sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — Av 4 § förordningen (1977:178) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom framgår att en framställning om verkställighet i ska vara avfattad på danska, norska eller svenska, eller annars åtföljd av en översättning till svenska eller engelska. Dessa krav är förenliga med konventionen under förutsättning att en förklaring lämnas i enlighet med punkt 3. Vid tillträdet till konvention avgav en förklaring om att en framställning ställd till enligt konventionen ska vara avfattad på svenska, danska, norska eller engelska eller vara åtföljd av en översättning till något av dessa språk. En sådan förklaring bör lämnas även i samband med tillträdet till konvention. Det kan påpekas att lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål inte generellt accepterar ansökningar på engelska. Detta har dock inte ansetts utgöra något problem . Vi bortser därför från den omständigheten här. Av artikel 36 framgår att det inte är tillåtet att kräva att handlingar ska legaliseras. I svensk rätt ställs inte några sådana krav i fråga om vare sig internationell rättslig hjälp i brottmål eller internationell verkställighet. I artikel 37 finns bestämmelser om vad en framställning om samarbete ska innehålla och i artikel 38 anges vad som gäller om en framställning är ofullständig. Dessa bestämmelser är oförändrade i förhållande till konvention och behöver inte behandlas närmare här. Om den anmodade parten får mer än en framställning beträffande säkerhetsåtgärder eller verkställighet av förverkandebeslut gällande samma person eller egendom, ska detta enligt artikel 39 inte hindra parten från att handlägga de framställningar som innebär att säkerhetsåtgärder ska vidtas. Om fråga är om flera framställningar om förverkande ska den anmodade parten överväga att samråda med de ansökande parterna. I de fall interimistiska åtgärder begärs av mer än en part får således ta kontakt med de berörda staterna. Detta gäller redan till följd av konvention. Lagändringar är därför inte nödvändiga. Om en begäran om samarbete helt eller delvis vägras, verk- ställighet skjuts upp eller om villkor ställs upp för samarbetet måste den anmodade staten ange skälen för sitt beslut (artikel 40) samt underrätta den ansökande parten om att beslutet har fattats (artikel 41 c). I de fall en ansökan om internationell rättslig hjälp kan bifallas endast delvis eller under vissa villkor, ska enligt 2 kap. 9 § lagen om internationell rättslig hjälp den ansökande staten under- rättas om de hinder som finns och ges tillfälle att yttra sig eller komplettera eller ändra ansökan. Dessa regler överensstämmer med förverkandekonventionen. Artikel 42 innehåller ett s.k. specialitetsförbehåll. En part kan enligt punkt 1 ställa som villkor för verkställighet att upplysningar eller bevismaterial som den samlat in inte utan dess samtycke får användas eller vidarebefordras av den ansökande partens myndig- heter för andra utredningar eller rättsliga förfaranden än sådana som angetts i framställningen. Enligt punkt 2 är det möjligt att i samband med ratificeringen lämna en förklaring att ett sådant förbehåll alltid ska gälla i fråga om information som lämnas av den parten. Om uppgifter eller bevisning har överlämnats från en annan stat till en svensk myndighet för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott, gäller enligt 5 kap. 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål att myndigheten ska följa de begränsningar som den andra staten ställer upp oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Detta gäller enligt bestämmelsens andra stycke även när uppgifterna lämnas på den andra statens eget initiativ. Med stöd av dessa bestämmelser kan svenska myndigheter således tillmötesgå en begäran om användningsbegränsningar från en annan kon- ventionsstat. I artikel 43 finns bestämmelser om sekretess. Den ansökande parten kan kräva att den anmodade parten sekretessbelägger fram- ställningen och dess innehåll utom i den omfattning som behövs för att verkställa framställningen. Om den anmodade parten inte kan uppfylla detta sekretesskrav ska den genast underrätta den ansökande parten om detta. Enligt punkt 2 ska den ansökande parten – om det inte strider mot de grundläggande principerna i dess nationella lagstiftning, på begäran sekretessbelägga bevis- material och upplysningar som den anmodade parten lämnar över utom i den mån de utredningar eller rättsliga förfaranden som beskrivs i framställningen kräver att uppgifterna röjs. Av punkt 3 framgår slutligen att, utan att bestämmelserna i den nationella lagstiftningen påverkas, en part som har mottagit frivilliga upp- lysningar enligt artikel 20 ska uppfylla alla sekretesskrav som den part som lämnar upplysningarna ställer. I annat fall ska den mottagande parten genast underrätta den överlämnande parten. När det gäller uppgifter i ett ärende om internationell rättslig hjälp i brottmål gäller 18 kap. 17 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Sekretess gäller för uppgift i verksamhet som avser rättsligt samarbete på begäran av bland annat en annan stat, för uppgift som hänför sig till en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller en angelägenhet som angår tvångsmedel, om det kan antas att det varit en förutsättning för den andra statens begäran att uppgiften inte skulle röjas. Skade- rekvisitet har formulerats så att den utländska myndigheten i viss mån får förfoga över frågan om sekretess, så länge det är fråga om sekretess som inte sträcker sig längre än vad som kunnat före- komma i en motsvarande svensk utredning (prop. 1999/2000:61 s. 168). Mot bakgrund av att det inom det straffrättsliga samarbetet är en självklar utgångspunkt att känsliga uppgifter i den utländska brottsutredningen kan skyddas i den anmodade staten råder enligt uttalanden i förarbetena en stark presumtion för sekretess (a. prop. s. 209). Enligt artikel 44 ska kostnaderna för förfarandet i regel bäras av den anmodade staten. Regeln överensstämmer med vad som gäller enligt svensk lag. Vid införandet av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål ansåg regeringen att det inte behövdes någon uttrycklig regel om att kostnader som uppkommit till följd av en ansökan om rättslig hjälp normalt betalas av den svenska staten. Detta följer i stället av den generella hänvisningen till att åtgärder ska vidtas under samma förutsättningar som i en svensk förunder- sökning eller rättegång (prop. 1999/2000:61 s. 153). Regeringen ville dock öppna för en möjlighet att, i takt med att överens- kommelser träffas t.ex. om mer kostsamma former av rättslig hjälp, kunna justera återkravsregleringen utan att ändra lagen. På grund härav gavs i 5 kap. 12 § nämnda lag ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om att vissa kostnader för åtgärder som vidtagits enligt den lagen kan återkrävas av den ansökande staten. Artikel 45 slutligen gäller skadeståndsanspråk på grund av en åtgärd eller försummelse som avser internationellt samarbete enligt konventionen. De parter som är berörda ska enligt punkt 1 i tillämpliga fall överväga att samråda med varandra för att fastställa hur de ska fördela skadeståndet. Enligt punkt 2 ska en part som är föremål för en rättstvist om skadestånd sträva efter att underrätta den andra parten om detta, om den parten kan ha intresse i saken. Syftet bakom denna ordning är att en part som har ett sådant intresse ska kunna få tillfälle att bevaka detta. 8.3.27Samarbete mellan FIU (artiklarna 46–47) Bedömning: Artikel 46 medför inte något behov av lagänd- ringar. Det krav som finns i artikel 47 kommer att uppfyllas genom det förslag till en möjlighet för (Finanspolisen) att meddela beslut om dispositionsförbud avseende egendom som misstänks vara eller ha varit föremål för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Sådant beslut ska enligt vårt förslag kunna fattas av även på begäran av en utländsk finansunderrättelseenhet. Kapitel V omfattar artiklarna 46 och 47 och handlar om samarbete mellan parternas finansiella underrättelseenheter för att bekämpa penningtvätt. Enligt artikel 46.1 ska parterna säkerställa att FIU inom ramen för sina nationella befogenheter samarbetar med att samla in och analysera eller inom FIU utreder relevanta upplys- ningar om alla fakta som kan tyda på penningtvätt. I punkt 2 anges att i detta arbete ska varje part säkerställa att FIU, frivilligt eller på begäran, enligt konventionen eller enligt befintliga eller framtida samförståndsavtal som är förenliga med konventionen, utbyter alla tillgängliga upplysningar som kan vara relevanta för bearbetning eller analys av upplysningar eller, i tillämpliga fall, för utredning genom FIU av finansiella trans- aktioner som har att göra med penningtvätt och berörda fysiska eller juridiska personer. Varje part ska enligt punkt 3 säkerställa att fullgörandet av FIU:s funktioner enligt artikeln inte ska påverkas av dess interna status, vare sig det är en förvaltningsmyndighet, myndighet för upprätthållande av lag och ordning eller en rättslig myndighet. Om samarbete begärs med stöd av artikel 46 ska enligt punkt 4 framställningen åtföljas av en kort redovisning av de relevanta fakta som är kända för den ansökande myndigheten. I framställningen ska också anges hur de begärda upplysningarna kommer att använ- das. När en framställning görs ska den anmodade FIU enligt punkt 5 lämna alla relevanta upplysningar, bland annat tillgänglig finansiell information och begärda uppgifter för upprätthållande av lag och ordning som begärs i framställningen utan att någon formell skrift- lig framställning behövs enligt tillämpliga konventioner eller avtal mellan parterna. Skyldigheten att samarbeta är inte absolut. I punkt 6 anges att en FIU får vägra att lämna upplysningar som skulle kunna skada en brottsutredning som pågår i den anmodade staten. Dessutom får samarbete vägras, om avslöjande av upplysningarna under speciella omständigheter uppenbart inte skulle vara rimligt med hänsyn till en fysisk eller juridisk persons eller den berörda partens rättmätiga intressen, eller i andra avseenden inte skulle stämma överens med de grundläggande principerna i den anmodade partens nationella lagstiftning. En sådan vägran ska på lämpligt sätt förklaras för den FIU som begär upplysningarna. Enligt punkt 7 är det inte tillåtet för en mottagande FIU att använda upplysningar eller handlingar, som tagits emot till följd av ett samarbete med en annan FIU enligt de ifrågavarande reglerna, för annat syfte än de som anges i punkt 1. Upplysningar som en annan FIU lämnat får inte utan medgivande på förhand från tillhandahållande FIU spridas till tredje part eller användas av mottagande FIU för annat ändamål än analys. En FIU kan enligt punkt 8 vid överlämnande av upplysningar eller handlingar fastställa begränsningar och villkor för användning av upplysningar för annat syfte än de som anges i punkt 7. Den FIU som tar emot dessa ska då iaktta alla sådana begränsningar och villkor. Av punkt 10 framgår att FIU ska vidta alla nödvändiga åtgärder, inklusive säkerhetsåtgärder, för att se till att inga andra myndig- heter, byråer eller avdelningar får tillgång till de upplysningar som lämnas. De upplysningar som lämnas ska enligt punkt 11 skyddas i enlighet med konvention av om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av person- uppgifter (ETS nr 108) och med beaktande av ministerkommittés rekommendation (87) 15 av om användningen av personuppgifter inom polisväsendet, med minst samma sekretess och skydd för personuppgifter som de som finns i den nationella lagstiftning som är tillämplig på ansökande FIU. En överlämnande FIU kan ställa rimliga frågor om använd- ningen av de upplysningar som lämnas, och en mottagande FIU ska enligt punkt 12 så långt möjligt lämna sådana upplysningar. Av punkt 13 framgår att det är parterna som ska utse vilken nationell myndighet som ska vara FIU enligt artikeln. I har Finanspolisen utsetts till FIU och är den myndighet som tar emot rapporter om misstänkta transaktioner. Bestämmelserna i artikel 46 överensstämmer i stor utsträckning med de bestämmelser som finns i rådets beslut av om en samarbetsordning för medlemsstaternas finansunder- rättelseenheter avseende utbyte av information (2000/642/RIF)3. Det beslutet syftar till att förbättra samarbetet mellan finansunder- rättelseenheterna när det gäller att bekämpa penningtvätt (och i praktiken även avseende bekämpande av finansieringen av terrorism [rapport från kommissionen den 20.12.2007, KOM(2007) 827 slutlig, om genomförandet av nämnda rådsbeslut]). Beslutet är tänkt att skapa förutsättningar för direkt kommunikation mellan finansunderrättelseenheter oavsett deras juridiska status. Det tar upp de normer och principer som fastställts av Egmontgruppen, som är ett internationellt samarbetsorgan för finansunderrättelse- enheter där alla EU:s finansunderrättelseenheter är medlemmar, och FATF (a. rapport s. 2). Bestämmelserna i artikel 46 i för- verkandekonventionen överensstämmer med beslutets bestämmelser. Kommissionen har i sin rapport framhållit att medlemsstaterna inte gjort någon åtskillnad i lagstiftningen mellan samarbete på EU-nivå och internationellt samarbete (a. rapport s. 9). Informationsutbytet enligt det ovan nämnda rådsbeslutet ska ske genom skyddade kommunikationskanaler. Viktiga kanaler är Secure Web (en säker krypterad metod för att utbyta upplysningar över Internet), FIU.NET (datorbaserat system för utbyte av information emellan finansunderrättelseenheter i EU) samt Europol och för brottsbekämpande myndigheter som utsetts till FIU. deltar inte i FIU.NET, men använder däremot Secure Web (a. rapport s. 7). Av Finanspolisens årsrapport (2011:5, s. 7)) framgår att FIU.NET är en kanal som Finanspolisen framledes kommer att använda för att kom- municera direkt med andra länders FIU. Genom den nya polis- datalagen (2010:361), som trätt i kraft , kommer nämligen de hinder som funnits för deltagande i samarbetet att försvinna. kommer Europol att ta över förvaltningen av FIU.NET vilket i förlängningen kommer att leda till effektivare informationsutbyte mellan finansunderrättelse- 3 EGT L 271/4. 24.10.2000 s. 4. enheter inom EU. Systemet kommer även att kunna användas för att kommunicera med finansunderrättelseenheter utanför EU – något som sker via Secure Web – vilket kommer att innebära en effektivisering av informationsutbytet mot tredjeland. Artikel 47 innehåller bestämmelser om internationellt samarbete för att skjuta upp misstänkta transaktioner. I punkt 1 anges att varje part åtar sig att vidta sådana lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder som kan vara nödvändiga för att en FIU ska kunna vidta brådskande åtgärder på framställning av en utländsk FIU och tillfälligt avbryta eller vägra att medge en transaktion för den tid och på de villkor för uppskjutande av transaktioner som tillämpas i dess nationella lagstiftning. Av punkt 2 framgår att en sådan åtgärd för att skjuta upp en misstänkt transaktion ska vidtas, om den anmodade FIU, efter moti- vering av ansökande FIU, har förvissat sig om att transaktionen dels har samband med penningtvätt, dels skulle ha uppskjutits tills vidare, eller medgivande till att genomföra transaktionen skulle ha vägrats, om den hade varit föremål för en rapport om en misstänkt transaktion inom landet. I avsnitt 7.9 har vi föreslagit att det införs en möjlighet för Riks- polisstyrelsen (Finanspolisen) att meddela beslut om dispositions- förbud avseende egendom som misstänks vara eller ha varit föremål för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Sådant beslut ska enligt vårt förslag kunna fattas av även på begäran av en utländsk FIU (se 3 kap. 8 § tredje stycket i vårt för- slag till lag om ändring i penningtvättslagen). Härigenom bedömer vi att kommer att uppfylla bestämmelserna i artikel 47. 8.3.28Övervakningssystem och biläggande av tvister (artikel 48) Bedömning: Artikel 48 föranleder inte några lagändringar. Kapitel VI gäller övervakningssystem och biläggande av tvister och består av en artikel, artikel 48, med sex punkter. Vissa av bestäm- melserna i artikeln saknar motsvarigheter konvention. Av punkt 1 framgår att konventionens genomförande konti- nuerligt ska följas upp av en partskonferens (COP). COP ska såväl övervaka att parterna genomför konventionen på ett riktigt sätt som, efter framställning från en part, yttra sig i frågor om hur konventionen ska tolkas och tillämpas. Bildandet av en parts- konferens syftar enligt den förklarande rapporten (p. 296) till att säkra jämlikheten mellan parterna i övervakningsförfarandet. COP ska enligt punkt 2 genomföra sitt uppdrag genom att utnyttja tillgängliga offentliga sammanfattningar från mot penningtvätt och terrorismfinansiering (Moneyval) för Moneyval-länder och FATF för FATF-länder. Dessa ska vid behov kompletteras med periodiska självvärderingsenkäter. Över- vakningsförfarandet behandlar de områden som omfattas av denna konvention endast när det gäller områden som inte omfattas av andra relevanta internationella standarder för vilka FATF och Moneyval gör gemensamma utvärderingar. Tanken är att det inte ska bli någon överlappning mellan det nya och de befintliga övervakningssystemen. I punkt 3 regleras vad som ska gälla, om partskonferensen anser att de upplysningar som den får tillgång till enligt punkt 2 inte är tillräckliga för att den ska kunna utföra sina övervakande uppgifter. I första hand ska COP hålla kontakt med den berörda parten. Om det krävs får Moneyvals förfarande och verktyg användas. Den berörda parten ska sedan återrapportera till COP. På den grunden ska COP besluta huruvida en grundligare bedömning av den berörda partens position ska genomföras eller inte. Detta kan, men måste inte, innefatta ett besök i landet av en utvärderingsgrupp. Skulle tvist om konventionens tolkning eller tillämpning uppstå mellan parterna ska de enligt punkt 4, på samma sätt som gäller enligt konvention, söka lösa tvisten genom förhandling eller på annat fredligt sätt som de kommer överens om, t.ex. genom att överlämna tvisten till COP, en skiljedomstol eller till . COP antar enligt punkt 5 sin egen arbetsordning. I punkt 6 anges att det är generalsekreterare som ska sammankalla COP efter det att konventionen trätt i kraft. Därefter ska ordinarie möten hållas enligt den av COP antagna arbets- ordningen. Bestämmelserna i artikel 48 är enligt vår bedömning oproblema- tiska för del och föranleder därför inte några lagändringar. 8.3.29Slutbestämmelser (artiklarna 49–56) Bedömning: Slutbestämmelserna föranleder inte några lag- ändringar. Artiklarna 49–56 i kapitel VII innehåller konventionens slut- bestämmelser, dvs. bestämmelser om bland annat undertecknande, ikraftträdande, territoriell tillämpning och reservationer. Bestäm- melserna har, med vissa undantag, utformats i enlighet med den modell för slutbestämmelser som finns för konventioner och överens- kommelser inom (förklarande rapporten p. De är i stor utsträckning desamma som konvention men några tillägg och ändringar har gjorts. Artikel 49, om undertecknande och ikraftträdande, har ändrats på så sätt att den öppnar för att även EU kan bli part i konven- tionen. Dessutom har det lagts till ett par bestämmelser som be- handlar relationen till konvention. Sålunda anges i artikel 49.5 att ingen som är part konvention kan ratificera, godta eller godkänna konvention utan att anse sig vara bunden av åtminstone de bestämmelser som motsvarar de bestäm- melser konvention som den staten är bunden av. Dessutom gäller enligt artikel 49.6 att de stater som också är parter konvention från ikraftträdandet av konvention ska tillämpa bestämmelserna konvention i förhållande till de andra stater som är parter i den konventionen men däremot fortfarande tillämpa bestämmelserna konvention i relation till de stater som har tillträtt konvention men inte konvention. Artikel 50 rör anslutning till konventionen av stater som inte är medlemmar i medan artikel 51 gäller konventionens territoriella tillämpning. Dessa bestämmelser är i allt väsentligt oförändrade i förhållande till konvention och vi hänvisar till konventionstexten i fråga om deras innehåll. I artikel 52 finns bestämmelser om hur konvention ska tillämpas i förhållande till andra konventioner och avtal. Dessa är oförändrade i förhållande till konvention. Huvudprincipen är att bi- eller multilaterala överenskommelser mellan konven- tionens parter ska tillämpas i den utsträckning som de underlättar det internationella samarbetet mellan parterna. I en ny punkt, punkt 4, har lagts till en bestämmelse om att parter som är medlemmar i sinsemellan ska tillämpa unions- regler, om sådana finns, som reglerar den särskilda fråga som avses och som är tillämpliga på det enskilda fallet, utan att detta ska påverka förverkandekonventionens mål och syfte eller dess tillämpning gentemot andra parter. Stater som är medlemmar i kan således inte åberopa eller tillämpa de rättigheter och skyldig- heter som följer av konventionen direkt mellan varandra eller i förhållande till EU. Däremot gäller konventionen i sin helhet mellan EU och dess medlemsstater å ena sidan och övriga konven- tionsparter å den andra. Artikel 53 innehåller en uttömmande uppräkning av i vilken utsträckning en part kan göra förbehåll mot vissa bestämmelser i konventionen eller lämna förklaringar om hur vissa bestämmelser kommer att tillämpas. Vi har behandlat möjligheterna att göra undantag i anslutning till de bestämmelser i sak där det varit be- fogat att överväga en förklaring eller ett förbehåll. Det kan här framhållas att inga andra förbehåll får göras än de som anges i denna artikel. I artikel 54 finns bestämmelser om hur ändringar i konventionen ska göras. För ändringar av den lista över brottstyper som finns i bilagan och för att ändra artikel 13 föreskrivs i punkterna 6 och 7 ett förenklat ändringsförfarande. Anledningen till detta är att konven- tionen i dessa delar bygger på befintliga internationella standarder (t.ex. ) och att det ansetts som ange- läget att konventionen följer den utveckling som kan ske på om- rådet för bekämpning av penningtvätt och terrorismfinansiering. Bestämmelserna i artikel 55 om uppsägning och artikel 56 om underrättelser behöver inte kommenteras särskilt. I en bilaga till konventionen finns en förteckning över de brotts- typer vilka som ett minimum ska utgöra giltiga förbrott till penningtvättsbrott i de nationella bestämmelserna. Hänvisningar till bilagan finns i artiklarna 3.2, 9.4 och 17.5. Listan är hämtad från den förteckning som finns i ordlistan till FATF:s rekommenda- tioner (Glossary to the FATF Recommendations). Vi har redogjort för bilagans innehåll i anslutning till artikel 9 om straffbestäm- melser för penningtvätt och den behöver därför inte kommenteras ytterligare. 8.4Sveriges tillträde till förverkandekonvention Förslag: bör tillträda förverkandekonvention. I våra direktiv anges att vi ska ta ställning till om ska tillträda förverkandekonvention. När tillträdde konvention framhöll regeringen att en avgörande förutsättning för att man ska nå framgång med bekämpningen av allvarlig kriminalitet är att det finns effektiva möjligheter att beröva gärningsmännen vinsterna från den brottsliga verksamheten. I takt med den ökande rörligheten mellan olika länder ökar också brottsligheten med internationella förgreningar, varför regeringen bedömde att en effektiv brottsbekämpning i allt högre grad förut- sätter ett utvecklat och väl fungerande internationellt samarbete. Dessa skäl gör sig gällande med än större styrka . Som redan nämnts är förverkandekonvention är en vidareutveckling av konventionen som alltså redan har tillträtt. De förändringar och tillägg som har gjorts i den senare konventionen är föranledda av ett behov av att anpassa konventionen till den internationella utvecklingen, bland annat arbetet mot penningtvätt och finansiering av terrorism.