sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — Det är nyttan av detta från hälso- och miljösynpunkt som bör vägas mot kostnaderna för åtgärderna. Vid denna vägning bör vägledning kunna hämtas från 2 kap. 7 §. Vägledning bör också kunna hämtas i de före- skrifter och råd som de centrala myndigheterna inom hälso- och miljö- skyddsområdet kommer att utföra. Vad som anges i Kommentaren bygger till stor del på olika uttalanden i förarbetena till bestämmelsen (se prop. 1997/98:45). Vid bedömningen av ansvarets omfattning ska beaktas hur som har förflutit sedan föroreningen ägde rum, vilken skyldighet den ansvarige hade att förhindra framtida skadeverkningar och omständigheterna i övrigt. Det är enligt förarbetena särskilt rele- vant att beakta tidsaspekten om föroreningarna har skett så långt tillbaka i tiden som före (prop. 1997/98:45, del 1, s. 605). Även för föroreningar efter den tidpunkten kan det finnas skäl att jämka ansvaret med hänsyn till tidsaspekten. Skälen för jämkning blir mindre ju närmare i tiden föroreningen har ägt rum (jfr m.fl., - En kommentar, suppl. 10, , s. 10:18). Enligt domar är tidsaspekten den viktigaste faktorn vid bedömningen av ansvarets omfattning. I rättsfallet MÖD 2010:31, färgeri, gällde tidsaspekten utsläpp som skett och på i stort sett samma sätt . ansåg att det varken på grund av tidsaspekten eller någon annan grund fanns skäl att sätta ned bolagets efterbehandlingsansvar. I rättsfallet MÖD 2010:24, , hade verksamhet i form av sågverk bedrivits till 1981. Träskyddsbehandling bedrevs och pågick till 1978. Behandlingen som gett upphov till markföroreningarna hade således bedrivits under trettio till fyrtio års tid. utgick från att förorening- arna hade uppkommit jämnt fördelade under hela . ansåg att ansvaret för de föroreningar som uppkommit före och i princip borde jämkas till noll kr. För de föroreningar som uppkommit fram till hade bolaget ett begränsat ansvar. För den del av föroreningarna som uppkommit efter 1969 fanns det ingen anled- ning att jämka ansvaret med hänsyn till tidsaspekten. Vid den sam- lade skälighetsbedömningen fann att endast tidsaspekten skulle beaktas och med hänsyn till att betydande för- oreningar uppstått begränsades ansvaret till av kostnaderna. I målet MÖD 2010:18, fabriker, hade verksam- het bedrivits . konstaterade att då en stor del av föroreningarna uppstod under perioden 1920-talet till 1955 utgjorde det skäl att begränsa ansvaret till av kostnaderna. Utifrån dessa domar kan samman- fattningsvis anges att ansvaret ska jämkas på följande sätt. a)För föroreningar som har uppkommit före och under 1950- talet sker en jämkning till noll. b)För föroreningar som har uppkommit från till har verksamhetsutövaren ett begränsat ansvar, dvs. det sker en betydande jämkning. c)För föroreningar som har uppkommit efter 30.6.1969 finns det inte anledning att jämka ansvaret. har också uttalat sig angående andra omstän- digheter som ska beaktas vid skälighetsbedömningen, bl.a. vilken skyldighet den ansvarige hade att förhindra framtida skadeverk- ningar. Avseende gällande tillstånd har (MÖD 2010:19 och MÖD 2010:18) anfört följande. En verksamhetsutövare kan bli ansvarig för efterbehandling både för utsläpp i enlighet med givna tillstånd och för utsläpp som skett i strid mot gällande miljöregler. Tillståndsbesluten utformas så att det är en viss verksamhet som tillåts, inte enskilda utsläpp. Försiktighetsmått såsom exempelvis reningsmetod eller haltgränser för utsläpp av vissa ämnen är inte uttryckligen tillåtna i tillstånd eller författning (jfr prop. 2006/07:95 s 88 betr. beskrivning av gällande rätt). fann att verksamhetsutövarens verksamhet varit tillåten men att detta inte ensamt var ett skäl för jämkning. I ovannämnda mål (MÖD 2010:24) hade det funnits brister i hante- ringen av doppningsmedel vid ett sågverk. Detta talade enligt dom- stolen i skärpande riktning vad avsåg omfattningen av sanerings- ansvaret trots att hanteringen inte stått i strid med några villkor eller föreskrifter. I samma mål ansåg att av verksamhetsutövaren redan erlagda utredningskostnader på inte utgjorde skäl för jämkning. De totala kostnaderna för efterbehandlingen beaktas vid bedömningen av vilka efterbehandlingsåtgärder som är miljömäss- igt motiverade. har ansett att det därutöver inte finns utrymme att beakta kostnaders storlek vid bedömningen av ansvarets omfattning (MÖD 2010:18). har även uttalat sig i fråga om verksamhetsutövarens ekonomiska ställ- ning och sagt att utrymme för att i bedömningen av ansvarets omfattning beakta ett bolags ekonomiska förhållanden synes vara litet (MÖD 2010:19). Verksamhetsutövaren, bolaget, hade anfört att ett fullt efterbehandlingsansvar varken var rimligt eller pro- portionellt utifrån bolagets ekonomiska ställning. De medel bola- get förfogade över räckte inte för att utföra en fullständig sanering. Detta kunde leda till att endast en del av det förorenade området (en mossgrop) sanerades, vilket vore till nackdel för miljön. anförde att syftet med reglerna i 10 kap. var att skapa garantier för att förorenade områden blir föremål för efterbehandling utan att det belastar statsbudgeten (prop. 1997/98:45, del 1, s. 359). En alltför generös tillämpning av 10 kap. 4 § skulle leda till att syftet med bestämmel- serna inte upprätthölls. Domstolen ansåg att det inte förelåg skäl till jämkning på grund av bolagets ekonomiska förhållanden. Den praxis som redovisats ovan visar att tidsaspekten blir mycket central vid skälighetsbedömningen av omfattningen av verksamhetsutövarens ansvar. Om verksamheten har bedrivits på i stort sett samma sätt under aktuell period bör bedömningen bli att föroreningarna har uppkommit jämnt fördelade under den tiden. När det gäller en verksamhetsutövare som bidragit till föro- reningen endast i begränsad mån anges i förarbetena (prop. 1997/98:45, del 2, s. 121) följande. Om en verksamhetsutövare visar att han har bidragit till föroreningen endast i begränsad mån, ska detta beaktas. Kan verksamhetsutövaren visa att en del av föroreningen beror endast på åtgärder av andra verk- samhetsutövare, torde det normalt inte vara skäligt att ålägga honom efterbehandlingsansvar för den delen av föroreningen. Också i andra situationer, då föroreningen visserligen inte klart kan hänföras till de olika enskilda verksamhetsutövarna men det ändå står klart att en viss verksamhetsutövares bidrag till föroreningen är begränsat, bör detta få betydelse vid skälighetsbedömningen enligt förevarande paragraf. Det görs en åtskillnad vid skälighetsbedömningen mellan ansvar för att genomföra åtgärder för avhjälpande och ansvar för att vidta undersökningar av olika slag. Detta kan innebära att domstolen kan finna det skäligt att en verksamhetsutövare får ansvara för att utföra markundersökningar (MÖD 2006:36). När det däremot gäller frågan om att vidta kostsamma saneringsåtgärder kan skälig- hetsbedömningen utfalla annorlunda. Ansvarets omfattning enligt 10 kap. 5 § Rör det sig om allvarliga miljöskador kan ansvaret för avhjälpande bli mer omfattande än vid föroreningsskada eftersom det inte ska göras någon skälighetsbedömning. Ansvaret beskrivs i 10 kap. 5 § och bygger på miljöansvarsdirektivet (2004/35/EG). Vid allvarlig miljöskada anges en uttrycklig skyldighet att utföra åtgärder för det avhjälpande som behövs för att förebygga ytterligare skada på miljön och risk för människors hälsa. Det är således fråga om akuta åtgärder som verksamhetsutövaren ska vidta på egen hand, utan att något föregående samråd med tillsynsmyndigheten är nödvändigt. Möjligheterna att jämka ett sådant ansvar är mer begränsade än vad som gäller för föroreningsskador. När omfatt- ningen av ansvaret vid denna typ av skada bestäms ska det beaktas om skadan har orsakats av utsläpp som var uttryckligt tillåtna eller inte ansågs skadliga enligt den vetenskapliga och tekniska kunskap som fanns då utsläppen ägde rum. För att genomföra miljöansvars- direktivet infördes en skyldighet för verksamhetsutövaren att informera tillsynsmyndigheten om att det finns en överhängande fara för allvarlig miljöskada samt en skyldighet att underrätta om ett senare misslyckande att avvärja faran (10 kap. 12 §). Verksam- hetsutövaren är också skyldig att underrätta tillsynsmyndigheten om att en allvarlig miljöskada har uppstått (13 §). Denna upplys- ningsskyldighet innebär i sig ingen undersökningsplikt. Av 26 kap. 19 § framgår dock att den som bedriver en verksamhet eller vidtar åtgärder som kan befaras medföra olägen- heter för människors hälsa eller miljön ska genom egna undersök- ningar hålla sig underrättad om verksamhetens eller åtgärdens påverkan på miljön. 7.2.8Ansvarets begränsning i tiden Efterbehandlingsansvaret är inte föremål för preskription (10 kap. 8 §). Det har däremot avgränsats tidsmässigt genom sär- skilda övergångsbestämmelser i promulgationslagen. Av dessa regler följer att ansvaret för verksamhetsutövare sträcker sig bakåt till 1969. Reglerna är tillämpliga på miljöfarliga verksamheter vilkas faktiska drift pågick efter (då miljöskyddslagen trädde i kraft) under förutsättning att verkningarna av verksam- heten alltjämt pågick (då trädde i kraft) och att det föreligger behov av att avhjälpa de orsakade ska- dorna (8 § promulgationslagen). har i några avgöranden haft anledning att tolka övergångsbestämmelsens begrepp, faktisk drift (MÖD 2005:30, MÖD 2005:32, MÖD 2006:36, MÖD 2008:11, MÖD 2009:36 och MÖD 2010:17). har fastslagit att det krävs en aktiv verksamhet efter för att verksamhetsutövaren ska kunna göras Av MÖD 2008:11 följer att verksamhetsbegreppet har givits en bred betydelse i dessa sammanhang. hade –1967 lämnat avfall från sin produktion på två fas- tigheter som bolaget inte ägde eller disponerade. Eftersom ägaren av dessa fastigheter inte drev någon verksamhet för avfallsdepone- ring fann att bolaget därigenom inte kunde anses ha avhänt sig ansvaret för avfallet. Verkningarna av avfallet kvarstod. Bolagets faktiska drift hade pågått efter och pågick fortfarande. Med hänsyn härtill fann Miljööverdomsto- lens majoritet att bestämmelserna i 2 kap. 8 § och 10 kap. 2 § mil- jöbalken skulle tillämpas på verksamheten enligt 8 § promul- gationslagen och fastställde föreläggande om utred- ning av föroreningssituationen. Härav följer att så länge som bola- gets huvudsakliga verksamhet alltjämt består innefattar ansvaret alla mindre sidoverksamheter som kan ha tjänat produktionen oberoende av att den begränsade verksamheten upphört efter och varit förlagd till annan plats. Av praxis följer även att om en liknande verksamhet har bedrivits efter kan utövaren bli föremål för utredningsansvar trots att den del av verksamheten som orsakat föroreningarna upphörde före detta datum (MÖD 2005:30 Klosters fabriker). Till samma slutsats kom i ett mål angående föreläggande riktat till Bal- ticgruppen Fastighet. Skyldigheten gällde att utreda förorenings- situationen i sediment och vattenmiljö med avseende på kvicksilverförorenande fibrer (MÖD 2006:36). Att det var ett annat bolag som orsakat utsläppen hade inte betydelse för ansvaret eftersom detta bolag genom fusion hade uppgått i . Att har gått sedan själva utsläppet ska dock beaktas vid skälighetsavvägningen enligt 10 kap. 4 §. Om däremot den miljöfarliga verksamhet som orsakat föroreningen är skild från den verksamhet som faktiskt bedrivits efter kan krav på avhjälpandeåtgärder inte riktas mot verksamhetsutövaren. Det blir då fråga om sådana fristående verksamheter som ska bedömas var för sig enligt bestämmelsen i 8 § promulgationslagen. Detta konstaterade i rättsfallet MÖD 2009:36 (). Bolaget hade i det fallet bedrivit sulfitmassatillverkning på platsen . De för- oreningar som omfattades av föreläggandet om efterbehandlingsåt- gärder kunde härledas till denna tillverkning. Efter att sulfitmas- sabruket hade upphört bedrev bolaget, i nya lokaler på platsen, spånskivetillverkning . rade att sulfitmassatillverkning och spånskivetillverkning är två helt skilda tekniska processer som medför skilda typer av föroreningar. Domstolen ansåg mot denna bakgrund att den faktiska driften av den miljöfarliga verksamheten inte kunde anses ha pågått efter . Bolaget kunde därför inte bli adressat för krav på åtgärder med stöd av 10 kap. 2 § . Rättsfallet MÖD 2010:17 (bruk) behandlar också verksamhetens avgränsning, men är till skillnad från målet om ett exempel på integrerad verksamhet där de olika delverksamheterna har haft ett sådant tekniskt och miljömässigt samband att de till- sammans utgör en verksamhet för vilken bestämmelsen i 8 § promulgationslagen är tillämplig. I första hand ska den som förorenat ett område stå för efterbe- handlingskostnaden. När verksamheten avslutats före eller när det inte går att hitta någon ansvarig, kan kommu- nerna i vissa fall söka statligt bidrag, via länsstyrelserna, till efterbe- handling från med stöd av förordningen (2004:100) om statsbidrag till åtgärder för avhjälpande av förore- ningsskador. Den tillsynsmyndighet som utövar den operativa tillsynen över den miljöfarliga verksamhet som orsakat den allvarliga miljöskadan är enligt 29 § miljötillsynsförordningen (2011:13) även tillsyns- myndighet över miljöskadan. har tillsynsvägled- ningsansvaret i frågor om förorenade områden. Det har utarbetats drygt 30 rapporter och vägledningar i ämnet (SOU 2008:62, s. 277). En betydande andel av alla avhjälpandeåtgärder finansieras eller genomförs av ansvariga verksamhetsutövare eller fastighets- ägare som ett resultat av tillsynsverksamheten på området (a.a. s. 278). Målsättningen med tillsynsarbetet är att öka andelen pri- vatfinansierade efterbehandlingar samt att få fler prioriterade objekt undersökta och vid behov efterbehandlade genom frivilliga överenskommelser med helt eller delvis ansvariga. Länsstyrelserna kan söka bidragsmedel från för för- stärkning av arbetet med tillsyn över förorenade områden. Regeringen har gett i i upp- drag att utreda och föreslå en ändrad fördelning av tillsynsansvaret för förorenade områden. har redovisat sitt uppdrag (Tydligare och enklare fördelning av tillsynsansvar över förorenade områden, dnr. M2011/1649/ke) och föreslagit bl.a. att majoriteten av de prioriterade förorenade områdena ska fördelas till länsstyrel- sens tillsyn. Länsstyrelserna ges därmed ett ökat inflytande över uppfyllandet av miljömålet Giftfri miljö, ökandet av andelen pri- vatfinansierade åtgärder samt över statens utgifter för hel- och del- finansiering av efterbehandlingsåtgärder. Områden där förorening orsakats av Försvarsmakten fördelas till Generalläkaren och övriga områden, som utgör den stora mängden av områden, fördelas till kommunerna. Det föreslås att ändringarna i 26 kap. , miljötillsynsförordningen och förordningen om miljöfarlig verk- samhet och hälsoskydd, bör träda i kraft . Detta ikraftträdandedatum överensstämmer med utredningens förslag. Av 10 kap. 11 § följer att föroreningar som påträffas genast ska anmälas till tillsynsmyndigheten om föroreningen kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön och detta ska ske oavsett om området ansetts förorenat tidigare. Detta brukar kallas upplysningsskyldigheten och omfattar både fastig- hetsägare och brukare av en fastighet. I 28 § förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd föreskrivs att avhjälpandeåtgärder, som kan medföra en ökad risk som ej är ringa, för spridning eller exponering av föroreningar, får vidtas först efter anmälan till tillsynsmyndighet. Avhjälpande- åtgärder såsom exempelvis markundersökningar, sanering, mark- arbeten, schaktning eller dylikt som ska vidtas i ett förorenat område, får inte påbörjas förrän efter att har förflutit efter anmälan därom eller att tillsynsmyndigheten har meddelat annat. medför markundersökningar endast en ringa risk och är därmed inte anmälningspliktiga. 7.3Skillnader mellan art. 22 IED och 10 kap. Utredningens bedömning: De svenska reglerna går i de flesta avseenden längre än kraven i art. 22 IED. Det är endast bestämmelser om upprättande av statusrapport och krav vid nedläggning av verksamhet som behöver införas. Art. 22 IED skiljer sig på många punkter från regleringen av miljö- skador enligt 10 kap. . Kraven i IED gäller endast vid nedläggning av de verksamheter som omfattas av direktivet medan bestämmelserna i 10 kap. gäller oavsett när en miljö- skada har upptäckts. Reglerna i art. 22 är enbart tillämpliga på IED- anläggningar som använder, producerar eller släpper ut relevanta farliga ämnen medan reglerna i 10 kap. gäller för alla typer av verksamheter. Innebörden av begreppet förorening är inte samma i IED som i . IED är begränsat till föroreningar av relevanta farliga ämnen. Farliga ämnen är de ämnen eller blandningar som tas upp i förordningen nr 1272/2008 om klassificering, märkning och för- packning av ämnen och blandningar (CLP-förordningen). I 10 kap. används begreppet förorening utan angivande av spe- cifika ämnen. Vad som menas med förorening klargörs inte i miljö- balken. I förarbetena till balken anges som exempel tungmetaller och andra metaller, lösningsmedel, olja, bensin och förorenade fibersediment (prop. 1997/98:45, del 2, s. 118). Enligt Naturvårds- verket är en förorening ett ämne som härrör från mänsklig aktivitet och som förekommer i jord, berg, sediment eller byggnadsmaterial i en halt som överskrider bakgrundshalten (rapport nr 5978, 2009). Ansvaret enligt IED omfattar endast skador på mark och grundvatten. omfattar även skador på vattenområden, byggnader, anläggningar, skyddade arter och livsmiljöer för sådana arter. definition av föroreningsskada går således mycket längre än direktivet. I IED används betydande risk för hälsa eller miljön som en kva- lifikation av skadan. Tröskeln för skada i IED är betydligt högre än för föroreningsskador enligt . För föroreningsskador räcker det med att föroreningen kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Vad gäller anläggningar som omfattas av kravet på statusrapport ska verksamhetsutövaren enligt art. 22.3 första stycket vid ned- läggning återställa området till statusen enligt statusrapporten, om anläggningen har orsakat en betydande förorening av mark och grundvatten. Någon motsvarande begränsning av avhjälpandean- svaret finns ej enligt svensk rätt. För befintliga anläggningar gäller, utöver skyldigheten i art. 22.3 första stycket, en skyldighet att vidta vissa åtgärder om verksamheten som bedrivits fram till den första omprövningen orsakat en förorening som utgör en betydande risk för människors hälsa och miljön. Denna skyldighet omfattas av de befintliga reglerna i 10 kap. . Även ansvaret enligt art 22.4 för IED-anläggningar som inte omfattas av kravet på upp- rättande av statusrapport täcks av reglerna i 10 kap. . Det ansvar som enligt direktivet ska utkrävas av den som orsa- kat skadan är huvudsakligen oinskränkt medan ansvaret för förore- ningsskador enligt 10 kap. endast gäller i skälig omfattning. Miljö- balkens ansvar för allvarliga miljöskador är dock med några angivna undantag oinskränkt. Sammanfattningsvis kan konstateras att art. 22 IED och miljö- balken skiljer sig åt i följande avseenden. -Omfattning (art. 22 gäller enbart vid nedläggning av anlägg- ningar som omfattas av bilaga I till IED medan gäl- ler för alla verksamheter och oavsett när miljöskadan upptäcks). -Skadeorsaker (IED omfattar enbart förorening med relevanta farliga ämnen medan omfattar all förorening). -Miljöskadetyper (IED omfattar endast mark och grundvatten). -Skälighetsbedömning (skälighetsavvägning ska alltid göras enligt 10 kap. 4 § , men enligt art. 22.3 första stycket IED ska ingen skälighetsbedömning göras utan hänsyn ska endast tas till åtgärdernas tekniska genomförbarhet.) -Krav på statusrapport (innehåller inget krav på en statusrapport). Eftersom de svenska reglerna i de flesta avseenden går längre än kraven i art. 22 behövs inte några större ändringar av 10 kap. miljö- balken för att genomföra direktivets krav. Kravet på upprättande av en statusrapport är dock en nyhet för svensk rätt. Vidare behöver en ny bestämmelse införas som reglerar krav på åtgärder för anläggningar som upprättat en statusrapport. 7.4Behov av ändringar i svensk rätt för genomförande av art. 22 IED Utredningens förslag: Nya bestämmelser föreslås i 10 kap. och i 14 och 15 §§ i den nya industriutsläppsförord- ningen. En statusrapport ska bifogas tillståndsansökan för nya miljöfarliga verksamheter och för befintliga anläggningar vid den första omprövningen som sker efter de nya reglernas ikraftträdande. Kravet på statusrapport ska begränsas till anlägg- ningar som upptas i bilaga I till IED. En statusrapport ska redovisa nuvarande och om möjligt historisk användning av området där verksamhet bedrivs eller ska bedrivas samt aktuella mark- och grundvattenmätningar. Mer specifika föreskrifter om skyldighet att upprätta statusrap- port och om innehållet i en sådan rapport får meddelas med stöd av ett bemyndigande i 10 kap. 21 § första stycket 5 . En statusrapport behöver inte upprättas om risken för för- oreningsskada på mark och grundvatten inom det område där verksamheten bedrivs eller ska bedrivas är liten. För de anläggningar som upprättat en statusrapport gäller att åtgärder ska vidtas så att verksamhetsområdet återställs till det skick det hade då statusrapporten upprättades, om verksam- heten har orsakat betydande förorening i mark och grundvatten och förutsatt att åtgärderna är tekniskt genomförbara. Statusapporten är tänkt som ett praktiskt redskap som möjliggör en kvantifierad jämförelse mellan statusen inom anläggningens område när rapporten upprättas jämfört med statusen när verk- samheten läggs ned. Enligt remissvar på kommissionens förslag till IED (KOM(2007)844) underlättar sta- tusrapporten krav på efterbehandling och ligger i linje med dom- stolens praxis. Med rapporten som underlag kan lättare avgöras om en betydande ökning av föroreningen av marken eller grundvattnet har ägt rum. Flera av länsstyrelserna ställde sig också positiva i remissvaren till kravet på statusrapport medan näringslivets repre- sentanter var generellt mycket kritiska till förslaget. i huvudsak att systemet med statusrapporter riskerar att innebära stora kostnader för verksamhetsutövarna. Eftersom statusrappor- ten är ett nytt instrument för svensk del uppstår många praktiska frågor om kravets omfattning och rapportens innehåll. Direktivet lämnar tyvärr mer konkreta frågor om rapportens innehåll öppna med hänvisning till kommande riktlinjer. Det blir därför svårt att i betänkandet tydligt ange förslagens praktiska innehåll och konse- kvenser. Vilka verksamheter ska upprätta en statusrapport? Kravet på upprättande av statusrapporter enligt art. 22 är begränsat till IED-anläggningar, vilkas verksamhet innefattar användning, produktion eller utsläpp av relevanta farliga ämnen. När det gäller frågan om vilka verksamheter som ska omfattas bör generellt und- vikas att skapa olika system för olika anläggningar, men i vissa fall kan det vara motiverat om kraven är relativt betungande. Kostna- derna för att upprätta en statusrapport är svåra att förutse eftersom omfattningen av dess innehåll ännu inte är klarlagt i väntan på kommissionens riktlinjer. Generellt är det dock relativt kostsamt att utföra undersökningar av mark- och grundvatten (se avsnitt 10.2.5). Utredningen föreslår därför att kravet begränsas till IED- anläggningar. Visar det sig senare att statusrapporten utgör ett praktiskt redskap i saneringsärenden och kostnaderna för upprät- tande inte är alltför betungande kan övervägas om ett generellt krav ska införas. Frågan är om tillämpningsområdet för de svenska reglerna även bör begränsas till IED-anläggningar som använder, producerar eller släpper ut relevanta farliga ämnen. En sådan begränsning medför dock betydande gränsdragningsproblem. Begreppet farliga ämnen enligt IED är ett svårtillämpat begrepp. Det är exempelvis mycket svårt för ett företag att exakt veta vilka föreningar av ämnen som kommer att användas i verksamheten.