sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — I syfte att uppnå bättre överensstämmelse mellan UtlämningsL och de be- stämmelser som gällde i andra länder på området borde bestämmel- sen därför, enligt departementschefen, upphävas; det intresse som regeln avsåg att skydda fick tillgodoses inom ramen för den diskre- tionära prövningen. Tidsfristen ska räknas från det att hindret upphörde (prop. 1957:156 s. 72). Efter avtjänande av straff är utgångspunkten för fristen förmodligen vidare den tidpunkt då straffet till fullo är verkställt (se NJA 2003 s. 133, nedan, som visserligen gällde tolk- ningen av artikel 14 utlämningskonvention men som borde ha viss bärighet även avseende 12 § UtlämningsL). Återvändandet till det ansökande landet ska ha varit frivilligt för att det ska få den i bestämmelsen angivna konsekvensen (prop. 1957:156 s. 72). Bestämmelsen i 24 § reglerar regeringens möjligheter att medge att den utlämnade får ställas till ansvar i den ansökande staten för annan före utlämningen förövad gärning, än den för vilken utlämning skett eller vidareutlämnas från den ansökande staten till tredje stat. Regeringens prövning ska i dessa fall i princip gå till på samma sätt som vid en ursprunglig begäran om utlämning för brottet; för med- givande krävs att utlämning för gärningen lagligen kunnat ske. Högsta domstolens roll är vidare densamma. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning I doktrinen har uppmärksammats, att det i 12 § första stycket 1 används ett brottsbegrepp medan det i 24 § används ett gärnings- begrepp.53 Enligt den relevanta bestämmelsen i 12 § får den som ut- lämnas inte utan särskilt medgivande av regeringen enligt 24 §, i den främmande staten åtalas eller straffas för annat brott som begåtts före utlämningen. Enligt 24 § får regeringen medge att den som utläm- nats får ställas till ansvar för annan före utlämningen förövad gärning än den, för vilken utlämning skett. I förarbetena till UtlämningsL ges inte någon ledning till hur brotts- respektive gärningsbegreppet ska tolkas i lagen. I doktrinen har den uppfattningen förts fram att det i UtlämningsL aktuella begreppet annan förövad gärning har en avsevärt snävare betydelse inom utlämningsrätten än inom den svenska straffprocessrätten och att det straffprocessrättsliga gärningsbegreppet enligt 30 kap. 9 § inte kan användas som synonymt med specialitetsprincipens gärning.54 Enligt upp- fattningen måste det – för att man ska kunna vara säker på att spe- cialitetsprincipen verkligen fyller sin roll som garant för de i lagen uppställda utlämningsvillkoren (se närmare nedan om specialitets- principens syfte) – krävas att varje förändring av ett presterat gärningsmoment liksom varje nytt gärningsmoment underställs en svensk granskning55. Exempelvis kan en justering av gärnings- beskrivningen, som görs av åklagaren efter en utlämning och som synes vara förmånlig för den utlämnade – ett uppsåtligt brott justeras till ett oaktsamhetsbrott, ett fullbordat brott justeras till ett försöksbrott eller ett brott av normalgraden justeras till ett ringa brott – leda till att kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt. Enligt 12 a § får, när det följer av en internationell överenskom- melse som är bindande för , den som har utlämnats, utöver vad som följer av specialitetsprincipens huvudregel i 12 §, åtalas eller straffas för annat brott som han eller hon har begått före utlämning- en, om han eller hon har lämnat sitt samtycke till det. Den möjlig- het till uppmjukning av specialitetsprincipen som bestämmelsen innebär, infördes vid tillträde till utlämningskon- vention. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse vid EAOL:s till- komst, då de särskilda EU-bestämmelserna i slopades. Endast utlämningsavtal med (SÖ 2001:42) utgör en sådan internationell överenskommelse som avses 53Se Påle 2003, s. 292 ff. 54Påle 2003, s. 293 ff. 55Påle 2003, s. 295, som till stöd för denna uppfattning ger exempel på vilka konsekvenserna kan bli, om man tillämpar det inhemska processrättsliga gärningsbegreppet på specialitets- principens område, jfr även NJA 1962 s. 467, refererat längre fram i detta avsnitt. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Enligt avtalets artikel 17 kan den som har utlämnats avstå från specialitetsprincipen skydd för en viss gärning. Avstå- endet ska göras inför de rättsliga myndigheterna i den stat dit den eftersökte har utlämnats. I 13 § finns bestämmelser om konkurrerande utlämningsframställ- ningar från två eller flera stater avseende samma person. När fram- ställningarna avser olika brott kan enligt andra stycket föreskrivas, att den som utlämnats till en stat ska från den staten vidareutläm- nas till annan stat. Specialitetsprincipen fanns upptagen lag. Enligt lag tilläts emellertid den utlämnade i viss mån själv råda över principens tillämpning; väl utlämnad fick den utlämnade, om han eller hon inför domstol eller eljest fritt och offentligen gett sitt samtycke till det, lagföras eller straffas för ytterligare brott samt vidareutlämnas till tredje stat. I förarbetena till lag (prop. 1913:50 s. 36 f.) anförs att den anmodade staten, genom att utlämna en person, avser att medverka till att denne straffas för visst eller vissa brott som staten anser straffvärda, men inte att överlämna honom till den andra staten för att behandlas efter dennas godtfinnande. Av det sagda torde, enligt förarbetsuttalandena, först och främst följa, att den ansökande staten inte har rätt att straffa den utlämnade för andra före utlämnandet begångna brott, än det eller de som föranlett utlämnandet. Visserligen hade, anförs det vidare i förarbetena, mot denna sats anmärkts att den onödigt mycket inskränkte hemstatens rätt att straffa sina egna undersåtar och därför innebar ett onödigt intrång i dess själfbestämmelserätt men regeln innebar ändå, anförs det, en viss garanti mot illojalt tillvägagångssätt i utlämningsären- den. Slutsatsen blev därför, att regeln borde upptas lag som ett villkor som vid beviljande av utlämning skulle uppställas; skulle det upptäckas att den utlämnande hade begått andra brott före utlämningen, kunde ju alltid den ansökande staten begära rätt att få straffa även för dessa. Motsvarande borde enligt förarbetena gälla beträffande rätten att vidareutlämna den aktuella personen till en tredje stat (prop. 1913:50 s. 37). Regeln om möjligheter till lag- föring, bestraffning eller vidareutlämning utan den anmodade statens medgivande, om den utlämnade frivilligt vistats i den ansö- kande staten eller återvänt dit efter att ha lämnat landet, intogs för att förhindra uppkomsten av i det närmaste stötande situationer enligt följande resonemang (se prop. 1913:50 s. 37). Om den utlämnade – vilket oftast antogs vara fallet – var medborgare i den ansökande staten var denna stat förhindrad att, efter att den utlämnade avtjänat det Utlämningslagens förutsättningar för utlämning aktuella straffet, utvisa denne ur landet. Om den utlämnade begått brott före utlämningen, som inte var straffbara enligt den anmodade statens lag skulle därmed det ansökande landet – medborgarskaps- landet – utan en dylik regel vara tvunget att låta personen ostraffad uppehålla sig i landet. Specialitetsprincipen intogs i princip oförändrad i UtlämningsL. Regeln om verkan av samtycke slopades emellertid som den tidsgräns inom vilken den utlämnade hade att lämna landet, om han ville vara skyddad, utsträcktes från den lag gällande tiden en månad , i enlighet med den utläm- ningskonvention bestämda tiden. I förarbetena till lagen anförde departementschefen (prop. 1957:156 s. 71) att även den nya lagen borde uppta en bestämmelse om att vid beviljande av utlämning skulle uppställas såsom villkor, att den utlämnade endast under särskilda förutsättningar fick bestraffas för annat brott än det som avsågs med utlämningen eller utlämnas vidare till annan stat. Samtyckesregeln kunde emellertid, anfördes det, starkt ifrågasättas, eftersom det som en person kvarhölls i en främmande stat efter att ha bli- vit utlämnad dit var ytterst svårt för en annan stat att kontrollera, att personen verkligen av fri vilja lämnat samtycke (prop. 1957:156 s. 70 ff.). lags och den nuvarande lagens förarbeten sägs inte ut- tryckligen i vems intresse specialitetsprincipen är uppställd. Av de refererade uttalandena i förarbetena till lag framgår dock, att regeln i vart fall i viss mån uppställts i den anmodade statens – – intresse; den ansökande staten har att respektera de förut- sättningar under vilka beviljat utlämning. I senare lagstift- ningsarbete har emellertid med självklarhet antagits att samtliga vill- kor i 12 § UtlämningsL är avsedda till skydd för den utlämnade (prop. 1975:35 s. 19). Vidare har anförts att specialitetsprincipen och kravet på dubbel straffbarhet samverkar på så sätt, att det senare kravet skulle förlora sitt innehåll, om den ansökande staten var fri att lagföra den som har utlämnats för vilka brott som helst när ut- lämningen väl verkställts (prop. 2000/01:83 s. 45). I doktrinen har anförts att specialitetsprincipen – som finns i de flesta länders utlämningsrätt – kan ses som en logisk följd av själva avtalssituationen.56 Detta synsätt synes väl förenligt med uttalandena i förarbetena till lag. Vidare har, avseende resonemanget att specialitetsprincipen kan ses som en förlängning av kravet på dubbel 56 Påle 2003, s. 285. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning straffbarhet, anförts att samma resonemang emellertid kan föras om andra villkor för utlämning; fanns inte specialitetsprincipen skulle ju även dessa andra villkor kunna kringgås av den ansökande staten när denna väl fått den eftersökte utlämnad för något brott.57 Det nya brottet som aktualiseras först när den eftersökte utlämnats, skulle ju, om den ansökande staten ansökt om utlämning för detta, i den anmodade statens prövning av om utlämningsframställningen skulle beviljas, ha kunnat anses som exempelvis ett militärt eller politiskt brott. Enligt den nordiska utlämningslagen (7 och 18 §§) krävdes rege- ringens medgivande till ytterligare lagföring eller straffverkställighet, endast när det gällde svenska medborgare eller politiska brott. Detta hängde samman med att det inom inte fanns något krav på dubbel straffbarhet utom när det gällde utlämning av svenska med- borgare eller för politiska brott. En svensk medborgare kunde dock själv enligt den nordiska utlämningslagen inför domstol samtycka till ytterligare lagföring eller straffverkställighet samt kunde utländsk medborgare samtycka till sådan ytterligare lagföring eller straffverk- ställighet när det gällde politiskt brott. När det gällde vidareutläm- ning till ett tredje land krävdes emellertid även enligt den nordiska utlämningslagen alltid regeringens medgivande. Den inom EU framtagna utlämningskonvention innebar i huvudsak ett förenklat utlämningsförfarande mellan medlemssta- terna i EU i de fall där personer som var eftersökta för utlämning samtyckte till att utlämnas. Vid tillträdet till konventionen hade att välja mellan att låta specialitetsprincipen fortsätta gälla i förhållande till andra medlemsstater, att inte tillämpa specialitets- principen när den eftersökte samtyckte till utlämning, dvs. att låta samtycket innebära ett automatiskt avstående från specialitetsprin- cipen, eller att inte tillämpa specialitetsprincipen, om den eftersökte i samband med att han eller hon samtyckte till utlämning också ut- tryckligen avstod från specialitetsprincipen. Regeringen anförde i sammanhanget (prop. 1996/97:88 s. 22 f.) att en uppmjukning av det skydd som specialitetsprincipen ger – liksom skett mellan de nordiska länderna – torde vara acceptabelt i kretsen inom EU, efter- som samarbetet inom unionen bygger på att länderna har en grund- läggande tilltro till varandras rättsordningar. Den eftersökte borde därför, enligt regeringen, själv få bestämma omfattningen av detta skydd, under förutsättning av att personen fått erforderlig informa- 57 Se härom Påle 2003, s. 286 f. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning tion om vad ett avstående innebar. Det borde härvid påpekas, an- förde regeringen, att det kan ligga i den eftersöktes eget intresse att avstå från tillämpningen av specialitetsprincipen. valde därför att inte tillämpa specialitetsprincipen, om den eftersökte i samband med att han eller hon samtyckte till utlämning också uttryckligen avstod från specialitetsprincipen. Det ålades härvid åklagaren att noggrant försäkra sig om att den eftersökte hade tillräckligt klart för sig vad ett avstående innebar (prop. 1996/97:88 s. 23). Eftersom skyddet mot vidareutlämning ansågs uppställt i samma syfte som specialitetsprincipen, ansåg regeringen att frågorna borde behandlas på samma sätt (prop. 1996/97:88 s. 23). Ett avstående från specia- litetsprincipen kom således också, efter tillträde till konven- tionen, att innebära att vidareutlämning till annat land inom EU, utan särskilt medgivande från regeringen kunde ske. Ett avstående från det skydd som specialitetsprincipen ger kunde, enligt de sär- skilda EU-reglerna i UtlämningsL, återkallas intill dess att utläm- ningen hade verkställts. Även (SÖ 1998:49, artikel 66) upptar ett förenklat utlämningsförfarande med möjlighet för den eftersökte att avstå från specialitetsprincipens skydd (prop. 1997/98:42 s. 95). Nästa inom EU framtagna konvention på utlämningsområdet – utlämningskonvention – innebar förändringar på specialitets- principens område, i de fall då den som begärdes utlämnad inte redan från början samtyckt till utlämning och då tillfrågats om han eller hon avstod från specialitetsprincipens skydd samt medgav att vidareutlämning fick ske. Som en följd av tillträdet till konventionen tillkom, som tidigare nämnts, 12 a § UtlämningsL. I förhållande till andra EU-länder fick den som utlämnats, utöver vad som följer av bestämmelsen, även utan samtycke lagföras för brott för vilket inte var föreskrivet frihetsberövande påföljd samt, under förutsätt- ning av eget samtycke, vidareutlämnas till en annan medlemsstat. Som skäl för att tillträda konventionen anförde regeringen, liksom vid tillträdet till utlämningskonvention, att en uppmjukning av det skydd som specialitetsprincipen ger är acceptabelt i kretsen av EU:s medlemsstater. Det var, menade regeringen, rimligt att vid utlämning till en EU-medlemsstat tillerkänna den som utlämnas eller har utlämnats, rätten och förmågan att avsäga sig specialitetsprin- cipens skydd. En avsägelse från den som har utlämnats borde även, anförde regeringen, kunna tillmätas rättslig verkan i förhållande till stater med vilka har särskilda utlämningsavtal, i den utsträck- ning detta följer av avtalet. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning kunde en stat vid tillträdet till konventionen – eller senare – förklara att samtycke till undantag från specialitetsprincipen skulle presumeras föreligga i förhållande till en annan stat som hade lämnat motsva- rande förklaring. Särskilt mot bakgrund av det inom EU alltjämt upprätthållna kravet på dubbel straffbarhet tedde det sig emellertid, menade regeringen, vid tiden för konventionstillträdet alltför långt- gående att generellt avstå från det skydd och den möjlighet till kon- troll som specialitetsprincipen innebär (prop. 2000/01:83 s. 45 f.). valde därför inte alternativet med presumerat samtycke. I samband med tillträdet till utlämningskonvention infördes möjligheten att på vissa villkor (se avsnitt 2.2.4) utlämna svenska medborgare till andra EU-stater. Eftersom möjligheten till utlämning av svenska medborgare utanför de nordiska länderna inne- bar en principiell nyhet, vars omfattning och konsekvenser ansågs svåra att överblicka, borde det enligt regeringen (prop. 2000/01:83 s. 34) inte vara möjligt för en svensk medborgare att avstå från spe- cialitetsprincipens skydd eller från skyddet mot vidareutlämning. Enligt regeringen fanns det inte några bärande skäl för att undanta svenska medborgare från tillämpningen av det förenklade utlämnings- förfarandet (prop. 2000/01:83 s. 34 f.). Inte heller inom ramen för detta borde det emellertid vara möjligt för en svensk medborgare att avstå från specialitetsprincipens skydd eller från skyddet mot vidare- utlämning. EAOL innehåller – liksom de tidigare gällande EU-bestämmel- serna i UtlämningsL – möjlighet för den eftersökte att samtycka till överlämnande och att i samband därmed även medge att i den ut- färdande medlemsstaten lagföras eller straffas för gärningar som har begåtts före överlämnandet, men som inte omfattas av arresterings- ordern (4 kap. 9 §). Ett sådant medgivande kan återkallas till dess att beslutet om överlämnande har verkställts. Däremot är det enligt EAOL inte, som tidigare enligt de särskilda EU-bestämmelserna i , möjligt för den eftersökte att generellt, innan över- lämnade skett, medge att vidareutlämnas till annan EU-stat. EAOL innehåller även bestämmelser om i vilken utsträckning en person, som har överlämnats, får lagföras eller straffas för gärningar vilka har begåtts före överlämnandet men som inte om- fattas av arresteringsordern och i vilken utsträckning en sådan person får vidareutlämnas till en annan medlemsstat i EU (6 kap. 8 §). I för- arbetena till lagen (prop. 2003/04:7 s. 149) anförde regeringen föl- jande angående specialitetsprincipen i förhållande till andra EU-stater inom ramen för systemet med arresteringsorder: Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Även i ett system som bygger på ömsesidigt förtroende mellan med- lemsstaterna och en långtgående förenkling av förfarandena för över- lämnande av eftersökta personer finns det behov av det skydd som specialitetsprincipen och förbudet mot vidareöverlämnande ger den som har överlämnats. Det skulle i annat fall stå den utfärdande myndigheten fritt att lagföra för alla gärningar som inte tagits upp i en arresterings- order. En sådan ordning kan riskera att med tiden minska betydelsen av den rättsliga prövningen av en arresteringsorder och därmed också undergräva rättssäkerheten för eftersökta personer. Motsvarande farhågor gör sig till viss del gällande även beträffande skyddet mot att vidare- överlämnas. När en person överlämnas från sker en prövning om det är förenligt med rambeslutet att överlämnande sker. Den kontroll som åklagare och domstolar gör i samband med prövningen av överlämnan- dets laglighet och överensstämmande med de grundläggande rättigheter- na och friheterna innebär ett skydd för den som begärs överlämnad. Den som har överlämnats enligt en arresteringsorder bör ges ett motsvarande skydd mot lagföring eller bestraffning i den mån dessa åtgärder inte omfattades av den tidigare prövningen. Vad nu sagts gäller även behovet av skydd mot att vidareöverlämnas. Har således överlämnande från tidigare beviljats och begärs tillstånd att lagföra eller straffa den som har överlämnats även för gär- ningar som har begåtts före överlämnandet men som inte omfattades av detta, eller begärs tillstånd att till en annan medlemsstat i EU vidare- överlämna den som har överlämnats, bör enligt regeringens uppfattning en sådan framställning prövas i huvudsak på samma sätt som en begäran om överlämnande, dvs. med tillämpning av 2–5 kap. i den nya lagen En begäran om tillstånd att till en stat utanför EU vidareutlämna den som har överlämnats från är en fråga om utlämning och bör av detta skäl prövas av regeringen enligt 24 § utlämningslagen. Av regeringens uttalande framgår tydligt att specialitetsprincipen, i vart fall inom EU-samarbetet, anses uppställd till skydd för den en- skilde. I doktrinen har uppmärksammats att det från svensk sida, efter att i egenskap av anmodad stat utlämnat någon härifrån, inte kontrolleras huruvida det ansökande landet följt specialitetsprinci- pen samt att detta kan innebära problem för den utlämnade indivi- den, eftersom denne inte alltid har rätt att åberopa principen inför den ansökande statens inhemska domstolar.58 I sammanhanget har vidare påpekats, att ett rättegångsförfarande eller en straffverkstäl- lighet som strider mot specialitetsprincipen kan innebära ett brott 58 Påle 2003, s. 291. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning mot artikel 5 i , vilken artikel behandlar rätten till frihet och säkerhet.59 Specialitetsprincipen finns upptagen i samtliga bilaterala utlämningsavtal. Enligt samtliga dessa gäller en sådan tidsfrist och en sådan regel om verkan av den utlämnade personens frivilliga återvändande till det ansökande landet, som finns i såväl utlämningskonvention som i UtlämningsL, för vilka fall den anmodade statens medgivande till ytterligare lagföring, straffverk- ställighet eller vidareutlämning inte krävs. -Avtalet med : Enligt artikel XV 1 a) (SÖ 1974:3) ska en person som utlämnats inte på den ansökande statens område berövas friheten eller ställas inför rätta eller bli utsatt för annan inskränkning av sin personliga frihet för annat brott som begåtts före hans utlämning än i) ett brott för vilket han utlämnats eller ett annat enligt avtalet utlämningsbart brott och för vilket han skulle kunna dömas efter bevisning av de faktiska omständigheter på vilka framställningen om hans utlämning var grundad eller ii) annat enligt avtalet utlämningsbart brott och beträffande vilket den anmodade staten medger att han berövas friheten, ställs in- för rätta eller utsätts för en inskränkning av sin personliga frihet. Enligt samma artikels 1 b) ska en person som utlämnats inte heller berövas friheten i den ansökande staten för att utlämnas till en tredje stat, såvida inte den anmodade staten medger sådant frihetsberövande. -Avtalet med : Enligt artikel 17 p. 1 (SÖ 2001:42) ska den som utlämnats inte åtalas, straffas eller häktas för annat före hans överlämnande begånget brott än sådana för vilka han utlämnats, och hans frihet ska inte heller begränsas av något annat skäl, utom om den anmodade staten samtycker, 45 dagars- eller åter- vändanderegeln är tillämplig eller – som tidigare nämnts – den utlämnade personen samtycker inför en judiciell myndighet i den ansökande staten. Enligt samma artikel p. 3 får emellertid, om det åtal för vilket vederbörande utlämnats senare ändras, personen åtalas eller dömas, förutsatt att brottet under sin nya rubricering är a) grundat på väsentligen samma faktiska omständigheter som angetts i framställningen om utlämning och i de handlingar som överlämnats till stöd för denna, och b) belagt med samma längsta straff eller med ett kortare straff än det brott för vilket veder- 59 Påle 2003, s. 291. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Enligt artikel 18 ska den ansökande staten, när någon överlämnats, inte utlämna denne till tredje stat för ett brott som begåtts före vederbörandes överlämnande, om inte den anmodade staten samtycker till utlämning eller 45 dagars- eller återvändanderegeln är tillämplig. -Avtalet med och : Enligt artikel 9 (SÖ 1965:19–20) får den som utlämnats inte i något fall berövas fri- heten eller göras till föremål för rättsliga åtgärder på den ansökan- de partens område för annat, före hans överlämnande begånget brott, än sådant som konstitueras av den gärning på grund varav hans utlämnande medgivits och tillika är av beskaffenhet att kunna föranleda utlämning, eller för annan omständighet, som är att hänföra till tiden före hans utlämnande, och inte heller av den ansökande parten utlämnas till tredje stat. -Avtalet med : Enligt artikel IX (SÖ 1963:17) får den som utlämnats inte utan den anmodade statens samtycke, lagföras eller straffas i den ansökande staten för annat före utlämningen begånget brott än det, som föranlett utlämningen, och inte heller vidareutlämnas till tredje land (artikel VIII i den konsoliderade versionen). Olika aspekter av specialitetsprincipen har varit föremål för Högsta domstolens – och i några fall även för tingsrätts och hovrätts – bedömning (jfr också det i avsnitt 3.9 refererade NJA 1984 s. 707, vilket gällde medgivande till ytterligare lagföring av en jugoslavisk medborgare som utlämnats till ).