sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Mannen gjorde gällande att det skulle vara uppenbart ofören- ligt med humanitetens krav att utlämna honom på grund av att hans hustru och två barn samt ett antal andra anhöriga befann sig i , de förfalskningsbrott som han begått inte var så allvarliga att de borde föranleda en så ingripande åtgärd som utlämning samt då hänsyn borde tas till den relativt långa tid – omkring nio måna- der – som han med anledning av de aktuella brotten varit berövad friheten, först i och sedan i . Utlämningslagens förutsättningar för utlämning talade att varken mannens familjesituation eller personliga förhållan- den i övrigt var av sådan art att utlämning av honom till kunde anses uppenbart oförenlig med humanitetens krav. 3.8Krav på bevisning i skuldfrågan – dom eller häktningsbeslut i den ansökande staten Enligt utlämningskonvention (artikel 12 p. 2 [a]) ska en framställning om utlämning åtföljas av original eller bestyrkt avskrift antingen av en verkställbar dom eller av häktningsbeslut eller annat beslut med samma verkan, utfärdat i den ordning som föreskrivs i den begärande partens lag. De stater som tillträtt kon- ventionen har genom artikeln förbundit sig att godta en dom eller ett häktningsbeslut som underlag för en utlämningsbegäran utan någon prövning av den tilltalades skuld eller domens standard i övrigt. Vid tillträdet till konventionen förbehöll sig emel- lertid att vägra utlämning, om det i det särskilda fallet framgår att domslutet eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. I 9 § UtlämningsL uppställs vissa krav på bevisning i skuldfrågan för att utlämning ska beviljas. I princip krävs dom eller häktnings- beslut från behörig myndighet i den ansökande staten. Undantag gäller emellertid för sådana accessoriska brott, för vilka utlämning kan ske enligt 4 § andra stycket UtlämningsL. Avseende dessa krävs enligt andra stycket varken dom eller häktningsbeslut, men den ut- redning som den ansökande staten åberopar måste innebära att det föreligger sannolika skäl för att personen har begått gärningen. För att en dom ska godtas ska den enligt första stycket stödjas av utredningen och får inte föranleda allvarlig erinran. Grundar sig framställningen på ett häktningsbeslut krävs för utlämning enligt andra stycket att det föreligger sannolika skäl för att personen be- gått gärningen. I bestämmelsens tredje stycke ges möjlighet att genom överens- kommelse med annan stat bestämma att fällande dom eller häkt- ningsbeslut som meddelats av domstol eller domare ska godtas, om det inte i särskilt fall framgår att domslutet eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. Det svenska förbehållet till utlämnings- konvention avspeglas således i UtlämningsL. I en sådan överens- kommelse kan emellertid föreskrivas, att dom som meddelats efter förhandling som hållits i den dömdes utevaro endast ska godtas, om den dömdes rättighet att försvara sig ändå kan anses ha blivit Utlämningslagens förutsättningar för utlämning tillräckligt tillgodosedd eller om den främmande staten lämnar en försäkran om att den dömde har möjlighet att påkalla en ny dom- stolsprövning som tillgodoser hans rätt till försvar. Överenskommelse att godta såväl domar som häktningsbeslut föreligger, som nämnts, mellan och andra stater som anslutit sig till utlämningskonvention. Vidare finns sådan överens- kommelse i flera av de bilaterala utlämningsavtal som ingått. Enligt det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonven- tionen får domar som meddelats utan att den dömde varit närvaran- de särbehandlas på det sätt som anges i UtlämningsL (se närmare nedan). Det är i viss mån oklart hur utländska motsvarigheter till de strafföreläggande och ordningsbot ska behandlas i utlämningshänseende, dvs. huruvida de ska jämställas med en dom eller inte.36 I praktiken uppkommer nog fråga om dessa endast när det gäller accessoriska brott; den utdömda påföljden enligt utländska summariska förfarandena innefattar nog mycket sällan frihetsstraff och kan då inte självständigt ligga till grund för utlämning. Argument kan anföras såväl för att de ska jämställas med en dom enligt 9 § första stycket som för att de ska behandlas som att dom inte föreligger och att det för dem i stället ska krävas att den föreliggande bevisningen innefattar sannolika skäl för att per- sonen begått gärningen. I doktrinen har anförts, att det för den en- skilde individen vore mest förmånligt att låta utländska summariska förfaranden falla in under begreppet dom i första stycket, eftersom en prövning då är tänkt att omfatta såväl det materiella slutet som beslutsförfarandet, medan en prövning av om sannolika skäl före- ligger endast tar sikte på själva bevisningen.37 I förarbetena till UtlämningsL (prop. 1957:156 s. 64 f. och 75) framhålls att det – med hänsyn till det allvarliga ingrepp i friheten som en utlämning till annat land innebär – självfallet är en förut- sättning för att en utlämningsbegäran över huvud taget ska upptas till behandling, att en viss utredning i skuldfrågan redan ägt rum i den ansökande staten, och att denna utredning alltid bör ha fort- skridit så långt att fällande dom eller häktningsbeslut meddelats. Departementschefen understryker i förarbetena (prop. 1957:156 s. 33 och 64 f.), att frågan om vilken bevisning som bör förebringas i skuldfrågan i ett utlämningsärende är av stor betydelse för indivi- dens rättsskydd. Han ansåg det därför välgrundat att i utlämnings- 36Se Påle 2003, s. 233 f. 37Påle 2003, s. 234. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ärenden inte förbehållslöst godta fällande dom eller häktningsbeslut i den ansökande staten utan enligt hans förmenande borde en pröv- ning av den avsedda personens brottslighet göras. Regelmässigt borde, anförde departementschefen, krävas så mycket bevisning, att sanno- lika skäl föreligger till misstanke att personen är skyldig till brottet. Krav på sannolika skäl innebär samma krav som gäller för häktning enligt och detta syntes, enligt departementschefen, innebära en rimlig avvägning. Initialt menade departementschefen att detta krav i princip borde upprätthållas, även om utlämningsfram- ställningen grundar sig på en dom. På inrådan av Lagrådet ersattes emellertid, beträffande sådana fall då utlämningsframställningen grundas på fällande dom, regeln i det ursprungliga förslaget om att det ska föreligga sannolika skäl för att den som begärs utlämnad har begått gärningen, med ett stadgande som förutsätter att den åberopade domen uppfyller rimlig standard. En dom ska därför enligt 9 § stödjas av utredningen och får inte heller föranleda allvarlig erinran. De valda formuleringarna är avsedda att innebära att domen i det väsentliga är riktig (prop. 1957:156 s. 129). Enligt departementschefen syntes det emellertid knappast möta betänkligheter att uppmjuka kravet på särskild ut- redning i skuldfrågan, om i framställningen åberopas en fällande dom och framställningen kommer från en stat, vars processordning en- ligt uppfattningen i vårt land är fullt tillfredsställande ur rättssäker- hetssynpunkt (prop. 1957:156 s. 33). Han förordade därför en ord- ning där det, vid slutande av utlämningstraktater, kan föreskrivas, att fällande dom i den ansökande staten ska accepteras såsom tillräck- lig utredning i skuldfrågan. Mera tveksamt var det, menade han, om en liknande betydelse borde kunna tillerkännas häktningsbeslut i den ansökande staten. Ur rättssäkerhetssynpunkt anmäler sig, an- förde han, vissa betänkligheter häremot men något absolut hinder mot att ingå sådana överenskommelser borde lagen ändå inte ställa upp. En ovillkorlig förutsättning borde dock vara, uttalade han, att överenskommelsen begränsas till att avse sådant häktningsbeslut som meddelats av domstol eller domare. En traktat fick emellertid, enligt departementschefen, inte ges sådant innehåll att skyldighet förelåg att acceptera en dom som enligt vad som framkommer här i riket är helt oriktig, varför bestämmelsen i 9 § tredje stycket for- mulerades så, att vid överenskommelser med främmande stat om att godta fällande dom eller beslut om häktning ska förbehålla sig rätten, att vägra utlämning om det i det särskilda fallet framgår att domslutet eller häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt (prop. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning 1957:156 s. 129). Innebörden av detta förbehåll berörs av departe- mentschefen på skilda ställen i förarbetena (prop. 1957:156 s. 33, 65 och 129). Således anförde han, att det är klart att den som begärs utlämnad ska ha möjlighet att kullkasta den i domen eller häktnings- beslutet innefattade presumtionen genom att i föra fram be- visning i utlämningsärendet. Han uttalade vidare, att utlämning inte bör komma i fråga, då den person som begärs utlämnad kan på ett enligt svensk rättegångsordning klart bindande sätt visa att han inte har begått det uppgivna brottet och att det åberopade domslutet eller häktningsbeslutet således är felaktigt. Ytterligare anges i förarbetena att en dom givetvis inte ska accepteras om det t.ex. kan visas att den dömde befann sig på annan plats när brottet begicks och alltså inte kan ha förövat detta eller att domen på annat sätt är behäftad med uppenbart fel. Motsvarande sägs böra gälla för häktningsbeslut. I doktrinen har anförts att det föreligger viss skillnad mellan den prövning av domens riktighet som ska göras enligt 9 § första stycket och tredje stycket.38 Enligt tankegången innebär formuleringen i första stycket, att domen inte heller i övrigt får föranleda allvarlig erinran, att en prövning inte bara ska göras av domens materiella riktighet utan att den även ska innefatta på vilket sätt en dom har tillkommit. En dom som i och för sig grundar sig på övertygande bevisning om att personen begått den aktuella gärningen, skulle då exempelvis inte kunna godtas om personen, fast han behövt det, inte fått tillgång till juridiskt biträde. Formuleringen uppenbart oriktigt i tredje stycket skulle emellertid, enligt resonemanget, en- bart ha bärighet på domens materiella riktighet, dvs. om personen har begått gärningen. Som nämnts är kravet på sannolika skäl för att personen begått gärningen i 9 § andra stycket samma krav som enligt rättegångsbal- ken ställs upp för att en person får häktas. I doktrinen har i något utlämningsavgörande kritiserats för att ha ställt upp ett mycket högre beviskrav än vad som brukar göras i fråga om häktning enligt rättegångsbalken.39 Kravet på dom eller häktningsbeslut gäller, som nämnts, inte för sådana lindrigare brott för vilka utlämning enligt 4 § andra stycket UtlämningsL beviljas i samband med utlämning för grövre brott. 38Påle 2003, s. 230 och 243. 39Danelius 1982, s. 626 f., som bl.a. redogör för NJA 1978 C 272 i vilket fall begärt en amerikansk medborgare utlämnad som misstänkt för våldtäkt och där , efter att ha analyserat mannens och målsägandens berättelser, kom till slutsatsen att bevisningen mot mannen inte hade sådan styrka att det kunde anses föreligga sannolika skäl att mannen begått brottet. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning samband med att möjligheten att utlämna för sådana accessoriska brott infördes, ansågs att ett ovillkorligt krav om dom eller häkt- ningsbeslut för dessa brott inte längre kunde bibehållas, eftersom man ansågs få räkna med att det i utländsk lagstiftning – liksom en- ligt svensk rätt – kunde finnas begränsningar i möjligheten att an- vända häktning när det gäller lindrigare brott (prop. 1975:35 s. 60). Bestämmelsen ändrades därför på så sätt, att utlämningsframställ- ning i fall som avses i 4 § andra stycket kan grunda sig på annan utredning än häktningsbeslut. Om utlämning begärs för en gärning som motsvarar brott för vilket svensk lag stadgar fängelse och för lindrigare brott, måste utlämningsframställ- ningen således grundas på häktningsbeslut eller dom såvitt gäller det grövre brottet, medan de sannolika skälen att personen begått det lindrigare brottet får visas på annat sätt, exempelvis genom utdrag ur förundersökningsprotokollet eller liknande (prop. 1975:35 s. 60). Som nämnts har 1978 fogats ett andra tilläggsprotokoll till utlämningskonvention, vilket tillträdde påföljande år (SÖ 1979:13). Genom tilläggsprotokollets artikel 3 kompletterades utlämningskonventionen med bestämmelser om utevarodomar. En- ligt artikel 3.1 gäller: Begär en avtalsslutande part av en annan sådan part utlämning för verk- ställighet av ett straff eller en frihetsberövande skyddsåtgärd som be- slutats genom en dom in absentia (utevarodom), får den anmodade parten vägra utlämning om, enligt dess åsikt, rättegången inte har tillgodosett de minimirättigheter till försvar vilka anses böra tillkomma var och en som åtalas för ett brott. Utlämning ska emellertid ändå beviljas, om den ansökande parten lämnar en försäkran, som bedöms innebära tillräcklig garanti för att den som begärs utlämnad får rätt till ny domstolspröv- ning och därvid tillförsäkras rätten till försvar. Ett sådant beslut ger den ansökande parten rätt att antingen verkställa domen, om den dömde ej för särskild talan (opposition) mot denna, eller också, om han för sådan talan, anställa rättegång mot honom. Tillträdet till tilläggsprotokollet föranledde tillägget i 9 § tredje stycket UtlämningsL om utevarodomar. Innan det andra tilläggsprotokol- let togs fram gällde förpliktelsen att, enligt artikel 12 i utlämnings- konventionen, godta en annan konventionsstats dom i princip även utevarodomar. kunde dock, genom sitt mot artikel 12 av- givna förbehåll, vägra utlämning om avgörandet ansågs uppenbart oriktigt. Anledningen till tilläggskonventionens bestämmelse om utevarodomar var att en expertkommitté inom uppmärk- sammat att konventionens föreskrift om godtagande av dom som Utlämningslagens förutsättningar för utlämning meddelats i den ansökande staten, kunde tänkas komma i konflikt med , när fråga var om en utevarodom (prop. 1978/79:80 s. 12 f.). Enligt hade nämligen slagits fast vissa minimirättigheter som skulle tillkomma var och en som hade blivit anklagad för brottslig gärning; enligt artikel 6.3 b–d gäller att den åtalade ska ha rätt att åtnjuta tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, att försvara sig personligen eller genom rätte- gångsbiträde samt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom liksom att få vittnen inkallade för egen räkning. Enligt expertkommittén måste en stat som anslutit sig till Europakonven- tionen ha möjlighet att avslå en framställning om utlämning, om den fann att Europakonventions regler hade åsidosatts (prop. 1978/79:80 s. 13). Vid utformningen av bestämmelserna om utevarodom i tilläggs- protokollet togs hänsyn till att vissa stater hade regler som innebar en rätt för den som dömts i sin frånvaro, att efter delgivning av domen föra särskild talan (opposition) mot denna, var- vid ny rättegång skulle äga rum. Det andra tilläggsprotokollets regel- system avseende utevarodomar måste, enligt föredragande statsrådet i propositionen om godkännande av tilläggsprotokollet, ses som en förbättring av den dömdes rättsskydd i utlämningsärenden (prop. 1978/79:80 s. 13). Från svensk synpunkt var det vidare, menade han, en klar fördel att det uttryckligen slogs fast att utlämning för verk- ställighet av en utevarodom inte behövde beviljas annat än när den dömde hade erhållit godtagbart rättsskydd i processen eller garantier lämnats för att sådant rättsskydd skulle komma att tillförsäkras honom efter utlämningen. Bedömningen av frågan om de nya villkor för utlämning var uppfyllda som uppställdes i tilläggsprotokollets artikel 3, borde, enligt föredragande statsrådets mening, ingå i den prövning som enligt UtlämningsL ankom på (prop. 1978/79:80 s. 13 f.). Tilläggsprotokollets artikel 3 fick därför uttryckligt stöd i UtlämningsL genom att 9 § tredje stycket kom- pletterades med en ny mening. Överenskommelse att godta domar och häktningsbeslut finns i vissa av de bilaterala utlämningsavtal som ingått. Följande gäller med avseende på detta enligt dessa avtal. -Avtalet med : Överenskommelse att godta såväl den ansökande statens domar som häktningsbeslut (se NJA 2003 s. 354, nedan). Enligt artikel V f ii) (SÖ 1974:3 i dess lydelse efter ändring genom SÖ 1989:49) får utlämning, såvitt angår en person som dömts för brott, vägras när den anmodade staten Utlämningslagens förutsättningar för utlämning anser den fällande domen vara oriktig. Enligt artikel VII 2 a) (SÖ 1974:3) ska en framställning om utlämning, om personen är anklagad för brott, åtföljas av ett vederbörligen legaliserat häktningsbeslut. Genom ändringsprotokollet (SÖ 1989:49) finns i avtalet någon möjlighet att vägra utlämning med hänvisning till brister i bevisningen. Uppfyller en utlämningsframställning de i artikel VII 2 a) angivna villkoren ska därför i princip denna godtas utan någon prövning av den eftersöktes skuld. Utrymme torde dock finnas att vägra utläm- ning om ett häktningsbeslut bedöms vara uppenbart oriktigt (se NJA 2003 s. 354). -Avtalet med : Överenskommelse att godta såväl den ansökande statens domar som häktningsbeslut. Enligt artikel 7 (SÖ 2001:42) ska ett häktningsbeslut från en domstol i den an- sökande staten godtas som tillräcklig utredning och grund för utlämningsframställningen om det åtföljs av en sammanställning där åklagaren anger sin bevisning i målet samt att bevisningen upptagits i enlighet med den ansökande statens lagstiftning. Enligt artikeln ska vidare en dom i den ansökande staten godtas som stöd för en framställning om utlämning i fall där en person är eftersökt för verkställighet av dom. -Avtalet med och : Inte någon överens- kommelse att godta domar och häktningsbeslut. Artikel 10 (3) och (4) (SÖ 1965:19–20) föreskriver endast att, om framställ- ningen avser en person som misstänks för brott måste fram- ställningen bl.a. vara åtföljd av häktningsbeslut, och om fram- ställningen avser en person som redan dömts, måste den åtföljas av bevis om domens innehåll. -Avtalet med : Överenskommelse att godta såväl den an- sökande statens domar som häktningsbeslut. Enligt artikel XI p. 3 (SÖ 1984:34, artikel X p. 3 i den konsoliderade versionen) ska en framställning om utlämning av en person som är eftersökt för lagföring åtföljas av häktningsbeslut samt sådan ytterligare utredning som ger vid handen att det finns sannolika skäl att anta att den eftersökte har begått det brott för vilket utlämning begärs. Ett sådant häktningsbeslut och sådan ytterligare utredning ska enligt artikeln godtas som tillräcklig grund för utlämning, om det inte i ett särskilt fall framgår att häktningsbeslutet är uppenbart oriktigt. Enligt artikel XI p. 4 (SÖ 1984:34, artikel X Utlämningslagens förutsättningar för utlämning 4 i den konsoliderade versionen) ska en framställning om ut- lämning beträffande en person som har befunnits skyldig till brottet åtföljas av den slutliga domen. I undantagsfall får, enligt artikeln, den anmodade staten begära ytterligare handlingar. har i ett antal fall haft anledning att tillämpa 9 § UtlämningsL. I rättsfallsgenomgången nedan har en uppdelning gjorts efter om utlämningsframställningen grundats på en dom, ett häktningsbeslut eller en utevarodom. Av Högsta domstolens avgöranden framgår att utevarodomar inte sällan inneburit problem i utlämningssammanhang. I något fall (NJA 1984 s. 903) har , som egentligen varit tvungen att godkänna den utländska utevarodomen om domslutet inte kunnat konstateras vara uppenbart oriktigt enligt 9 § tredje stycket, tagit sig igenom problematiken genom att förklara att en utlämning, mot bakgrund av utevarodomen, fick anses oförenlig med grunderna för rättsordningen här i riket. I ytterligare fall har avgörande hänsyn tagits till att den aktuella personens eget ageran- de varit den huvudsakliga anledningen till att det aktuella målet av- gjorts i dennes utevaro (i NJA 1989 s. 263, trots kallelse till förhand- ling inte sett till att inställa sig och i NJA 1993 s. 18, efter att själv ha överklagat ha hållit sig undan). I NJA 1972 s. 358 (se även avsnitt 3.5) var fråga om utlämning till av en taiwanesisk medborgare som av amerikansk domstol för- klarats skyldig till brott som enligt svensk lag fick anses motsvara försök till mord eller anstiftan av försök till mord på vice premiär- ministern i (en jury hade meddelat ett fällande av- görande, vilket ännu inte följts av ett av domaren fastställt straff). Mannen åberopade som hinder mot utlämning i första hand att det inte var bevisat att han begått den aktuella gärningen. Högsta dom- stolen fastslog att enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL, samman- ställt med artiklarna I och XI i det gällande utlämningsavtalet med , skulle amerikansk domstols fällande dom godtas som grund för utlämning, om det inte framgick att domslutet var uppenbart oriktigt. Någon omständighet som utvisade att avgörandet i det aktuella målet skulle vara oriktigt hade emellertid inte framkommit. Domen stöddes, enligt , av en omfattande utred- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ning, vilket, anförde domstolen, i allt fall innebar sådana sannolika skäl att mannen begått gärningen som förutsattes för tillämpning av 9 § andra stycket UtlämningsL. På grund av det anförda innefattade, enligt , 9 § inte hinder mot utlämning. Även i NJA 1975 s. 115 var fråga om utlämning till , men i detta fall av en amerikansk medborgare. Till stöd för framställning- en åberopades dels att jury vid amerikansk domstol förklarat mannen skyldig till inbrott med användande av eldvapen samt misshandel och hot med livsfarligt vapen, dels att domstolen i anledning av dessa brott utfärdat order om häktning. Mannen gjorde gällande att han var oskyldig; att han i själva verket jagat gärningsmannen på flykten och att polisen missuppfattat situationen och felaktigt gripit honom. Han gjorde vidare gällande att det material varpå juryn grundat sin förklaring att han var skyldig till de angivna gärningarna, i själva verket visade att han var oskyldig. I utlämningsärendet fanns inte någon redovisning av det material som låg till grund för domstols- juryns förklaring om mannens skuld och mannen hade av kostnads- skäl inte haft möjlighet att förebringa materialet i utlämningsären- det. ansåg, att mannens uppgifter om händelse- förloppet vid det aktuella tillfället inte utan vidare kunde lämnas utan avseende. I det läget ansåg domstolen det otillfredsställande att ta ställning till utlämningsframställningen utan att ha möjlighet att bedöma mannens invändning mot juryavgörandet mot bakgrund av det material som avgörandet byggde på. Enligt artikel XI p. 1 a) i utlämningskonventionen med (SÖ 1963:17) kan den anmoda- de staten i undantagsfall, när det gäller någon som är dömd för det aktuella brottet, begära ytterligare handlingar av den ansökande staten än den aktuella domen. anmälde därför frågan om åtgärd för att få ut det material som juryavgörandet vilade på för regeringen. Efter att tagit upp frågan med den amerikanska ambassaden avböjde denna emellertid att ställa till förfogande sådana handlingar som avsågs med beslutet. Högsta dom- stolen tog då först upp frågan om ärendet borde förklaras vilande, varvid domstolens majoritet (tre justitieråd – , och ) kom fram till att domstolen nu hade att ta ställning till utlämningsframställningen. Två justitieråd (Mannerfelt och ) var av skiljaktig mening och ansåg att hinder som avses i 32 kap. 5 § mot ärendets prövning i det förelig- gande skicket förelåg. I sak anförde att enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL, sammanställt med artiklarna I och XI i utlämningskonventionen med (SÖ 1963:17) ska ameri- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning kansk domstols fällande dom godtas som grund för utlämning, om det inte framgår att domslutet är uppenbart oriktigt. Såsom fällande dom var, uttalade domstolen, att betrakta även ett fällande juryavgö- rande som ännu icke följts av fastställande av straff (se även NJA 1972 s. 358).