sou · H0B357 · 2012-08-31 00:00:00 — En annan skillnad jämfört med lag var att den nya lagen fick en delvis ny struktur. Av- sikten var att lagen skulle vara tydligare och mer överskådlig med fokus på skyddsbestämmelserna. Lagen har sedan ikraftträdandet ändrats åtskilliga gångar. Särskilt genomgripande ändringar trädde i kraft i anledning av att rörlighetsdirektivet1, direktivet om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare2 och direktivet om familjeåterförening3 genomfördes i svensk rätt (prop. 2005/06:77, bet. 2005/06:SfU9, rskr. 2005/06:191 och prop. 2005/06:72, bet. 2005/06:SfU8, rskr. 2005/06:190). Större ändringar har därefter gjorts i samband med genomförandet av skyddsgrundsdirektivet4 och 1Europaparlamentets och rådets direktiv /38/EG av om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. 2Rådets direktiv /109/EG av om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning. 3Rådets direktiv /86/EG av om rätt till familjeåterförening. 4Rådets direktiv /83/EG av om miniminormer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer skall betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning och om innehållet i det beviljade skyddet. asylprocedurdirektivet5 (prop. 2009/10:31, bet. 2009/10:SfU8, rskr. 2009/10:133) och i anledning av återvändandedirektivet6 (prop. 2011/12:60, bet. 2011/12:SfU6, rskr. 2011/12:164). Utlänningslagen är förhållandevis omfångsrik. Den består av över 300 paragrafer uppdelade på 23 kapitel. Lagen är strukturerad efter dess sakinnehåll. Bestämmelser som tematiskt hör ihop har i regel grupperats tillsammans i ett särskilt kapitel eller i ett avsnitt inom ett kapitel. Lagen inleds med ett kapitel med bestämmelser som anger lagens innehåll, vissa definitioner samt allmänna bestämmelser. Därefter följer vad som kan sägas utgöra lagens centrala reglering, nämligen bestämmelserna som rör utlänningars rätt att resa in i samt vistas och arbeta i (2–7 kap.): Villkor för att en utlänning ska få resa in i samt vistas och arbeta i (2 kap.) Visering (3 kap.) Uppehållsrätt (3 a kap.) Flyktingar och andra skyddsbehövande (4 kap.) Uppehållstillstånd (5 kap.) Arbetstillstånd (6 kap.) Återkallelse av tillstånd (7 kap.) Regleringen kompletteras i 21 och 22 kap. med bestämmelser som rör s.k. tillfälligt skydd respektive tribunalvittnen. I 8 kap. finns bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar en utlänning kan avvisas eller utvisas ur landet. Utlänningslagen innehåller också bestämmelser om utlänningskontrollen, dvs. om kontroll- och tvångsåtgärder (9 kap.) samt förvar (10 och 11 kap.), verkställighet av beslut om avvisning och utvisning (12 kap.), bestämmelser rörande förfarandet hos förvaltningsmyndigheter och domstolar (13–18 kap.), kostnadsansvar (19 kap.), straff (20 kap.) och bemyndiganden (23 kap.). 5Rådets direktiv /85/EG av om miniminormer för medlemsstaternas förfaranden för beviljande eller återkallande av flyktingstatus. 6Europaparlamentets och rådets direktiv /115/EG av om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna. Lagen är inte heltäckande när det gäller utlänningars avlägsnande ur landet. Utvisning kan också ske enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. Bestämmelser om utlänningars avlägsnande ur landet på annat sätt än genom avvisning eller utvisning finns också i annan lagstiftning. Det gäller reglerna om utlämning för brott och överförande av verkställighet av brottmålsdom, om utlämnande för verkställighet av beslut om vård eller behandling och om hemsändande av vårdbehövande i vissa fall. I utlänningsförordningen (2006:97) finns bestämmelser om resehandlingar, visering, uppehållsrätt, uppehållstillstånd, arbetstillstånd, kontroll- och tvångsåtgärder, underrättelseskyldighet samt avvisning, utvisning, avgifter m.m. Regleringen om uppehållsrätt är uppdelad på så sätt att huvudreglerna om uppehållsrätt finns i lagen, medan närmare bestämmelser om bibehållen och permanent uppehållsrätt finns i förordningen. I förordningen finns också bestämmelser om bevis om uppehållsrätt, dvs. registreringsbevis, uppehållskort m.m. Reglering på det migrationsrättsliga området finns också i EU- förordningar, bl.a. viseringskodexen (och rådets förordning [EG] nr 810/2009 av om införande av en gemenskapskodex om viseringar) och kodexen om Schengengränserna (och rådets förordning [EG] nr 562/2006 av om en gemenskapskodex om gränspassage för personer). 2.2Generella och särskilda bestämmelser Huvuddelen av utlänningslagens och utlänningsförordningens bestämmelser är generellt utformade så att det som anges där tar sikte på alla utlänningar. Det finns ingen definition av begreppet utlänning i utlänningslagen, men därmed avses var och en som inte är svensk medborgare. Utlänningslagen innehåller också en rad specialbestämmelser som inte är generellt utformade utan i stället gäller för en viss kategori utlänningar. Utifrån utlänningslagens definitioner kan utlänningar delas in i följande tre huvudgrupper: Med EES-medborgare avses en utlänning som är medborgare i en EES-stat (1 kap. 3 b §). I den här gruppen ingår EU-medborgare och medborgare i annan EES-stat (, och ). Med tredjelandsmedborgare avses en utlänning som inte är medborgare i en EU-stat, i en annan EES- stat eller i (1 kap. 3 c §). Trots att det kan tyckas vara språkligt motsägelsefullt anses alltså även statslösa vara tredjelandsmedborgare. Utlänningslagens grundläggande personkategoriindelning kan illustreras på följande sätt: Den beskrivna kategoriindelningen kompliceras av att det finns särbestämmelser som tar sikte på olika undergrupper. De viktigaste av dessa är: Bland EES-medborgarna har medborgare i , , och en särställning. Medborgare i dessa länder är undantagna från krav på pass, visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd (2 kap. 8 §). 2.Familjemedlemmar till EES-medborgare. Särbestämmelser som tar sikte på sådana familjemedlemmar finns framförallt i 3 a kap., 8 kap. och 12 kap. I många av bestämmelserna likställs familjemedlemmar med EES-medborgare. 3.Tredjelandsmedborgare som är varaktigt bosatta (5 a kap.). En varaktigt bosatt har särskilda rättigheter som liknar de rättigheter som en EU-medborgare har. Det finns också särbestämmelser som inte följer den beskrivna kategoriindelningen. Det finns exempelvis bestämmelser som gäller endast för barn (t.ex. 1 kap. 10 och 11 §§ samt 10 kap. 2, 3, 5 och 7 §§). Andra bestämmelser gäller endast för vuxna (t.ex. 10 kap. 1 och 6 § samt 11 kap. 7 §). Därutöver finns särskilda bestämmelser som gäller för bl.a. utlänningar med permanent uppehållstillstånd (t.ex. 2 kap. 8 § första stycket tredje meningen), diplomater m.fl. (t.ex. 2 kap. 10 §) och flyktingar (t.ex. 8 kap. 11 § andra stycket). 2.2.2Gäller de generella bestämmelserna i utlänningsförfattningarna alla utlänningar? Vid en första anblick kan man få intrycket att de generella bestämmelserna i utlänningsförfattningarna gäller samtliga utlänningar. Så är dock inte alltid fallet. I många bestämmelser används nämligen en lagstiftningsteknik som innebär att det uppställs en huvudregel från vilken det föreskrivs undantag i vissa angivna fall. Dessa undantag kan anges i samma paragraf som huvudregeln, i en annan paragraf i lagen eller i en annan författning. Som exempel på nämnda lagstiftningsteknik kan nämnas bestämmelserna som reglerar kravet på passinnehav. I 2 kap. 1 § utlänningslagen föreskrivs att en utlänning som reser in i eller vistas i ska ha pass. Längre fram i 2 kap., närmast före 2 kap. 8 §, finns en rubrik som lyder Undantag från kraven på pass, visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd. I 2 kap. 8 § första stycket första meningen anges bl.a. att kravet på pass enligt 1 § inte gäller för medborgare i , , eller . Längre ned i paragrafen, närmare bestämt i dess andra stycke, anges att undantaget från passkravet endast gäller vid inresa direkt från en Schengenstat. Enligt 2 kap. 9 § får regeringen meddela föreskrifter om att även andra utlänningar än nordiska medborgare ska få resa in i och vistas i utan pass. Sådana bestämmelser finns i 2 kap. 1–3 §§ utlänningsförordningen. I dessa bestämmelser undantas bl.a. utlänningar som är medborgare i en Schengenstat, och som kommer direkt till från en sådan stat, från kravet på passinnehav. Vidare föreskrivs i 2 kap. 17 § bl.a. att ett identitetskort för en utlänning som är medborgare i den utfärdande staten som utvisar medborgarskap och som har utfärdats av en behörig myndighet i en EES-stat eller gäller som pass vid utlänningens ankomst till och utresa från samt utlänningen har rätt att vistas här. 2.3Bestämmelser som gäller särskilt för EES- medborgare och deras familjemedlemmar I detta avsnitt finns en sammanfattning av bestämmelserna i utlänningslagen och utlänningsförordningen som gäller särskilt för EES- medborgare och deras familjemedlemmar. Huvuddelen av bestämmelserna har sin grund i rörlighetsdirektivet. I förekommande fall anges också de regler som gäller särskilt för nordiska medborgare. Redogörelserna inleds med en beskrivning av huvudregeln som gäller för utlänningar i allmänhet. Därefter anges de regler som gäller särskilt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar och, i förekommande fall, nordiska medborgare. 2.3.2Inresa, vistelse och arbete I 2 kap. 1 § utlänningslagen anges som huvudregel att en utlänning som reser in i eller vistas i ska ha pass. Kravet på passinnehav gäller inte nordiska medborgare eller utlänningar som är medborgare i en Schengenstat och som kommer direkt till från en Schengenstat (2 kap. 8 § utlänningslagen och 2 kap. 1 § utlänningsförordningen). Enligt 2 kap. 17 § utlänningsförordningen godtas identitetskort som utvisar medborgarskap och som är utfärdat av behörig myndighet som pass för EES-medborgare och medborgare i . Bestämmelsen gäller endast i vissa angivna fall för EES-medborgares familjemedlemmar som inte själva är EES-medborgare eller medborgare i . Enligt 2 kap. 3 § utlänningslagen ska en utlänning som reser in i eller vistas i ha Schengenvisering eller nationell visering, om han eller hon inte har uppehållstillstånd eller har ställning som varaktigt bosatt. Kravet på visering gäller inte nordiska medborgare (2 kap. 8 § första stycket utlänningslagen). Kravet gäller inte heller andra EES- medborgare under förutsättning att de kan uppvisa pass eller identitetskort som utvisar medborgarskap och som är utfärdat av behörig myndighet. Undantag gäller också för vissa familjemedlemmar till EES-medborgare, närmare bestämt familjemedlemmar som har uppehållskort eller permanent uppehållskort som har utfärdats i eller av behörig myndighet i annan EES-stat (3 kap. 1 § första stycket 1, 2 och 15 utlänningsförordningen). Dessutom finns undantag från viseringskravet i den s.k. viseringsförordningen7. I 2 kap. 5 § utlänningslagen föreskrivs som huvudregel att en utlänning som vistas i mer än ska ha uppehållstillstånd om inte visering beviljats . Kravet på uppehållstillstånd gäller inte nordiska medborgare och inte heller övriga EES-medborgare eller deras familjemedlemmar som har uppehållsrätt (2 kap. 8 § första stycket utlänningslagen). Bestämmelser om uppehållsrätt finns i 3 a kap. utlänningslagen och 3 a kap. utlänningsförordningen. I 3 a kap. utlänningslagen definieras begreppen uppehållsrätt och familjemedlem till EES-medborgare. Vidare regleras villkoren för uppehållsrätt och vilka administrativa formaliteter som i vissa fall kan krävas av en utlänning som har uppehållsrätt; i förekommande fall registrering eller ansökan om uppehållskort. I 3 a kap. utlänningsförordningen finns närmare bestämmelser om bibehållen och permanent uppehållsrätt (3 a kap. 1–6 §§). I kapitlet finns också föreskrifter om bevis om uppehållsrätt m.m. (3 a kap 7–11 §§). 7 Rådets förordning (EG) nr 539/2001 av om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav. Enligt 2 kap. 7 § utlänningslagen ska en utlänning som ska arbeta i på grund av anställning här eller utomlands ha arbetstillstånd. Kravet på arbetstillstånd gäller inte nordiska medborgare och inte heller övriga EES-medborgare eller deras familjemedlemmar som har uppehållsrätt (2 kap. 8 § första stycket utlänningslagen). 2.3.3Avlägsnandebeslut – avvisning och utvisning Uttrycket avvisning avser beslut om avlägsnande ur landet som meddelas av en administrativ myndighet i första instans efter det att den första ansökan om uppehållstillstånd gjorts efter en utlännings ankomst till . Begreppet utvisning tar sikte på avlägsnande av utlänningar som antingen vistats i än från den första ansökan efter ankomsten hit eller som har dömts för brott. Enligt 8 kap. 1 § utlänningslagen får en utlänning avvisas 1.om han eller hon saknar pass när det krävs pass för inresa eller vistelse i , 2.om han eller hon saknar visering, uppehållstillstånd eller något annat tillstånd som krävs för inresa, vistelse eller arbete i , 3.om det vid utlänningens ankomst till kommer fram att han eller hon tänker besöka något annat nordiskt land men saknar det tillstånd som krävs för inresa där, 4.om han eller hon vid inresan undviker att lämna begärda uppgifter, medvetet lämnar oriktiga uppgifter som är av betydelse för rätten att resa in i eller medvetet förtiger någon omständighet som är av betydelse för den rätten, 5.om han eller hon inte uppfyller de krav för inresa som föreskrivs i artikel 5 i , eller 6.om han eller hon har avvisats eller utvisats från en EU-stat eller från , , eller och förhållandena är sådana som avses i 7 kap. 6 § eller beslutet om avvisning eller utvisning har grundats på att utlänningen inte har följt gällande bestämmelser om en utlännings inresa eller vistelse i den staten. Vad gäller punkterna 1 och 5 gäller särskilda regler för EES-med- borgare och deras familjemedlemmar. En EES-medborgare får sålunda inte avvisas enligt punkten 1, om han eller hon på annat sätt än genom innehav av pass kan styrka sin identitet. Detsamma gäller EES-medborgares familjemedlem som inte själv är EES-medborgare. Avvisningsgrunden i punkten 5 har begränsad tillämplighet på så sätt att EES-medborgare och deras familjemedlemmar inte får avvisas enbart på den grunden att de inte uppfyller vad som sägs i artikel 5.1 c i i fråga om tillräckliga medel för uppehälle. Enligt 8 kap. 2 § utlänningslagen får en utlänning avvisas 1.om det kan antas att han eller hon kommer att sakna tillräckliga medel för vistelsen i eller i något annat nordiskt land som han eller hon tänker besöka eller för hemresan, 2.om det kan antas att han eller hon under vistelsen i eller i något annat nordiskt land inte kommer att försörja sig på ett ärligt sätt eller kommer att bedriva verksamhet som kräver arbetstillstånd, utan att han eller hon har ett sådant tillstånd, 3.om han eller hon på grund av tidigare frihetsstraff eller någon annan särskild omständighet kan antas komma att begå brott i eller i något annat nordiskt land, 4.om han eller hon på grund av tidigare verksamhet eller i övrigt kan antas komma att bedriva sabotage, spioneri eller olovlig underrättelseverksamhet i eller i något annat nordiskt land, eller 5.om det med stöd av lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner har föreskrivits att han eller hon får avvisas. En utlänning får avvisas även i andra fall när det har begärts av den centrala utlänningsmyndigheten i ett annat nordiskt land och det kan antas att han eller hon annars beger sig till det landet. Avvisningsgrunden i punkten 1 gäller inte EES-medborgare eller deras familjemedlemmar. Avvisning får dock ske, av andra än arbetstagare, egenföretagare, arbetssökande samt dennes familjemedlemmar, om någon av dem efter inresan i visar sig utgöra en belastning för biståndssystemet enligt socialtjänstlagen. Fall då avvisning inte får ske I 8 kap. 3 § utlänningslagen anges tre fall då avvisning inte får ske: En utlänning får inte avvisas, om han eller hon vid ankomsten till hade eller därefter har haft uppehållstillstånd som har upphört att gälla. Avvisning får inte ske på den grunden att utlänningen saknar uppehållstillstånd, om han eller hon under tid då sådant tillstånd krävs för vistelse i i stället har haft men inte längre har uppehållsrätt. En utlänning som har uppehållsrätt får inte avvisas. Det första fallet avser utlänningar i allmänhet, medan de två andra fallen tar sikte på EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Eftersom det får krävas att en EES-medborgare och deras familjemedlemmar vid inresa i vart fall ska kunna styrka sin identitet och att de omfattas av rätten till fri rörlighet föreligger det enligt förarbetena emellertid inte något hinder mot att avvisa en sådan utlänning som inte på något sätt kan styrka detta, även om denne har uppehållsrätt. Innan avvisning i sådant fall sker ska den berörda personen ges all rimlig hjälp med att styrka sina uppgifter (prop. 2005/06:77 s. 194 f.). Utvisning när en utlänning saknar pass eller tillstånd Enligt 8 kap. 7 § utlänningslagen får en utlänning som inte avvisas enligt 8 kap. 1 § 1 eller 2 utvisas ur om han eller hon uppehåller sig här men saknar pass eller de tillstånd som krävs för att få uppehålla sig i landet. Utvisning av EES-medborgare och deras familjemedlemmar på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet I 8 kap. 7 a § första stycket utlänningslagen finns en bestämmelse som endast är tillämplig på EES-medborgare och deras familjemedlemmar med uppehållsrätt. Enligt bestämmelsen får en utlänning som har uppehållsrätt utvisas ur av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Begreppet allmän ordning och säkerhet är ett gemenskapsrättsligt begrepp och ska ges den innebörd som följer av gemenskapsrätten (prop. 2005/06:77 s. 195). Om utlänningen för beslutet om utvisning har permanent uppehållsrätt, får han eller hon dock utvisas endast om det finns synnerliga skäl för det. Enligt paragrafens andra stycke gäller ett särskilt starkt skydd för EES-medborgare som är barn eller som har vistats i under de tio närmast föregående åren. Sådana personer får utvisas endast om beslutet är oundgängligen nödvändigt av hänsyn till allmän säkerhet. När en fråga uppkommer om utvisning av en EES-medborgare eller hans eller hennes familjemedlem på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, ska enligt 8 kap. 17 a § hänsyn tas till hans eller hennes anknytning till i enlighet med vad som sägs i 11 § första stycket (se nedan). Utvisning på grund av brott I 8 kap. 8 § utlänningslagen anges grunderna för utvisning på grund av brott. Bestämmelserna gäller för alla utlänningar, också EES- medborgare och deras anhöriga. Enligt dessa bestämmelser får en utlänning utvisas ur om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. En utlänning får också utvisas om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till annan påföljd. En utlänning får dock utvisas endast om han eller hon döms till svårare påföljd än böter och 1.om gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller 2.om brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Enligt 8 kap. 11 § första stycket ska en domstol som överväger om en utlänning bör utvisas enligt 8 §, ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Domstolen ska särskilt beakta 2.om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas, 3.utlänningens övriga familjeförhållanden, och 4.hur länge utlänningen har vistats i . I paragrafens andra stycke föreskrivs att en utlänning som är flykting och som behöver en i får utvisas endast om han eller hon har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna här. Utvisning får också ske om utlänningen i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta sådan verksamhet här. Enligt 8 kap. 12 § första stycket får en utlänning utvisas pga. brott endast när det finns synnerliga skäl, om han eller hon hade vistats i med permanent uppehållstillstånd när åtal väcktes eller om han eller hon då varit bosatt i . Detsamma gäller för en medborgare i ett annat nordiskt land som hade varit bosatt här när åtalet väcktes och för en utlänning som har permanent uppehållsrätt i . Av 8 kap. 12 § andra stycket jämfört med 8 kap. 7 a § andra stycket följer att en EES-medborgare som är barn eller som har vistats i under de tio närmast föregående åren får utvisas pga. brott endast om beslutet är oundgängligen nödvändigt av hänsyn till allmän säkerhet. En utlänning får inte utvisas om utlänningen kom till innan han eller hon fyllt och vistats här när åtal väcktes (8 kap. 12 § tredje stycket). Enligt 8 kap. 13 § ska en allmän domstols beslut om utvisning på grund av brott innehålla förbud för utlänningen att återvända till eller utan tidsbegränsning. Bestämmelser som gäller både avvisning och utvisning I 8 kap. 16–20 a §§ finns bestämmelser som gäller både avvisning och utvisning. Förutom 17 a §, som behandlats ovan, bör här särskilt nämnas 18 a § och 19 §. Enligt 18 a § ska ett beslut om avvisning eller utvisning som huvudregel innehålla en tidsfrist för frivillig avresa. Tidsfristen ska bestämmas vid avvisning och vid utvisning om inte det finns särskilda skäl att meddela en längre tidsfrist. Tidsfrist för frivillig avresa ska inte meddelas för EES-medborgare eller deras familjemedlemmar (8 kap. 18 a § tredje stycket jämfört med 12 kap. 15 §). Finns inte förutsättningar att meddela en tidsfrist för frivillig avresa ska ett beslut om avvisning eller utvisning enligt 19 § normalt åtföljas av ett återreseförbud. Ett beslut om avvisning eller utvisning som avser en EES-medborgare eller en sådan medborgares familjemedlem får förenas med ett sådant förbud endast om beslutet har meddelats av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Europeiska kommissionen har vid sin granskning av genomförande av rörlighetsdirektivet funnit att direktivet inte i alla delar genomförts på ett korrekt sätt. Kommissionen har därför inlett ett överträdelseförfarande mot (överträdelsenummer 2011/2060). Såvitt här är av intresse har kommissionen uttalat kritik mot genomförandet av kapitel VI i direktivet. I det kapitlet (artikel 27– 33) regleras bl.a. begränsningar i rätten till inresa och uppehåll av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Kommissionen har förklarat att det sätt på vilket genomfört bestämmelserna inverkar på kvaliteten av genomförandet. Kommissionen har påpekat att distinktionen mellan de regler som gäller för utlänningar i allmänhet och de regler som gäller för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar inte är tydlig och att den ytterst kan leda till minskad rättssäkerhet. Enligt kommissionen skulle det strida mot direktivet att tillämpa flera av bestämmelserna om avvisning och utvisning, som är tillämpliga på utlänningar i allmänhet, på unionsmedborgare och deras familjemedlemmar. Enligt kommissionen har följande principer i artikel 27.1 och 27.2 inte genomförts i svensk rätt: 1.De hänsyn som åberopas för begränsning av den fria rörligheten får inte tjäna ekonomiska syften. 2.Åtgärder som vidtas av hänsyn till allmän ordning och säkerhet ska stämma överens med proportionalitetsprincipen. 3.Åtgärder som vidtas av hänsyn till allmän ordning och säkerhet ska uteslutande vara grundade på vederbörandes personliga beteende.