sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — De frågor som behöver regleras i lag är bl.a. en skyldighet för massmedieföretag att föra ett register över utsedda utgivare och vilka uppgifter som ska registreras (jfr 3 kap. 1 § tillämp- ningslagen). För de massmedier som får grundlagsskydd genom utsättande av ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 5 § behöver det inte utses utgivare enligt bestämmelserna i denna paragraf. I stället ansvarar den som anges i ansvarsuppgifterna. 5 kap. 2 § Behörighetskrav (5 kap. 1 § TF, 4 kap. 2 § YGL) 2 § Utgivare ska ha hemvist i . Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara utgivare. Paragrafen innehåller behörighetskraven för den som ska utses till utgivare. Avsikten med att ställa krav på utgivarens behörighet är att denne ska kunna axla det ansvar som följer med uppgiften. Det måste även vara enkelt att finna utgivaren vid ett eventuellt ansvars- utkrävande. Därför uppställs kravet att utgivaren ska ha hemvist i . Kravet på viss behörighet ska förstås så att utgivaren förlorar sitt uppdrag om det brister i behörigheten, exempelvis genom att han eller hon försätts i konkurs. I så fall åligger det den som ska utse utgivare att omgående utse en ny, behörig, utgivare. Detta följer indirekt av 1 §. Bestämmelsen motsvarar i stort sett vad som gäller enligt TF och YGL. Det krav som där gäller att utgivaren ska vara svensk medborgare har dock tagits bort. Det har ansetts tillräckligt att denne har hemvist i . 5 kap. 3 § Utgivarens befogenhet (5 kap. 3 § TF, 4 kap. 3 § YGL) 3 § Utgivaren ska ha befogenhet att utöva tillsyn över massmediets offentliggörande och att bestämma över dess innehåll så att ingenting får införas däri mot hans eller hennes vilja. Varje inskränkning i denna befogenhet ska vara utan verkan. I paragrafen anges att utgivaren ska ha befogenhet att vägra att publicera det som han eller hon inte vill ta ansvar för eller av andra skäl finner olämpligt att offentliggöra. I denna befogenhet ingår även en rätt att utöva tillsyn över massmediets offentliggörande, vilket bl.a. innebär att utgivaren ska ha full insyn i verksamheten. Bestämmelsen ger däremot inte utgivaren en rätt att mot ägarens vilja publicera material i massmediet (jfr Axberger, Tryckfrihetens gränser, 1984, s. 117). Om utgivaren uppenbarligen saknar den befogenhet som krävs enligt denna paragraf övergår ansvaret enligt 8 kap. 3 § till den som ska utse utgivare. Varje inskränkning i utgivarens befogenhet ska enligt andra meningen vara utan verkan. Innebörden av detta är att grundlagen tar över annan rättslig reglering av exempelvis marknadsrättslig eller arbetsrättslig art (se bl.a. MD 1998:18). Detsamma gäller före- skrifter som den som utser utgivaren kan tänkas utfärda och avtal som denne ingår med utgivaren. 5 kap. 4 § Ställföreträdare (5 kap. 9 § TF, 4 kap. 5 § YGL) 4 § En utgivare får utse en eller flera ställföreträdare. Vad som sägs om utgivare i 2 § gäller också för en ställföreträdare. En ställföreträdare ska ha sådan befogenhet som anges 3 § när denne tjänstgör som utgivare. Om utgivarens uppdrag upphör faller också ställföreträdarens upp- drag. Närmare föreskrifter om ställföreträdare anges i lag. Ställföreträdaren utses enligt första stycket första meningen av utgivaren. Ställföreträdaren behöver inte anmälas, men enligt andra meningen ska han eller hon uppfylla samma behörighetskrav som gäller för utgivaren. I händelse av att ställföreträdaren inte är behörig övergår ansvaret till utgivaren (8 kap. 2 §). Ställföreträdaren ska också ha samma befogenhet som utgivaren när han eller hon träder i utgiv- arens ställe. Ställföreträdare får alltså utses av utgivaren. För det fall att utgivarens uppdrag upphör, exempelvis på grund av att denne är behörig, faller även ställföreträdarens uppdrag. Det sägs i andra stycket. Enligt tredje stycket får det i lag anges närmare bestämmelser om ställföreträdare. Det kan bl.a. handla om hur och när ansvaret över- går till ställföreträdaren och att ställföreträdare ska godkännas av den som utsett utgivaren (jfr 3 kap. 14 § tillämpningslagen). 5 kap. 5 § Anmälan av utgivare (5 kap. 4 § TF, jfr 4 kap. 4 § andra stycket YGL och 3 kap. 1, 12 och 13 §§ tillämpningslagen) 5 § Utgivare för massmedier med utgivningsbevis ska anmälas till den myndighet som anges i lag. Anmälan ska göras av den som utser utgiv- aren. Närmare föreskrifter om anmälan av utgivare anges i lag. I bestämmelsens första stycke anges en skyldighet att anmäla utgivare för massmedier med utgivningsbevis. Att behörig utgivare har utsetts och åtagit sig uppdraget är en förutsättning för att utgivningsbevis ska utfärdas. Det följer av 4 kap. 2 §. Den första anmälan av utgivare för ett massmedium med utgivningsbevis görs således i samband med ansökan om utgivningsbevis. Denna bestäm- melse innebär att det finns en skyldighet att även anmäla utgivare som utses till den i lag angivna myndigheten. Anmälan ska göras av den som utser utgivaren. Anmälningsskyldigheten gäller alltså bara för utgivare för mass- medier med utgivningsbevis. När det gäller massmedieföretag har det ansetts tillräckligt att företaget håller uppgiften om utgivare tillgänglig för allmänheten (se 6 §). Syftet med anmälningsskyldigheten är dels att ansvaret ska vara klarlagt, vilket är grunden för att utgivningsbevis medför grund- lagsskydd, dels att enskilda, myndigheter m.fl. utan större utredning ska kunna ta reda på vem som är utgivare för ett visst massmedium. Enligt andra stycket får även här närmare föreskrifter anges i lag. Avsikten är att det i tillämpningslagen ska framgå att den myndig- het som tar emot anmälan ska registrera den i ett register som hålls tillgängligt för allmänheten. För att myndigheten ska kunna kontrollera utgivarens behörighet bör det vidare föreskrivas i tillämp- ningslagen att det till anmälan ska fogas nödvändig dokumentation, såsom bevis om att utgivaren inte är försatt i konkurs eller under förvaltare, samt personbevis. Av tillämpningslagen ska även framgå att myndigheten endast får registrera utgivare som uppfyller behörighetskraven. 5 kap. 6 § Uppgift om utgivare (5 kap. 11 § TF, 4 kap. 2 § andra stycket och 4 § andra stycket YGL) 6 § Uppgift om vem som är utsedd till utgivare ska hållas tillgänglig för allmänheten. Närmare föreskrifter om hur uppgiften ska hållas till- gänglig anges i lag. I bestämmelsen anges en generell skyldighet att lämna uppgift om utgivaren så att denne kan identifieras. Avsikten med bestäm- melsen är att uppgiften om vem som är utgivare för ett visst mass- medium ska finnas lätt tillgänglig för alla. Bestämmelsen avses bli kompletterad i tillämpningslagen. Där ska anges att uppgifterna företrädesvis ska lämnas i massmediet, t.ex. i sluttexterna av en film eller på ett särskilt ställe på en webbplats. För det fall massmediet är knutet till en fysisk informationsbärare, såsom en dvd-skiva, bör det föreskrivas att uppgiften ska lämnas även på varje exemplar. Vad gäller massmedier som ges ut av massmedieföretag ska i tillämp- ningslagen föreskrivas en skyldighet för sådana företag att föra ett register över utsedda utgivare (jfr 3 kap. 1 § tillämpningslagen) samt att hålla registret tillgängligt för allmänheten. För massmedier med utgivningsbevis gäller således både en skyl- dighet att anmäla utgivare till angiven myndighet och en skyldighet att hålla uppgift om utgivare tillgänglig för allmänheten. 5 kap. 7 § Straff vid överträdelse (5 kap. 12–14 § TF, 4 kap. 6 § YGL) 7 § Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot skyldig- heten att utse utgivare enligt 1 § första stycket ska dömas till böter eller, om omständigheterna är synnerligen försvårande, till fängelse i högst . I lag får föreskrivas om straff för den som bryter mot 5 eller 6 § eller mot en föreskrift i lag som har meddelats med stöd av någon av dessa bestämmelser eller med stöd av 1 eller 4 §. I paragrafen finns bestämmelser om straff. I första stycket föreskrivs straff för den som bryter mot sin skyldighet att utse utgivare enligt 1 § första stycket. Straffet är böter eller, om omständigheterna är synnerligen försvårande, fängelse i högst . kan tänkas vara så försvårande om det har varit fråga om ett medvetet agerande för att undgå ansvar för relativt allvarligt brotts- lighet. Straffansvaret omfattar överträdelser som sker uppsåtligen eller av grov oaktsamhet I andra stycket sägs att lagstiftaren får föreskriva straff för den som bryter mot skyldigheten att anmäla utgivare enligt 5§ eller skyldigheten att hålla uppgift om utgivare tillgänglig för allmän- heten enligt 6 §. Vidare får lagstiftaren föreskriva straff för den som bryter mot föreskrifter i lag som har meddelats med stöd av dessa paragrafer eller med stöd av 1 eller 4 §. Bestämmelserna finns i tillämpningslagen. Framställning och spridning av massmedier 6 kap. 1 § Bevarandeskyldighet och pliktleverans (4 kap. 4 § TF samt 3 kap. 6 § och 9 § YGL) 1 § Föreskrifter om skyldighet att bevara och tillhandahålla exemplar eller inspelningar av massmedier för granskning i efterhand och att lämna dem till bibliotek eller arkiv får meddelas i lag. Bestämmelsen avser alla massmedier som omfattas av grundlagen. Den ger möjlighet att i lag införa bestämmelser om att exemplar och inspelningar ska bevaras för att möjliggöra en straffrättslig granskning. Bestämmelser av det slaget finns i 5 kap. tillämpningslagen. Den regleringen är straffsanktionerad. Paragrafen ger även stöd för en lagstadgad plikt att leverera exemplar eller inspelningar till bibliotek (t.ex. ). Bestämmelser av det slaget finns främst i lagen (1993:1392) om pliktexemplar av dokument. 5 I 6 kap. 2 § TF och 3 kap. 12 § YGL finns delegationsbestämmelser som bl.a. möjliggör att bestämmelser om otillåtet förfarande med pornografisk bild får gälla även för grundlagsskyddade medier. Det kan diskuteras var dessa bestämmelser ska placeras. 6 kap. 2 § Distributionsplikt (6 kap. 4 § TF, 3 kap. 10 § YGL) 2 § Den som har tillstånd enligt lag att bedriva postverksamhet eller annan verksamhet som innefattar distribution av massmedier får inte vägra att distribuera ett massmedium på grund av dess innehåll, eller av ett sådant skäl uppställa särskilda distributionsvillkor. Undantag från distributionsplikten i första stycket gäller om mass- mediet har tagits i beslag eller konfiskerats enligt denna grundlag. Den som distribuerar massmedier enligt första stycket ska inte betraktas som spridare enligt 8 kap. I denna paragraf finns den s.k. distributionsplikten reglerad. Den innebär en skyldighet för vissa distributörer att sprida massmedier. Det i yttrandefrihetshänseende väsentliga med distributionsplikten är att företagen i fråga inte får vägra att distribuera massmedier, eller ställa upp särskilda villkor, med hänvisning till innehållet i de yttranden som massmedierna innehåller. Ett undantag från plikten gäller, liksom enligt TF och YGL, för massmedier som har tagits i beslag eller konfiskerats i enlighet med grundlagens bestämmelser. I andra stycket klargörs att en distributör med distributionsplikt inte ska ses som spridare vid tillämpning av ansvarsreglerna i 8 kap. Även denna bestämmelse överensstämmer med vad som gäller enligt TF och YGL. 6 kap. 3 § Spridning av beslagtagna eller konfiskerade massmedier (6 kap. 3 § andra stycket TF, 3 kap. 13 § fjärde stycket YGL) 3 § Den som sprider ett massmedium trots att han eller hon vet att det enligt denna grundlag har tagits i beslag eller konfiskerats ska dömas till böter eller fängelse i högst . Spridning av massmedier som har tagits i beslag eller konfiskerats straffbeläggs enligt denna paragraf. Spridaren är inte ansvarig för innehållet utan bara för att han sprider det som har tagits i beslag eller konfiskerats. Det blir därför inte fråga om något yttrande- frihetsmål i domstol. Frågan blir uppenbarligen endast aktuell för massmedier som kan beslagtas eller konfiskeras. 6 kap. 4 § Särskilt om kartor m.m. som återger (6 kap. 2 § TF, 3 kap. 7 § och 12 § tredje stycket YGL) 4 § I lag får meddelas föreskrifter med syfte att förebygga spridning genom massmedier av kartor, ritningar eller bilder som återger helt eller delvis och innehåller upplysningar av betydelse för rikets för- svar. Bestämmelsen är en delegationsregel som tar sikte på alla typer av massmedier. Den innebär ett undantag från spridningsrätten. Bestämmelser av det slag som avses finns bl.a. i lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar. 6 kap. 5 § Överföringar i tråd (3 kap. 1 § YGL) 5 § Var och en har rätt att överföra massmedier genom tråd. Den frihet som följer av första stycket hindrar inte att det i lag meddelas föreskrifter om 1.skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplysning, 2.skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för överföringar i den utsträckning det behövs med hänsyn till intresset av konkurrens beträffande sådana överföringar i nätet eller allmänhetens intresse av tillgång till sådana överföringar, 3.skyldighet för nätinnehavare att vidta åtgärder för att tillförsäkra mottagarkretsen inflytande över programvalet, 4.skyldighet för den som sänder program i tv att utforma sänd- ningarna på ett sådant sätt att programmen genom textning, tolkning, uppläst text eller liknande teknik blir tillgängliga för personer med funktionshinder, eller 5.ingripanden mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsframställningar, pornografiska bilder eller hets mot folkgrupp. Den grundläggande innebörden av principen om etableringsfrihet har berörts i 1 kap. 7 §. Här regleras dess särskilda betydelse i fråga om överföring i tråd. Paragrafen innehåller i första stycket en särskild bestämmelse om att etableringsfrihet råder för överföringar av massmedier genom tråd. I princip omfattas därmed all elektronisk kommunikation av grundlagsskyddade massmedier som sker genom tråd. Bestämmelsen omfattar således inte enbart traditionella radio- och tv-sändningar. Det vore att ge etableringsfriheten avseende överföringar i tråd en alltför snäv innebörd (jfr prop. 2001/02:74 s. 89). bör det noteras att undantagen från etableringsfriheten i andra stycket är avpassade för sådan ljudradio- och televisionsdistribution (sänd- ningar) som regleras i främst RTVL. Ett viktigt undantag härifrån är dock möjligheten att meddela bestämmelser om att nätinne- havare i vissa fall är skyldiga att upplåta utrymme för över- föringar (se p. 2 i andra stycket), se vidare nedan. Med överföring genom tråd avses överföring genom en sär- skilt anordnad ledare. Som exempel på trådnät kan nämnas telefon- nätet för fast telefoni och kabel-tv-nätet. Det bör påpekas att kom- munikation via internet till stor del är trådbunden men att inslaget av trådlösa överföringar nu tycks vara nästan lika stort (se vidare 2 §). Etableringsfriheten för överföring i tråd utgår från att det inte får ställas krav på tillstånd för dessa överföringar. Möjligheterna att driva sådan verksamhet får inte begränsas på ett sätt som saknar stöd i NYGL. Det görs ingen skillnad mellan överföring i betydelsen att driva egen programverksamhet och att distribuera andras mass- medier. Etableringsfrihet gäller för båda sändningstyperna. Bestämmelsen ska vidare uppfattas så att etableringsfrihet för överföring i tråd gäller för ett nät där grundlagsskyddad kom- munikation kan förväntas ske. Det krävs således inte att sådan kommunikation pågår när en fråga om inskränkning i etablerings- friheten aktualiseras (se i Yttrande- frihetsgrundlagen och Internet, SOU 2001:28 s. 237 f.). Av punkterna 1–5 i andra stycket framgår att etableringsfriheten för överföringar i tråd inte är oinskränkt. Reglerna innebär olika inskränkningar i nätinnehavarens förfogande över nätet. I första punkten anges den s.k. must carry-principen. I lag får med- delas föreskrifter om skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmän- hetens intresse av tillgång till en allsidig upplysning. Principen har tillämpats så att nätinnehavare ska tillhandahålla utrymme i nätet dels för vissa tv-sändningar som sker med tillstånd av regeringen (sändningar från SVT och UR) och dels för sändningar från lokala kabelsändarföretag, se 9 kap. 1–5 §§ RTVL (prop. 2009/10:115 s. 192 f.). Denna s.k. vidaresändningsplikt syftar till att säkerställa att de som bor i en fastighet med kabel-tv har tillgång till samma pro- gramutbud som de skulle ha haft om fastigheten inte hade varit kabelansluten. Den andra punkten ger möjlighet till bestämmelser i lag om skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa överföringar. Förutsättningen är att det behövs med hänsyn till intresset av kon- kurrens beträffande sådana överföringar i nätet eller allmänhetens intresse av tillgång till dessa överföringar. Undantaget ger således tillåtelse till de bestämmelser om tillträde till och s.k. samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät (bl.a. för teletrafik) som finns i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (se främst 4 kap.). Enligt tredje punkten får det i lag föreskrivas om skyldighet för nätinnehavare att vidta åtgärder för att tillförsäkra mottagarkretsen inflytande över programvalet. Det kan bl.a. röra en skyldighet för nätinnehavaren att höra mottagarkretsen om önskemål rörande programutbudet. Någon sådan lagstiftning har inte införts. Den fjärde punkten tillåter regler i vanlig lag som ålägger den som sänder tv-program att genom textning, tolkning, uppläsning eller liknande göra programmen tillgängliga för personer med funk- tionsnedsättning. En bestämmelse av den innebörden finns i 5 kap. 12 § RTVL. Femte punkten möjliggör lagregler om ingripanden mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsframställningar, porno- grafiska bilder eller hets mot folkgrupp. Här avses andra åtgärder än straff och skadestånd. I RTVL finns bestämmelser som tar sikte på innehållet i radio och tv i det här avseendet. Regleringen innebär bl.a. att den som vid upprepade tillfällen sänder våldsskildringar eller pornografiska bilder under vissa förutsättningar kan vitesföre- läggas av JK att inte sända sådana program på vissa tider och på sådant sätt att det finns en betydande risk för att barn kan se pro- grammen (16 kap. 13 §). I 9 § nedan behandlas frågan om utdöm- ande av sådant vite. 6 kap. 6 § Andra överföringar än genom tråd (3 kap. 2 § YGL) 6 § Rätten att överföra massmedier på annat sätt än genom tråd får regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. Det allmänna ska eftersträva att radiofrekvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttrandefrihet och informations- frihet. Det ska finnas möjlighet för sammanslutningar att få tillstånd att sända ljudradioprogram i lokala radiosändningar i den utsträckning som tillgängliga radiofrekvenser medger det. Närmare föreskrifter härom meddelas i lag. I fråga om trådlösa överföringar (etersändningar) av massmedier är det tillåtet att i lag meddela föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. Det framgår av första stycket. Etableringsfrihet råder inte för sådana sändningar. Av tekniska skäl är det nämligen nöd- vändigt att reglera hur det begränsade sändningsutrymmet i etern används (se bl.a. prop. 1990/91:64 s. 78 f.). Exempel på den teknik som avses här är marksändningar som tas emot med vanlig antenn och satellitsändningar som tas emot med parabolantenn. Sådana regler om tillstånd och villkor för etersändningar finns bl.a. i RTVL. Lagen gäller för sändningar av ljudradio och tv-pro- gram som är riktade till allmänheten och som är avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. I RTVL finns således bestämmelser om tillståndsplikt och registrering och om innehållet i sänd- ningarna. Bestämmelser om rätten att använda radiofrekvenser finns i 3 kap. lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Enligt andra stycket i den här aktuella bestämmelsen ska yttrande- friheten och informationsfriheten (jfr 2 kap. RF) vara grundläggande mål vid normgivning som berör fördelningen av det tillgängliga utrymmet i frekvensspektrum. På motsvarande sätt ska dessa fri- heter vara vägledande vid förvaltningsbeslut av det allmänna som rör frekvensfördelningen (prop. 1990/91:64 s. 116 f.). Bestäm- melsen gäller vid normgivning avseende fördelning av radio- frekvenser och vid myndigheters beslut i tillståndsärenden. Tredje stycket tar specifikt sikte på lokala radiosändningar från sammanslutningar. Här avses att det ska finnas en möjlighet att sända närradio i den utsträckning frekvensutrymmet medger. Bestämmelser om tillstånd att sända närradio finns i 12 kap. RTVL. Bestämmelsen i 3 kap. 3 § YGL angående allmänna villkor för begränsningar av sändningsrätten har i NYGL ersatts med en bestämmelse (1 kap. 16 §) som gäller all lagstiftning som sker med stöd i grundlagen. 6 kap. 7 § Programföretags självständighet rörande innehållet (3 kap. 4 § YGL) 7 § Den som sänder massmedier avgör självständigt vad som ska före- komma i dessa. Den redaktionella självständigheten i fråga om utgivning av mass- medier får grundlagsskydd. Bestämmelsen riktas mot det allmänna och mot t.ex. annonsörer. Skyddet avser den som sänder, dvs. den som har skyldighet att utse utgivare. Detta är inte med nöd- vändighet samma person eller företag som har sådant sändnings- tillstånd som avses i 6 §. Utgivarens rätt att bestämma m.m. över massmediet regleras i 5 kap. 3 § och berörs inte direkt av den här paragrafen. 6 kap. 8 § Domstolsprövning av sändningstillstånd m.m. (3 kap. 5 § YGL) 8 § Frågor om rätt att överföra massmedier ska kunna prövas av dom- stol eller av en nämnd, vars sammansättning är bestämd i lag och vars ordförande ska vara eller ha varit ordinarie domare. Prövningen av beslut av regeringen ska göras av domstol och behöver endast avse beslutets laglighet. Gäller saken en fråga om ingripande på grund av missbruk av yttrandefriheten, ska frågan prövas av domstol under medverkan av jury enligt de närmare bestämmelser som meddelas i lag. Detta gäller dock inte om saken rör överträdelse av sådana föreskrifter eller villkor i fråga om reklamåtgärder, annan annonsering eller sändning som avses i 1 kap. 13 § 4 och 5. Bestämmelsen avser såväl tråd- som etersändningar. En domstol eller domstolsliknande nämnd ska enligt första stycket pröva frågor om tillstånd (t.ex. vid överklagande av sändningstillstånd). Gäller prövningen ett beslut av regeringen ska dock en domstol pröva beslutet och då endast lagenligheten av detta (genom s.k. rätts- prövning). I andra stycket behandlas ingripanden till följd av missbruk av yttrandefriheten. De fallen ska som huvudregel behandlas under med- verkan av jury, även om det inte är ett straffrättsligt ingripande. Det kan t.ex. avse förbud mot fortsatt sändning med stöd av 5 § andra stycket 5. Frågan behandlas på lagnivå i 19 kap. 5 § RTVL i vilken det anges att jury ska medverka vid utdömande av vite som tar sikte på innehållet i sändningar (jfr 17 kap. 13 §). Enligt andra meningen i andra stycket ska frågor om över- trädelse av regler om reklam inte prövas genom juryrättegång. Här avses lagbestämmelser som har meddelats med stöd av 1 kap. 12 § 4 och 5. 7 kap. Yttrandefrihetsbrott m.m. 7 kap. 1 § Gärningar som utgör yttrandefrihetsbrott (7 kap. 4 § TF och 5 kap. 1 § YGL) 1 § Med beaktandet av yttrandefrihetens ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande ska som yttrandefrihetsbrott anses följande gärningar, om de begås i massmedier och är straffbara enligt lag: