sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — Innehållet i villkorligt fängelse bör med andra ord kunna differentieras i förhållande till fängelsestraf- fets längd. Enligt vår bedömning kan villkorligt fängelse förses med ett verkställighetsinnehåll som det skapas förutsättningar för differentiering och straffmätning inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet, om det ges möjlighet att förena straffet med tilläggs- sanktioner av olika ingripandegrad. Det innebär att domstolen när den beslutar att ett fängelsestraff ska vara villkorligt före- skriver att den dömde , utöver att avhålla sig från fortsatt brottslighet, ska fullgöra en tilläggssanktion. Tilläggssank- tionerna kan utgöras av sådana inslag som redan finns i nuvarande påföljdssystem, som t.ex. övervakning, samhällstjänst, vård- och behandlingsföreskrifter samt kontraktsvård, men även nya inslag kan komma ifråga. Sammantaget finner vi att villkorligt fängelse som huvudregel bör förenas med en eller flera tilläggssanktioner, och att villkor- ligheten i det villkorliga fängelsestraffet – utöver ett krav på lag- lydnad – bör bestå i att den dömde fullgör den eller de tilläggssanktioner som beslutats. Det finns dock redan här anledning att anmärka att det i vissa situationer bör finnas möjlighet att avstå från att förena ett villkor- ligt fängelsestraff med någon tilläggssanktion. En sådan situation kan vara när den tilltalade har varit häktad eller på annat sätt frihetsberövad med anledning av misstanke om brott som prövas genom den aktuella domen. En annan situation är om det på grund av omständigheter hänförliga till den tilltalades personliga förhållanden eller av andra tungt vägande skäl framstår som uppen- bart oskäligt att förena det villkorliga fängelsestraffet med en tilläggs- sanktion. Däremot bör inte – vilket enligt förarbetena till dagens lagstiftning anges som ett möjligt skäl mot att förena en villkorlig dom med dagsböter6 – det förhållandet att den tilltalade döms att betala skadestånd på grund av brottet kunna utgöra skäl mot att förena det villkorliga fängelsestraffet med en tilläggssanktion. Vi återkommer till dessa frågor i avsnitt 9.5.12 och 9.5.13 samt i 1987/88:120 s. 104, se även rättsfallet NJA 1992 s. 470. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse författningskommentaren, avsnitt 1.2, se kommentaren till 31 kap. 5 och 12 §§ BrB. I avsnitt 9.5.2 övervägs vilka inslag inom ramen för de nuvaran- de påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn som bör kunna komma i fråga som tilläggssanktioner vid villkorligt fängelse samt om intensivövervakning med elektronisk kontroll (IÖV eller elek- tronisk fotboja) bör övergå från att vara en verkställighetsform för kortare fängelsestraff till att bli en tilläggssanktion vid villkorligt fängelse. I övrigt övervägs tilläggssanktionernas innehåll och närmare utformning samt frågan om det bör föras in några nya inslag i på- följdssystemet i kap. 11. Frågan om hur straffmätningen inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet bör gå till och hur olika tilläggssank- tioner ska viktas mot varandra behandlas närmare i avsnitt 9.5.3– 9.5.10. Vårt förslag: Prövotiden för villkorligt fängelse ska enligt huvud- regeln vara . Prövotiden ska börja löpa från den dag då domen vinner laga kraft mot den dömde i påföljdsdelen. Undantag görs dock om det villkorliga fängelsestraffet förenas med kontraktsvård, då prövotiden ska börja löpa för dom. En utgångspunkt för vårt arbete är att påföljdssystemet ska vara präglat av humanitet. Det är därmed av vikt att den dömde inom rimlig tid efter en lagakraftvunnen dom når den tidpunkt då han eller hon får anses ha sonat sitt brott. Prövotiden för villkorligt fängelse bör därför inte vara längre än vad som behövs för att det villkorliga fängelsestraffet ska uppfattas som en trovärdig påföljd och för att detta ska kunna verkställas på ett ändamålsenligt sätt. måste beaktas att laglydnad ska ut- göra en del av villkorligheten i det villkorliga fängelsestraffet. Prövotiden kan därmed inte vara alltför kort, eftersom kravet på laglydnad i så fall skulle tappa sin reella mening. En förutsättning för att villkorligt fängelse ska anses tillräckligt ingripande för att ersätta ett ovillkorligt fängelsestraff, bör vara att Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse prövotiden är så lång att den i vart fall täcker in den tid inom vilken risken för återfall i brott bedöms vara som störst och toleransen mot ny brottslighet därmed får anses vara som minst. Dess- utom bör prövotiden alltid vara så lång att övriga villkor för verk- ställigheten, dvs. de tilläggssanktioner som det villkorliga fängelse- straffet förenas med, hinner fullföljas före prövotidens utgång. Vi har övervägt om domstolen bör ges möjlighet att straffmäta prövotiden i förhållande till det villkorliga fängelsestraffets längd, eller om det i lag bör föreskrivas olika prövotider beroende på hur långa straff som dömts ut. Vad som talar för en sådan differentierad prövotid är att ingripandegraden i det villkorliga fängelsestraffet då i större utsträckning skulle kunna ställas i proportion till brotts- lighetens allvar. Ett system med olika prövotider beroende på fängelsestraffets längd skulle dock bli mindre enhetligt och svårare att tillämpa. Det skulle dessutom sannolikt framstå som mindre förutsebart för den dömde. Vi har därför stannat vid att det är mest ändamålsenligt att i lag föreskriva en fast prövotid, vilken ska gälla i princip oavsett hur långt det villkorliga fängelsestraffet är. Behovet av straffmätning av det villkorliga fängelsestraffet får i stället tillgodoses genom valet av tilläggssanktion, se avsnitt 9.5 nedan. Som utvecklas närmare i avsnitt 9.4 bör det enligt vår bedöm- ning främst bli aktuellt att besluta att fängelsestraff som är kortare än ska vara villkorliga. Avsikten är dock att villkorligt fängelse under vissa förutsättningar ska kunna komma i fråga även vid längre strafftider. En sådan situation är om det villkorliga fängelsestraffet kan förenas med en kontraktsvård som är i huvudsak lika ingripan- de som det ovillkorliga fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut. För att täcka de mer vanligt förekommande situationerna och dessutom ge det villkorliga fängelsestraffet en tillräcklig tyngd och trovärdighet som det skapas förutsättningar för att tilläggs- sanktionerna ska kunna fullgöras , föreslår vi att prövotiden som huvudregel ska vara . I undantagssituationer bör det, som utvecklas i avsnitt 9.4.4, finnas möjlighet att besluta att fängelsestraff som är längre än ska vara villkorliga. I sådana fall bör prövotidens längd motsvara längden på det villkorliga fängelsestraffet. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Enligt nuvarande reglering i 27 kap. 3 § andra stycket BrB räknas prövotiden för villkorlig dom från det att domen såvitt avser på- följd genom nöjdförklaring eller på annat sätt vinner laga kraft mot den dömde. Prövotidens inledning vid skyddstillsyn är i stället kopplad till övervakningstiden, som enligt 28 kap. 5 § BrB börjar löpa för domen om inte domstolen beslutar något annat. Denna ordning infördes och motiverades då med att det är angeläget att övervakningen efter en dom på skyddstillsyn kommer igång skyndsamt med hänsyn till att risken för återfall är särskilt stor i början av övervakningstiden. Det antogs också i många fall vara så att den dömde är särskilt behandlingsmotiverad i omedelbar anslut- ning till domstolsförhandlingen och påföljdsvalet. Den försening av igångsättandet av övervakningen med som upp- står till följd av att man måste avvakta att domen vinner laga kraft ansågs därför vara till nackdel för påföljdens effektivitet. Det indi- vidualpreventiva önskemålet om att snabbt kunna sätta in övervak- ningsåtgärder ansågs i många fall väga tyngre än den dömdes intresse av att inte behöva underkasta sig något på grund av domen innan den vunnit laga kraft.7 Villkorligt fängelse ska enligt vårt förslag ersätta såväl villkorlig dom som skyddstillsyn. De inslag som ryms inom dessa påföljder – däribland olika former av övervakning – ska i stället kunna före- skrivas som tilläggssanktioner till villkorligt fängelse. Vid bestäm- mandet av när prövotiden för ett villkorligt fängelsestraff ska inledas finns det därför anledning att beakta de skäl som anfördes till stöd för att låta prövotiden för skyddstillsyn börja löpa för domen. Att verkställigheten av ett villkorligt fängelsestraff inleds efter domen har visserligen goda skäl för sig, inte minst när påföljden har ett mer behandlingsinriktat innehåll. Av rätts- säkerhetsskäl bör dock som grundläggande princip gälla att ingen ska behöva påbörja verkställigheten av en påföljd innan domen såvitt avser just påföljden har vunnit laga kraft mot honom eller henne. Alla påföljder som verkställs i frihet bygger i någon mening på att den dömde medverkar till verkställigheten. Det framstår då som rimligare att den som inte godtar domstolens bedömning utan överklagar inte blir skyldig att efterleva domen förrän den har vunnit 1982/83:85 s. 98 f. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse laga kraft mot honom eller henne. En sådan ordning framstår dess- utom som mer pedagogiskt och lättare att hantera för Kriminal- vården som verkställande myndighet. Om prövotiden börjar löpa direkt för domen, upp- står dessutom en risk för att en stor del av påföljden hinner verk- ställas innan högre rätt har prövat påföljdsfrågan. Detta utgör inte bara ett rättssäkerhetsproblem för den dömde, som kan komma att frikännas eller ådömas en lindrigare påföljd av högre rätt, utan inne- bär också att överrätterna riskerar att begränsas i sin prövning av påföljdsfrågan. Mot bakgrund av det nu anförda gör vi bedömningen att prövo- tiden för villkorligt fängelse bör börja löpa från den dag då domen vinner laga kraft mot den dömde i påföljdsdelen. Om den dömde själv önskar att verkställigheten ska komma igång snabbare, bör det dock finnas möjlighet för honom eller henne att förklara sig nöjd med det villkorliga fängelsestraffet och på så sätt åstadkomma en lagakraftvunnen dom. Det är därmed angeläget att det utformas rutiner som innebär att det blir enkelt för den dömde att meddela nöjdförklaring. Se närmare om nöjdförklaring i författningskom- mentaren, avsnitt 1.2 och 1.18, se kommentaren till 38 kap. 1 § BrB och 1 kap. 4 § lagen om villkorligt fängelse. Det förhållandet att prövotiden börjar löpa först när domen vinner laga kraft mot den dömde i påföljdsdelen innebär att den dömde inte kan åläggas att påbörja verkställigheten av den tilläggssanktion som det villkorliga fängelsestraffet förenats med före det att tiden för att överklaga domen har löpt ut eller att han eller hon har med- delat nöjdförklaring. Att prövotiden inte har börjat löpa bör dock inte hindra att ny brottslighet, som begås efter en dom till vill- korligt fängelse men före det att den domen vunnit laga kraft mot den dömde, beaktas som ett återfall och därmed utgör skäl för en strängare påföljdsbestämning för den nya brottsligheten. Vi åter- kommer till denna fråga i avsnitt 10.3.2 och 10.4.3. Det bör göras undantag från bestämmelsen om att verkställig- heten av ett villkorligt fängelsestraff ska påbörjas först när domen i påföljdsdelen har vunnit laga kraft mot den dömde när det villkor- liga fängelsestraffet förenas med kontraktsvård. Som framgår av våra överväganden i avsnitt 9.5.10, 10.4.6 och 11.9 är kontraktsvård avsett att tillämpas för personer med allvarliga missbruksproblem som är i behov av omfattande behandlingsinsatser för att komma ifrån sitt missbruk. När villkorligt fängelse förenas med kontrakts- vård bör därför vården inledas så snart det är möjligt. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse att den tilltalade – på samma sätt som – i mål där kontrakts- vård döms ut ofta kommer att vara häktad på grund av att det finns risk för fortsatt brottslighet. Denna risk är i många fall särskilt stor just på grund av missbrukssituationen. Dagens ordning, där häkt- ning vid domen kan övergå i ett omhändertagande av den kon- traktsvårdsdömde fram till dess att domen vinner laga kraft – vilket vi i sig anser är en utmärkt ordning att hantera missbruksrelaterade återfallssituationer – förutsätter att verkställigheten av kontrakts- vården påbörjas i omedelbar anslutning till domen. Vid kontrakts- vård torde inte heller den tilltalade komma att överklaga domen i lika stor utsträckning som när villkorliga fängelsestraff förenas med andra tilläggssanktioner, eftersom kontraktsvård förutsätter att det finns en på förhand uppgjord plan som den tilltalade har förbundit sig att följa (se avsnitt 11.9). Det bör därför finnas möjlighet att direkt efter domen överföra den som döms till kontraktsvård till det behandlingshem där vården ska inledas, utan avvaktan på laga kraft. Prövotiden för villkorligt fängelse som förenas med kon- traktsvård bör därmed börja löpa för dom. Vi utvecklar denna fråga i författningskommentaren, avsnitt 1.2, se kommen- taren till 27 kap. 7 § BrB. 9.4Förutsättningarna för att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt Vår bedömning: Som utgångspunkt bör gälla att det i största möjliga utsträckning ska beslutas att fängelsestraff ska vara vill- korliga. Vårt förslag: Avgörande för om rätten ska kunna besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt ska i första hand vara det ut- mätta fängelsestraffets längd, dvs. brottslighetens straffvärde re- ducerat med eventuella billighetsskäl och hänsynstagande till den tilltalades ungdom. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Villkorligt fängelse bör användas i så stor utsträckning som möjligt Fängelse som verkställs i anstalt innebär att den dömde berövas friheten att vistas fritt i samhället och är därmed den mest ingri- pande straffrättsliga reaktion som kan komma i fråga i ett samhälle som inte tillåter kroppsstraff eller dödsstraff. En allmän utgångs- punkt för våra överväganden, vilken också anges i våra direktiv, är att användningen av fängelse i anstalt ska minska. Vi gör därför be- dömningen att det i största möjliga utsträckning ska beslutas att fängelsestraff ska vara villkorliga. För att detta syfte ska vara möjligt, krävs dock att ett villkorligt fängelsestraff kan ges ett sådant inne- håll att ingripandegraden står i rimlig proportion till brottslighetens allvar. Det förhållandet att det beslutas att ett fängelsestraff ska vara villkorligt, och därmed inte behöver verkställas i anstalt, utgör en privilegiering i förhållande till det fängelsestraff i anstalt som annars hade dömts ut. För att trovärdigheten för påföljdssystemet ska kunna upprätthållas krävs att inte varje brott på fängelsenivå leder till en sådan privilegiering. Det måste med andra ord finnas en gräns vid vilken brottsligheten får anses vara så allvarlig att det saknas förutsättningar för ett villkorligt fängelsestraff. För att systemet ska vara rimligt förutsebart och tydligt, bör det finnas relativt klara riktlinjer för var denna gräns går. Betydelsen av brottslighetens allvar Avgörande för när det ska kunna komma i fråga att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt bör enligt vår bedömning vara i vilken utsträckning det – generellt sett – finns möjlighet att förse ett villkorligt fängelsestraff med ett tillräckligt ingripande verk- ställighetsinnehåll. Det system som vi föreslår innebär att villkor- ligt fängelse ska förenas med en tilläggssanktion (se avsnitt 9.3.1 ovan). Som framgår närmare av avsnitt 9.5 ska tilläggssanktionen vara mer ingripande ju längre det villkorliga fängelsestraffet är. Även om avsikten inte är att det villkorliga fängelsestraffet genom valet av tilläggssanktion ska bli lika ingripande som ett fängelse- straff i anstalt, så bör en förutsättning för villkorligt fängelse vara att det finns möjlighet att förena straffet med en tilläggssanktion som innebär att den straffrättsliga reaktionen blir tillräckligt in- Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse gripande för att på ett trovärdigt sätt svara mot den begångna brotts- ligheten. Så bör anses vara fallet upp till en viss straffnivå. Bedömningen av huruvida det finns förutsättningar för att be- sluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt bör därför i första hand grunda sig på brottslighetens allvar, dvs. Fängelsestraffets längd bör vara utgångspunkten för om det finns förutsättningar för villkorligt fängelse Som utgångspunkt bör alltså gälla att brottslighetens straffvärde ska avgöra hur allvarlig brottslighet som kan föranleda ett vill- korligt fängelsestraff. En sådan utgångspunkt är också förenlig med nuvarande ordalydelse i påföljdsvalsregeln i 30 kap. 4 § BrB, där det föreskrivs att rätten som skäl för fängelse ska beakta bl.a. brotts- lighetens straffvärde. I samma bestämmelse anges emellertid också att rätten vid val av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omstän- digheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och därvid beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. I 29 kap. 5 § BrB anges ett antal omständigheter som rätten, utöver brottslighetens straffvärde, ska beakta i lindrande riktning vid straffmätningen. Omständigheterna är av skiftande slag, men de är alla hänförliga till gärningsmannens person eller till hans eller hennes handlande efter brottet. Grundtanken bakom dessa s.k. billighetsskäl är att det vid sidan av straffvärdet finns en rad olika omständigheter som är av ett sådant slag att det skulle framstå som orättfärdigt om de inte beaktades vid påföljdsbestämningen.8 I vårt uppdrag ingår att se över innehållet i billighetsskälen. Våra över- väganden i det avseendet presenteras i kapitel 17. Det antal månader eller år fängelse som blir resultatet när brotts- lighetens straffvärde reduceras med hänsyn till förekomsten av billighetsskäl brukar ibland benämnas dess straffmätningsvärde.9 Straffmätningsvärdet påverkas – förutom av billighetsskälen – av bestämmelsen i 29 kap. 7 § BrB, som föreskriver att den tilltalades ungdom ska beaktas särskilt vid straffmätningen. Regleringen i 29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § BrB innebär att billig- hetsskälen kan påverka både straffmätningen – dvs. längden av ett utdömt fängelsestraff – och påföljdsvalet. Även i ett reformerat system bör det finnas möjlighet att vid straffmätningen utöver straff- 1987/88:120 s. 47. 9Se t.ex. Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 37. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse värdet ta hänsyn till omständigheter av sådant slag som anges i 29 kap. 5 § BrB. Frågan är dock på vilket sätt sådana s.k. billighetsskäl ska beaktas i ett system med villkorligt fängelse. Som anförts i det före- gående är det vår avsikt att det ska ske en straffmätning inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet, genom att detta förenas med tilläggssanktioner vars ingripandenivå är högre ju allvarligare brotts- ligheten är. Frågan om det är straffvärdet eller det med billighets- skälen reducerade straffvärdet, straffmätningsvärdet, som ska vara avgörande för påföljdsbestämningen kommer därmed att få betydelse inte bara för frågan om det finns förutsättningar att besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt, utan också vid bedömningen av vilken tilläggssanktion det villkorliga fängelsestraffet ska förenas med. Det påföljdssystem med villkorligt fängelse som vi förespråkar innebär att rätten ska mäta ut ett fängelsestraff i alla fall där på- följden inte bedöms kunna stanna vid ett rent bötesstraff. Det fängelsestraff som mäts ut bör vara lika långt oavsett om det be- slutas att det ska vara villkorligt eller inte. Av detta följer att det bör vara straffmätningsvärdet som utgör utgångspunkten för straffmät- ningen inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet. Rätten bör alltså först fastställa brottslighetens straffvärde och sedan avgöra hur långt straffet blir med beaktande av eventuella billighetsskäl. Därefter får det beslutas om tilläggssanktioner med hänsyn till läng- den på det fängelsestraff som mätts ut. Nästa fråga är om straffmätningsvärdet också ska vara avgöran- de för möjligheten att över huvud taget besluta att ett fängelsestraff ska vara villkorligt. Avgörande för denna fråga är hur man bör se på den övre gränsen för villkorligt fängelse. Som beskrivits närmare i avsnitt 4.4.4 har det med nuvarande reglering i 29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § BrB rått delade uppfattningar om huruvida straffvärdet eller straffmätningsvärdet bör vara styran- de för tillämpningen av den s.k. ettårspresumtion som anses utgöra riktlinje för när en frivårdspåföljd kan dömas ut i stället för ett fängelsestraff. Såvitt avser beaktandet av den tilltalades ungdom har det sedan Högsta domstolens dom i rättsfallet NJA 2000 s. 314 stått klart att det är straffvärdet med avdrag för den s.k. ungdoms- reduktionen som avgör om ettårspresumtionen är tillämplig. Bl.a. med stöd av detta rättsfall har det gjorts gällande att billighetsskälen bör beaktas på samma sätt som bestämmelsen om ungdomsreduk- tion, dvs. att utgångspunkten för tillämpningen av ettårspresum- tionen bör vara straffvärdet efter reduktion för förekomsten av Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse billighetsskäl, eller med andra ord straffmätningsvärdet. Som be- skrivs i avsnitt 4.4.4 synes dock Högsta domstolens resonemang i rättsfallet NJA 2008 s. 359 ge uttryck för en något annorlunda upp- fattning. På motsvarande sätt kan frågan om det är straffvärdet eller det med billighetsskäl reducerade straffvärdet, dvs. straffmätnings- värdet, som ska avgöra om det kan beslutas att ett fängelsestraff ska vara villkorligt betraktas på olika sätt. Ett synsätt är att det bör beslutas att fängelsestraff som under- stiger en viss längd ska vara villkorliga, eftersom det upp till den nivån finns tilläggssanktioner som är tillräckligt ingripande för att det villkorliga fängelsestraffet på ett trovärdigt sätt ska kunna er- sätta ett ovillkorligt fängelsestraff. Enligt denna förklaringsmodell blir systemet rättvist som den nuvarande tröskeleffekten kring ettårsgränsen minskar genom att fängelsestraff upp till den gräns där ett ovillkorligt fängelsestraff anses nödvändigt ersätts med villkorligt fängelse som förenas med mer ingripande tilläggs- sanktioner ju längre fängelsestraffet är. Med ett sådant resonemang är det naturligt att det är straffmätningsvärdet som bör avgöra när villkorligt fängelse ska kunna komma i fråga. Ett alternativt sätt att resonera är att det bör råda en presumtion mot villkorligt fängelse om straffvärdet för brottsligheten överstiger en viss nivå, eftersom endast ett ovillkorligt fängelsestraff kan anses utgöra en trovärdig och tillräckligt ingripande påföljd vid ett så högt straffvärde. Med ett sådant resonemang finns det inte anled- ning att ge större utrymme för att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt för att det föreligger sådana billighetsskäl som består i någon form av sanktionskumulation.10 Det förhållandet att den tilltalade utvisas, får egendom förverkad, ska betala sanktionsavgifter eller blir avskedad till följd av brottet skulle därmed inte påverka möjligheten att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt, utan i stället leda till en förkortning av fängelsestraffets längd. Om det däremot framstår som oskäligt att döma ut ett ovillkorligt fängelse- straff på grund av omständigheter hänförliga till den tilltalades person, t.ex. att han eller hon lider av en allvarlig kroppsskada eller sjukdom, skulle det vara möjligt att anse presumtionen bruten och besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Denna förklarings- modell leder till att straffvärdet, och inte straffmätningsvärdet, bör utgöra utgångspunkten för möjligheten att besluta att fängelse- 10 Se närmare om begreppet sanktionskumulation i avsnitt 17.3.3. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse straffet ska vara villkorligt.