande av uppgifter som framkommit vid tillämpning av MKB-direktivet (85/337/EEG). IED reglerar meddelande av tillstånd. Bestämmelsen motsvarar art. 8 i IPPC-direktivet. Bestämmelser om tillstånd i svensk rätt följer av 9 kap. 6 § miljö- balken samt förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälso- skydd och bilagan till denna förordning. Någon ändring i svensk rätt är således inte nödvändig för att genomföra art. 5.1 IED. Enligt art. 5.2 IED ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att se till att tillståndsvillkoren och förfarandena för med- delande av tillstånd är samordnade när flera behöriga myndigheter eller verksamhetsutövare medverkar eller flera tillstånd meddelas. Bestämmelsen ska garantera effektiviteten i det samordnade för- faringssättet. Motsvarigheten till art. 5.2 återfinns i IPPC-direktivet, art. 7. Enligt ett ej publicerat dokument producerat av DG Environment (Transposition checklist for directive 2010/75/EU on industrial emissions (integrated pollution prevention and control)) är bestäm- Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Detta är dock inte helt korrekt eftersom IED innehåller ett tillägg för krav på samordning för det fall flera verk- samhetsutövare medverkar. Direktivet ger emellertid medlems- staterna valmöjlighet att införa ett tillstånd för flera verksamhets- utövare. Det krävs följaktligen samordning endast om medlemsstaten valt att införa en sådan möjlighet i nationell lagstiftning. I svensk rätt finns bestämmelser som understryker vikten att myndigheter samarbetar för att uppnå största kostnadseffektivitet genom att undvika dubbelarbete och på bästa sätt se till att miljö- balkens syften uppnås. I 26 kap. 6 § uppställs krav på samarbete mellan myndigheter i fråga om tillsyn. Enligt 6 kap. 22 § ska myndigheter och kommuner sträva efter att sam- ordna arbete med miljöbedömningar och miljökonsekvensbeskriv- ningar. En allmän regel om skyldighet att samarbeta mellan de förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen finns även i 6 § myndighetsförordningen (2007:515). Enligt denna bestämmelse ska en myndighet verka för att genom samarbete med myndigheter och andra ta till vara de fördelar som kan vinnas för enskilda samt för staten som helhet. En annan bestämmelse som underlättar samordningen och som gör miljöprövningen mer effektiv är 21 kap. 3 § . Para- grafen anger förutsättningarna för mark- och miljödomstolarna att i ett sammanhang handlägga sådana mål och ärenden, som har samma sökande och som dessutom har ett samband med varandra. Kravet på att det ska vara samma sökande innebär att bestämmelsen inte medger handläggning av mål i en och samma rättegång när fråga är om två skilda verksamhetsutövare (beslut i mål nr M 3160-08). För att mål ska kunna handläggas gemensamt spelar det ingen roll om målen eller ärendena ska prövas av mark- och miljödomstolen som första eller som andra instans. De kan ändå prövas i ett sammanhang. Mark- och miljö- domstolen kan dessutom förbehålla sig prövningen av ett ärende som ska prövas hos en länsstyrelse eller en kommun om ärendet bör handläggas tillsammans med ett mål eller ärende som handläggs av domstolen. En gemensam prövning av frågor enligt 28 kap. om tillträde och miljöfarlig verksamhet enligt 9 kap. lämnas som exempel i Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt motiven på när en gemensam handläggning bör kunna ske (prop. 1997/98:45, del 2, s. 233). Föreligger inte processuella förutsättningar för en gemensam handläggning enligt 21 kap. 3 § kan en samordnad prövning av mål med skilda verksamhetsutövare behöva ske. Detta konstaterade i en dom i mål nr M 5482-11. I detta fall hade två bolag vart för sig ansökt om tillstånd att uppföra och bedriva gruppstation för vindkraft under ett gemensamt namn. Till ansökningarna hade bifogats en gemen- sam miljökonsekvensbeskrivning. Domstolen anförde att eftersom det var olika sökande medgavs inte handläggning av mål i en och samma rättegång. Däremot skulle en samordnad prövning ske av den gemensamma miljöpåverkan som verksamheterna orsakade. Är det fråga om två skilda verksamhetsutövare kan behovet av samordnad prövning även under vissa förutsättningar tillgodoses genom att gemensamma villkor eller tillstånd beslutas i enlighet med 16 kap. 8 § . Meddelar tillståndsmyndigheten ett gemensamt tillstånd för olika verksamhetsutövare med stöd av denna bestämmelse sker detta således genom en materiellt och pro- cessuellt samordnad prövning vid tillståndsmyndigheten. När det gäller kravet på samordnad prövning då flera verk- samhetsutövare medverkar har utredningen bedömt att det inte finns skäl för att införa en ökad möjlighet till att medge ett tillstånd för flera verksamhetsutövare enligt art. 4.3 IED (se avsnitt 3.4.2). Väljer att inte genomföra den fakultativa bestämmelsen i art. 4.3 IED krävs följaktligen inte någon uttrycklig samordnings- bestämmelse för dessa fall. Ovanstående redogörelse visar således att den svenska regleringen uppfyller direktivets krav på ett sam- ordnat förfaringssätt vid meddelande av tillstånd. Art. 5.3 IED kopplar samman MKB-direktivet (85/337/EEG) och IED genom att ställa krav på att alla relevanta uppgifter som kommit in eller slutsatser som dragits till följd av tillämpning av art. 5–7 och 9 i MKB-direktivet granskas och används när tillstånd för en ny anläggning eller för en väsentlig ändring meddelas. Nämnda artiklar i MKB-direktivet behandlar frågor om verk- samhetsutövarens skyldigheter att lämna nödvändiga uppgifter (art. 5), möjligheter för berörda myndigheter och allmänheten att Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt få yttra sig och få tillgång till uppgifter (art. 6), informations- lämning och samråd med andra medlemsstater om ett projekt kan antas medföra betydande påverkan på miljön i dessa medlemsstater (art. 7) och skyldigheten för tillståndsmyndigheten att låta allmän- heten ta del av ett motiverat beslut att bevilja eller avslå en till- ståndsansökan (art. 9). Art. 5.3 IED är, med undantag av hänvisningen till art. 9 i MKB- direktivet, identisk med art. 9.2 i IPPC-direktivet. Det innebär att bestämmelsen redan ska vara genomförd i svensk rätt. Systemet med miljökonsekvensbedömningar i svensk rätt säker- ställer att sådana uppgifter som det hänvisas till i art. 9.2 IPPC- direktivet och art. 5.2 IED granskas och används. Av 6 kap. 1 § framgår att en miljökonsekvensbeskrivning alltid ska ingå som en del i ett beslutsunderlag vid prövning av tillstånds- pliktiga verksamheter. Miljökonsekvensbeskrivningen är kopplad till tillståndsansökan även genom bestämmelsen i 22 kap. 1 § första stycket 3 om ansökans innehåll. Den prövande myndig- heten ska enligt 6 kap. 9 § ta ställning till om miljö- konsekvensbeskrivningen uppfyller kraven i 6 kap. Genom vår grundlagsskyddade offentlighetsprincip har var och en som huvudregel rätt att få ta del av relevanta handlingar i ett mål eller ärende. Bestämmelser om myndigheters och sakägares rätt till deltagande finns även i 6 kap. 4 och 5 §§ som reglerar samrådsförfarandet (se även 3 § förordningen (1998:905) om miljö- konsekvensbeskrivningar) (MKB-förordningen)). För att säkerställa att allmänheten ges tillfälle att ta del av miljökonsekvensbeskriv- ningar och ges tillfälle att yttra sig uppställs i 6 kap. 8 § krav på kungörelse (se även 12 § MKB-förordningen). Bestämmelser om kungörelse av tillståndsansökan finns i 19 kap. 4 § 1 och 22 kap. 3 § . Tillståndsansökan och miljökonsekvens- beskrivningen ska även hållas tillgängliga för allmänheten, som också ska beredas tillfälle att yttra sig över dessa innan målet eller ärendet prövas. Domstolarna respektive prövande myndigheter har en skyldighet att se till att målen och ärendena är tillfredsställande utredda för att säkerställa att verksamheten uppfyller miljölagstiftningens krav- regler (22 kap. 11 § andra stycket som omfattar mark- Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Denna s.k. officialprövning säkerställer också fullt ut genomförandet av art. 5.2 IED (prop. 1997/98:45, del 1 s. 295). Möjligheter för myndigheter och allmänheten att få komma till tals erbjuds också genom regler om myndigheters och domstolars skyldighet att i vissa fall hålla sammanträde eller huvud- förhandling (19 kap. 4 §, 22 kap. 16 § och 23 kap. 6 och 9 §§ miljö- balken). Vad gäller frågan om information vid gränsöverskridande verk- ningar stadgar 6 kap. 6 § skyldighet för en ansvarig myndighet i att informera motsvarande myndighet i ett grannland om en verksamhet eller åtgärd, som kan vålla en bety- dande miljöpåverkan där. Den ansvariga myndigheten i är enligt 9–10 §§ MKB-förordningen . Verket ska enligt dessa bestämmelser fullgöra skyldigheter enligt bl.a. art. 7 MKB-direktivet, art. 18 IPPC-direktivet och Esbokonven- tionen. 10 § första stycket 6 i MKB-förordningen behöver ändras genom att hänvisning i stället ska ske till art. 26 IED (se avsnitt 4.14). Statliga myndigheter som får kännedom om en verksamhet eller åtgärd som kan antas medföra en betydande miljöpåverkan i ett annat land ska enligt 11 § MKB-förordningen underrätta Natur- vårdsverket om detta. ska, förutom att informera det andra landets ansvariga myndighet om verksamheten eller åtgärden, även ge den berörda staten och den allmänhet som berörs där möjlighet att delta i ett samrådsförfarande om tillståndsansökan och miljökonsekvensbedömningen. Sammanfattningsvis kan konstateras att det svenska regelverket innehåller bestämmelser som motsvarar art. 5.2 IED varför någon författningsändring inte krävs. Utredningens bedömning: Enligt svensk rätt är det möjligt att meddela generella föreskrifter i stället för att fastställa skyldig- heter vid en individuell tillståndsprövning. Några författnings- ändringar föreslås därför inte i detta avsnitt. 2 Beträffande utredningsskyldigheten för Mark- och se NJA 2010 s. 690. Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Art. 6 IED ger medlemsstaterna möjlighet att fastställa skyldig- heter för anläggningar, förbränningsanläggningar, avfallsförbrän- ningsanläggningar och samförbränningsanläggningar i form av generella föreskrifter. Detta gäller under förutsättning att det inte påverkar skyldigheten att inneha ett tillstånd i enlighet med direk- tivet. Bestämmelsen motsvarar art. 9.8 i IPPC-direktivet. I svensk rätt har regeringen genom 9 kap. 5 § givits ett bemyndigande att utfärda generella föreskrifter för att skydda människors hälsa och miljön samt för att uppfylla inter- nationella åtaganden. För att föreskriftsrätten ska kunna delegeras vidare till myndighet fordras att det föreligger särskilda skäl. Med stöd av 12 kap. 8–10 §§ har generella föreskrifter ut- färdats för jordbruksverksamheter, som berör djurhållande anlägg- ningar enligt punkten 6.6 i bilaga I till IED. Direktivets art. 17 reglerar medlemsstaternas möjlighet att föreskriva generella bindande regler för de verksamheter som förtecknas i bilaga I. För en mer utförlig redogörelse om möjligheten att utfärda generella före- skrifter enligt svensk rätt hänvisas till avsnitt 4.7. Föreskrifter meddelade med stöd av 9 kap. 5 § har giltighet framför beslut av individuell karaktär, om föreskrifterna är strängare. En föreskrift bryter alltså igenom ett tillstånds rättskraft. Detta framgår av 24 kap. 1 § första stycket fjärde meningen miljö- balken. Som en konsekvens av detta har det införts en möjlighet att få dispens från föreskriften. Detta regleras i den förordning i vilken föreskriften finns införd. Föreskrifter för jordbruket meddelade med stöd av 12 kap. ingår inte i uppräkningen i 24 kap. 1 § . I utredningens uppdrag ingår att överväga om även föreskrifter meddelade med stöd av 12 kap. ska bryta igenom ett tillstånds rättskraft (se avsnitt 6.8.2). Utredningens bedömning: De svenska reglerna lever upp till de krav som ställs i direktivet avseende krav på underrättelse och vidtagande av åtgärder vid tillbud eller olyckor. Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt Art. 7 IED reglerar verksamhetsutövarens underrättelseskyldighet vid tillbud eller olyckor samt verksamhetsutövarens skyldighet att vidta åtgärder för att begränsa miljökonsekvenserna och för att förhindra ytterligare tillbud eller olyckor. Tillämpningen av bestäm- melsen begränsas av att det ska röra sig om tillbud eller olyckor som påverkar miljön i betydande grad. Utan att det påverkar tillämpningen av miljöansvarsdirektivet (2004/35/EG) ska medlems- staterna i sådana fall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att verksamhetsutövaren a) underrättar den behöriga myn- digheten, b) vidtar åtgärder och c) vidtar alla lämpliga kompletterande åtgärder som den behöriga myndigheten anser vara nödvändiga för att begränsa miljökonsekvenserna och för att för- hindra eventuella ytterligare tillbud eller olyckor. Art. 7 är baserad på art. 14 b) i IPPC-direktivet, men IED inne- håller en del ändringar, bl.a. krav på att vidta åtgärder. Bestämmelsen fanns inte med i kommissionens ursprungliga för- slag utan kom till på förslag av rådet (politisk överenskommelse 11320/09). 3.7.1Krav på omedelbar underrättelse I händelse av en olycka som påverkar miljön i betydande grad ska verksamhetsutövaren enligt art. 7 a) IED underrätta den behöriga myndigheten. Direktivets krav på att verksamhetsutövaren ska under- rätta den behöriga myndigheten är redan genomfört i svensk rätt genom bestämmelsen i 6 § andra stycket förordningen (1998:901) om verksamhetsutövares egenkontroll (egenkontrollförordningen). Den uppgiftsskyldighet som åläggs verksamhetsutövaren enligt denna bestämmelse kompletteras även av bestämmelserna i 10 kap. 12–13 §§ avseende allvarliga miljöskador. Vidare effektiviseras kraven på verksamhetsutövaren att lämna nödvändiga uppgifter genom straffbestämmelser. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att lämna tillsyns- myndigheten de uppgifter som krävs enligt egenkontrollförordningen Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt och bestämmelserna i 10 kap. döms för försvårande av miljökontroll med stöd av 29 kap. 5 § . Vid åsidosättande av 6 § egenkontrollförordningen fanns tidigare en möjlighet för tillsynsmyndigheten att ta ut miljösanktionsavgifter med stöd av 30 kap. jämte förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter. fastställde med stöd av dessa bestämmelser miljösanktionsavgift för underlåtenhet att under- rätta tillsynsmyndigheten vid driftstörningar, vilka hade orsakat lukt- olägenheter i omgivningen (MÖD 2003:33). Hänvisningen till 6 § egenkontrollförordningen är dock borttagen genom en ändring av bilaga till förordningen om miljösanktionsavgifter (SFS 2006:1300). Ändringen motiverades av att det inte är lämpligt att ha miljö- sanktionsavgift för en typ av överträdelser som innefattar någon form av bedömning. Överträdelser är i stället sanktionerade med stöd av 29 kap. 5 § 2 . Miljörätten är ett rättsområde inom vilket den enskildes upp- giftsskyldighet och egenkontroll är viktiga förutsättningar för att systemet ska fungera. Detta konstaterade i rättsfallet MÖD 2004:64. Domstolen tog i detta fall ställning till om ett föreläggande att inmäta en täkt stred mot rätten att enligt art. 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna () förhålla sig passiv då misstanke om brott föreligger. Enligt Miljö- överdomstolen bör avsteg från skyldigheten att medverka i utred- ningar endast undantagsvis komma ifråga och då endast i den mån detta är betingat av de hänsyn som måste tas till kraven på en rätts- säker process i brottmål. Eftersom föreläggandet i det aktuella fallet inte var förenat med vite ansåg att det inte stred mot art. 6 (se en utförlig redogörelse för förhållandet mellan uppgiftsskyldigheten och rätten att vara passiv, SOU 2004:37, s. 293 ff.). Sammanfattningsvis lever de svenska reglerna upp till de krav som ställs i direktivet avseende krav på underrättelse vid tillbud eller olyckor. Genomförande av kapitel I IED i svensk rätt 3.7.2Krav på vidtagande av åtgärder för att begränsa miljökonsekvenserna m.m. Inträffar en olycka som påverkar miljön i betydande grad ställer art. 7 b) IED krav på verksamhetsutövaren att vidta åtgärder för att begränsa miljökonsekvenserna och för att förhindra eventuella ytterligare tillbud eller olyckor.