sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Inte heller i detta fall framgår det av lagtexten något krav på att betalningsperioden måste vara skälig. En oskälig betalningsplan kan dock angripas med stöd av den generella lagstiftningen angående oskäliga avtalsvillkor (jfr kommentaren till 2 b § och avsnitt 6.5). 2 b § Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala ränta enligt 3 eller 4 § är utan verkan mot borgenären i ett förhållande mellan 1.näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet, eller 2.en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. Paragrafen är ny och anger att lagens bestämmelser om dröjsmålsränta i vissa fall är tvingande. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. I paragrafen genomförs artikel 7.1 (delvis) och 7.2 direktiv. Om inte parterna har avtalat om annat, har en borgenär enligt 3 respektive 4 § en lagstadgad rätt till dröjsmålsränta. Denna rätt har gjorts tvingande vid vissa kommersiella handelstransaktioner. Den tvingande regleringen gäller till förmån för borgenären. Ett avtalsvillkor i strid med paragrafen är således utan verkan mot borgenären. Även om parterna har avtalat bort rätten till dröjsmålsränta, kan borgenären alltså kräva att gäldenären betalar ränta enligt 3 eller 4 §. Hänvisningen till 3 eller 4 § innebär att bestämmelsen endast gäller villkor om dröjsmålsränta och inte avtal om andra typer av ränta. I hänvisningen till 3 och 4 §§ ligger även att ränta ska utgå senast som följer av respektive lagrum. Ett avtal om att dröjsmålsränta ska utgå efter fordringens förfallodag är exempelvis inte tillåtet. Den tvingande regleringens tillämpningsområde överensstämmer helt med vad som gäller för borgenärens automatiska rätt till dröjsmålsränta enligt 4 § andra stycket. Bestämmelsen omfattar alltså förhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet (punkten 1). Den gäller också i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning (punkten 2). Bestämmelsen omfattar alltså t.ex. inte konsumentköp eller transaktioner mellan enskilda personer. När det gäller förhållanden mellan näringsidkare har bestämmelsen – punkten 1 – fått ett vidare tillämpningsområde än direktiv. Den tvingande rätten till dröjsmålsränta är inte begränsad till enbart handelstransaktioner, utan gäller för alla typer av kommersiella avtalsförhållanden. Uttrycket näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet kommenteras i anslutning till 2 a § första stycket. I punkten 2 anges att den tvingande rätten till dröjsmålsränta även omfattar vissa förhållanden mellan en näringsidkare och en myndighet eller annat offentligt organ. Uttrycket en myndighet eller ett annat offentligt organ förekommer även i andra paragrafer i lagen. Det hänvisas till kommentaren till 2 a § andra stycket. Det bör noteras att om myndigheten agerar i egenskap av näringsidkare, kan punkten 1 vara tillämplig. I övrigt är ogiltighetsregeln inte tillämplig i förhållanden när en myndighet är borgenär. Den tvingande rätten till dröjsmålsränta enligt punkten 2 är begränsad till transaktioner avseende varor och tjänster. Dessa begrepp har motsvarande innebörd som i 2 a § första stycket. Av lagtexten följer att varorna och tjänsterna ska tillhandahållas mot betalning. Punkten 2 är således tillämplig oavsett om avtalet avser köp, leasing eller hyra (se prop. 2001/02:132 s. 46). Enligt sin ordalydelse är paragrafen tillämplig på avtalsvillkor. Det kan vara fråga om såväl muntliga som skriftliga villkor. Även avtalsvillkor som blir gällande genom passivitet eller konkludent handlande omfattas av det direkta tillämpningsområdet. Det kan emellertid även finnas handelsbruk och annan sedvänja som strider mot den tvingande bestämmelsen, genom att ange att dröjsmålsränta inte ska utgå. En sådan sedvänja, i strid mot tvingande lagstiftning, måste dock anses som oskälig och är därmed enligt allmänna rättsprinciper inte bindande mellan parterna (jfr 3 § köplagen och prop. 1988/89:76 s. 66). Paragrafen gäller villkor som anger att borgenären över huvud taget inte är berättigad till dröjsmålsränta. Ett villkor om en påfallande låg räntenivå strider således inte mot bestämmelsens ordalydelse (se dock 6 § andra stycket när det gäller myndigheters avtal). Om parterna avtalar om en räntenivå som i väsentlig mån understiger den lagstadgade dröjsmålsräntan enligt 6 §, kan det dock vara fråga om ett försök att kringgå bestämmelsen. Ett sådant villkor bör i många fall vara att bedöma som oskäligt. I förarbetena till 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på för- mögenhetsrättens område (avtalslagen) uttalades bl.a. att reglerna om oskäliga avtalsvillkor bör kunna användas för att hindra försök att kringgå tvingande lagstiftning (se prop. 1975/76:81 s. 121). Oskäliga avtalsvillkor kan angripas enligt både civilrättsliga och marknadsrättsliga regler. Ett oskäligt avtalsvillkor kan enligt 36 § avtalslagen jämkas eller lämnas utan avseende. Domstolen kan alltså välja att antingen tillämpa den dispositiva regeln om räntenivå i 6 § eller i stället fastställa en annan skälig räntenivå. Vidare kan en marknadsrättslig förbudstalan föras mot villkoret enligt lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare. Om en dominerande aktör på en marknad påtvingar en leverantör ett oskäligt betalningsvillkor, kan det även innebära ett brott mot konkurrensrättsliga bestämmelser, se 2 kap. 7 § konkurrenslagen (2008:579). 6 § I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada ska avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts. Ett avtalsvillkor som innebär att räntan ska beräknas enligt en lägre räntefot än vad som följer av första stycket 1 är utan verkan mot borgenären i fall som avses i 2 b § 2. I paragrafen finns bestämmelser om nivån på dröjsmålsräntan. Enligt första stycket, som endast ändras redaktionellt, uppgår dröjsmålsräntan till referensräntan med ett tillägg av . Enligt huvudregeln i 1 § andra stycket är bestämmelsen dispositiv. Andra stycket är nytt och anger en lägsta nivå för den dröjsmålsränta som myndigheter och andra offentliga organ får avtala om. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. I stycket genomförs delvis artikel 4.1 (jämförd med artikel 2.6) och 7.1 direktiv. Bestämmelsen innehåller en tvingande regel om dröjsmålsräntans nivå vid transaktioner mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. När det gäller denna begränsning hänvisas till kommentaren till 2 b § 2. Det är inte tillåtet att avtala om att dröjsmålsräntan ska beräknas enligt en lägre räntefot än vad som följer av första stycket 1, dvs. referensräntan med ett tillägg av . Ett avtalsvillkor som strider mot bestämmelsen är utan verkan mot borgenären. Det innebär att första stycket 1 ska tillämpas i stället. Som anges i kommentaren till 2 b § är ett handelsbruk eller annan sedvänja som strider mot denna typ av tvingande lagstiftning inte bindande mellan parterna. 8 § Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som gäldenären inte har kunnat råda över varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn till detta vara oskälig, får den ränta som annars skulle utgå jämkas. Ett avtalsvillkor som inskränker rätten till jämkning enligt första stycket är utan verkan mot gäldenären. Enligt första stycket, som ändras endast redaktionellt, finns det en möjlighet att jämka en gäldenärs lagstadgade skyldighet att betala dröjsmålsränta. Andra stycket motsvarar tidigare 1 § andra stycket andra meningen och anger att gäldenärens rätt till jämkning inte kan avtalas bort. Ändringen är endast redaktionell. Det kan noteras att jämkningsregeln till skydd för gäldenären i princip kan tillämpas även på ränta som utgår med stöd av den tvingande regleringen till skydd för borgenären i 2 b § eller 6 § andra stycket. Eftersom det i dessa fall är fråga om kommersiella transaktioner torde dock frågan sakna praktisk betydelse. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelserna i 2 a § tillämpas endast vid fordringsförhållanden till följd av avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. Enligt punkten 1 ska de nya bestämmelserna börja tillämpas . De avtalsrättsliga bestämmelserna i 2 b § och 6 § andra stycket tillämpas endast på avtal som ingåtts efter ikraftträdandet. Detta framgår inte av någon uttrycklig övergångsbestämmelse utan följer av allmänna grundsatser (se bl.a. prop. 1973:138 s. 281 och prop. 1976/77:123 s. 149). Vissa fordringar som uppkommer efter ikraftträdandet kommer att ha sin grund i avtal som ingåtts (t.ex. vid köpavtal som ingåtts före ikraftträdandet men när leverans sker först efter, eller vid vissa långvariga avtalsförhållanden). Av övergångsbestämmelsen i punkten 2 följer att sådana fordringar inte omfattas av de nya fordringsrättsliga bestämmelserna i 2 a §. I vad mån ett fordringsförhållande ska anses vara en följd av ett äldre avtal får bedömas från fall till fall. Om t.ex. ett äldre avtal förlängs efter ikraftträdandet, får det bedömas om det är fråga om ett nytt avtal eller om det är samma avtal som fortsätter att tillämpas (jfr prop. 2008/09:88 s. 85). Vid den bedömningen bör beaktas bl.a. i vad mån de tidigare villkoren fortsätter gälla oförändrade eller om det snarare är fråga om villkorsändringar eller införande av nya villkor. Övervägandena finns i kapitel 12. 14.2Förslaget till lag om ändring i köplagen (1990:931) 49 § Följer tidpunkten för betalningen inte av avtalet, ska köparen betala när säljaren kräver det. Köparen är dock inte skyldig att betala förrän varan hålls honom till handa eller ställs till hans förfogande i enlighet med avtalet. Innan köparen betalar har han rätt att undersöka varan på det sätt som följer av sedvänja eller bör medges med hänsyn till omständigheterna, om inte det avtalade sättet för avlämnandet och betalningen är oförenligt med en sådan undersökning. Köparen har inte rätt att till följd av en sådan undersökning som avses i andra stycket skjuta upp betalningen , om inte säljaren uttryckligen har godkänt . Har konossement utfärdats för varans transport till bestämmelseorten eller transporteras varan i övrigt på sådana villkor att säljaren inte sedan betalning har skett får förfoga över varan, får utan hinder av första eller andra stycket betalning krävas mot konossement eller när köparen har tagit emot fraktsedel eller annat bevis för att varan transporteras på sådana villkor. Paragrafen innehåller bestämmelser om betalningen av en vara. Huvudregeln är enligt första stycket att en vara ska betalas vid anfordran, under förutsättning att köparen har tillhandahållits varan. Ändringen i stycket är redaktionell. Paragrafens andra stycke innehåller ett undantag från huvudregeln i första stycket. Enligt bestämmelsen har köparen en viss rätt att undersöka varan innan betalning sker. Genom tredje stycket, som är nytt, införs en begränsning av den tid som betalningen får skjutas upp till följd av en undersökning av den levererade varan. Övervägandena finns i avsnitt 7.5. I stycket genomförs artiklarna 3.4 och 4.5 direktiv. Bestämmelsen begränsar tiden som betalningen får skjutas upp till följd av en undersökning till . Tidsfristen räknas från den tidpunkt när betalning annars – utan undersökningen – skulle ha skett. Bestämmelsen innebär på så sätt en indirekt begränsning av betalningsperiodens längd. Bestämmelsen reglerar emellertid inte en fordrans förfallotidpunkt i sig. Denna bestäms fortfarande genom t.ex. bestämmelsen i första stycket, parternas avtal, rådande sedvänja (jfr 3 §) eller den särskilda förfalloregeln i 2 a § räntelagen. Lagregeln anger endast i vilken utsträckning det är tillåtet att med hänvisning till en pågående undersökning underlåta att betala för en vara. Detta framgår av att det i lagtexten anges att betalningen inte får skjutas upp till följd av undersökningen. Det kan dock finnas annan grund för att köparen inte är skyldig att betala, t.ex. köparens rätt enligt 42 § att hålla inne betalning på grund av säljarens dröjsmål eller fel i varan. Betalningen får skjutas upp om säljaren uttryckligen har godkänt . Syftet är att parterna aktivt ska ta ställning till undersökningsperiodens – och därmed även betalningsperiodens – längd. Den närmare innebörden av begreppet uttryckligen godkänt kommenteras i anslutning till 2 a § första stycket räntelagen Av allmänna principer följer att det är köparen som har att visa att säljaren uttryckligen har godkänt . Bestämmelsen är tillämplig oavsett om undersökningsperiodens längd bestäms genom t.ex. en sedvänja eller genom ett passivt ingånget avtal. Det är fråga om en skyddsregel med syfte att förhindra att betalningstiden skjuts upp till följd av en lång undersökningsperiod, som säljaren inte haft ett tillräckligt inflytande över. Bestämmelsen ger däremot inte uttryck för en norm i frågan om lämplig eller rimlig längd på den undersökningsperiod som köparen har rätt till. Det ligger i sakens natur att en skyddsregel av detta slag inte fritt kan avtalas bort (jfr prop. 1975/76:81 s. 136). Inom ramen för denna reglering har parterna emellertid, som framgår av lagtexten, möjlighet att avtala om längre undersökningsperioder. Följande exempel kan illustrera hur bestämmelsen är avsedd att tillämpas. Parterna har avtalat om att betalning ska ske efter det att köparen har godkänt varorna vid en undersökning. En i branschen rådande sedvänja ger köparen rätt att undersöka varorna från avlämnandet. Den sammanlagda betalningsperioden från varuleveransen uppgår således (90+30). I denna situation följer av den nya bestämmelsen att förfallotidpunkten inte får skjutas upp , även om undersökningen pågår längre. Förfallodagen infaller därmed efter avlämnandet, dvs. efter 30 dagars undersökning (lagregeln) och ytterligare 30 dagars betalningsperiod (parternas avtal). Det bör framhållas att köparens undersökning av godset har betydelse för andra köprättsliga frågor än tidpunkten för betalning (se bl.a. 31 §). Den nya bestämmelsen gäller endast betalningstidpunkten. Att en undersökningsperiod pågår utan uttryckligt godkännande från säljaren innebär t.ex. inte någon inskränkning i felansvaret på så sätt att fel inte skulle få göras gällande efter tidsfristen. När det gäller bestämmelsens tillämpningsområde kan konstateras att den omfattar fler situationer än vad direktivet kräver. Den nya bestämmelsen är således tillämplig vid samtliga köp mellan näringsidkare liksom mellan en näringsidkare och en myndighet; dvs. även när myndigheter är säljare. Bestämmelsen omfattar även köp mellan enskilda, men i det sammanhanget torde bestämmelsen sakna praktisk betydelse. Köplagen gäller endast vid köp av lös egendom och inte vid tillhandahållande av tjänster. Bestämmelserna om undersökningsperiodens längd direktiv omfattar däremot även tjänsteleveranser. Vid införandet av lagen (prop. 1988/89:76 s. 23 f.) påpekades bl.a. att eftersom det saknas en allmän civillag har rättstillämpningen och rättsvetenskapen i stor utsträckning sökt ledning köplag vid avgörandet av allmänna kontraktsrättsliga frågor som inte är särskilt reglerade i annan lag. Den köprättsliga lagstiftningen har därför fått betydelse långt utanför dess egentliga tillämpningsområde. Det konstaterades att det vid utformningen av köplagstiftningen finns anledning att anlägga ett brett civilrättsligt perspektiv. Slutligen framhölls att frågan om köprätten ska tjäna till ledning för andra rättsområden huvudsakligen måste bli en fråga för rättstillämpningen. Som diskuteras i avsnitt 7.3.3 är det inte möjligt att i köplagen genomföra ett direktiv som ska ha verkan på hela marknaden för tjänstetransaktioner. När det gäller en bestämmelse om undersökningsperioder är det dock endast vissa typer av mer köpliknande tjänster – t.ex. kontroll av utförandet av en byggentreprenad eller olika typer av installationstjänster – som kan bli föremål för undersökning. Även vid vissa typer av leasing och hyresförhållanden torde en undersökning kunna aktualiseras. Däremot kan knappast t.ex. rådgivnings- eller resetjänster undersökas på det sätt som avses i bestämmelsen. Eftersom de tjänster som således i praktiken kan bli föremål för undersökning ligger nära det köprättsliga området, bör köplagens regel – på sätt som vid lagens införande förutsågs kunna ske – kunna tillämpas även i dessa fall. I sista hand bör ett villkor som strider mot denna typ av skyddsregel kunna jämkas med stöd av 36 § avtalslagen och en sådan sedvänja bör inte vara bindande mellan parterna. Av lagtexten framgår inte något krav på att ett avtal om en undersökningsperiod som överstiger även måste vara skäligt (jfr artikel 3.4 och 4.5 direktiv). Ett avtal om en lång undersökningsperiod kan dock angripas med stöd av den generella lagstiftningen angående oskäliga avtalsvillkor (jfr kommentaren till 2 b § räntelagen och avsnitt 6.5). Fjärde stycket motsvarar paragrafens tidigare tredje stycke. Denna lag träder i kraft . Den nya bestämmelsen ska börja tillämpas och blir tillämplig endast vid köpavtal som ingåtts efter ikraftträdandet. Att leveransen sker efter ikraftträdandet är inte tillräckligt. Detta framgår inte av någon uttrycklig övergångsbestämmelse utan följer av allmänna grundsatser (se bl.a. prop. 1973:138 s. 281 och prop. 1976/77:123 s. 149). Övervägandena finns i kapitel 12. 14.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. 1 § Denna lag gäller en gäldenärs skyldighet att ersätta en borgenärs kostnader för åtgärder som syftar till att få gäldenären att betala en förfallen skuld. I lagen finns också bestämmelser om en gäldenärs skyldighet att i vissa fall betala ersättning till borgenären även när sådana åtgärder som avses i första stycket inte har vidtagits. Första stycket, som endast ändras redaktionellt, anger lagens ursprungliga tillämpningsområde. Lagen har tidigare uteslutande gällt borgenärens rätt till ersättning för olika typer av indrivningsåtgärder. I 4 a § ges borgenären en utvidgad rätt att vid kommersiella handelstransaktioner få ersättning vid försenade betalningar. I andra stycket, som är nytt, anges därför att lagen även innehåller bestämmelser om att en gäldenär i vissa fall kan vara ersättningsskyldig, trots att borgenären inte har vidtagit några indrivningsåtgärder. Se vidare kommentaren till 4 a §. 4 § Gäldenärens ersättningsskyldighet enligt 2 och 3 §§ gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta till vara borgenärens rätt. Paragrafen behandlar vissa grundläggande förutsättningar för gäldenärens ersättningsskyldighet enligt lagen. Genom lagändringen har paragrafens andra stycke upphävts. Enligt det upphävda stycket skulle ersättning enligt lagen utgå med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. Som framgår av övervägandena i avsnitt 9.4 bör ersättningsnivåerna fortsättningsvis inte regleras i förordning utan i lag. Ersättningsbeloppens storlek framgår därför i den nya 4 b §. 4 a § Om en borgenär i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet har rätt till dröjsmålsränta till följd av att en fordran på betalning för varor eller tjänster inte har betalats , är gäldenären skyldig att betala en förseningsersättning till borgenären. Detsamma gäller när gäldenären i ett sådant fordringsförhållande är en myndighet eller ett annat offentligt organ. Paragrafen är ny och innebär att en borgenär i vissa fall har rätt till ersättning med ett fast belopp vid en betalningsförsening. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. I paragrafen genomförs artikel 6.1 och 6.2 direktiv. Ersättningen till borgenären utgår i form av ett fast belopp som benämns förseningsersättning. Skyldigheten att betala förseningsersättning inträder utan krav på att några åtgärder har vidtagits eller att borgenären kan påvisa att kostnader har uppstått. Det krävs alltså inte att borgenären har skickat ut en betalningspåminnelse eller ett inkassokrav eller upprättat en amorteringsplan. Betalningsskyldigheten är med andra ord automatisk. Någon skyldighet för borgenären att på förhand avisera eller avtala om förseningsersättningen finns inte. Lagregeln gäller enligt första meningen i förhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet. Begreppet har samma innebörd som i räntelagen. Detta utesluter t.ex. konsumentfordringar och fordringar mellan privatpersoner från tillämpningsområdet för den nya förseningsersättningen. Det hänvisas till kommentaren till 2 a § första stycket räntelagen. Bestämmelsen är tillämplig vid en fordran på betalning för varor eller tjänster. Uttrycket har motsvarande innebörd som i 2 a § räntelagen. Bestämmelsen förutsätter att det finns en fordran. Borgenären ska alltså ha fullgjort sina förpliktelser mot gäldenären. Fordringsbegreppet kommenteras ytterligare i anslutning till 2 a § första stycket räntelagen och det hänvisas dit. Som framgår av lagtexten krävs även att fordran inte har betalats . Detta innebär att fordringen ska ha förfallit till betalning. Om en borgenär har flera separata fordringar mot samma gäldenär, har borgenären rätt till en förseningsersättning för varje fordran som inte har betalats ; förutsatt att övriga krav enligt paragrafen är uppfyllda för var och en av fordringarna. Om en borgenär ensidigt väljer att dela upp vad som måste anses vara samma fordran på flera fakturor eller delposter (t.ex. genom att i en separat faktura ta ut en faktureringsavgift eller dylikt), bör dock borgenären ändå inte ha rätt till mer än en förseningsersättning. En annan sak är om parterna avtalar om att betalningen ska ske i delposter. I sådana fall har borgenären rätt till en förseningsersättning per försenad delbetalning (jfr artikel 5 direktiv). En bifordran som har ett nära samband med huvudfordran, t.ex. en fordran på förseningsersättning, är inte en självständig fordran i bestämmelsens mening. Skyldigheten att betala förseningsersättningen inträder när borgenären har rätt till dröjsmålsränta till följd av betalningsförseningen. Om gäldenären av någon orsak inte är skyldig att betala dröjsmålsränta trots en betalningsförsening – t.ex. på grund av att förseningen inte beror på gäldenären – föreligger alltså inte någon skyldighet att betala förseningsersättning (jfr prop. 1975:102 s. 118). Att gäldenären senare betalar sin skuld saknar betydelse för skyldigheten att betala förseningsersättningen. Detsamma gäller om gäldenären betalar en del av skulden; om dröjsmålsränta ska utgå på restskulden, är gäldenären skyldig att betala förseningsersättningen. Gäldenärens skyldighet att betala förseningsersättningen är inte beroende av om borgenärens rätt till dröjsmålsränta grundas på avtal eller på lag (t.ex. 3 eller 4 § räntelagen). Det bör uppmärksammas att det finns lagregler som anger att dröjsmålsränta ska utgå från andra tidpunkter än vad som följer av räntelagens allmänna bestämmelser (se t.ex. 71 § andra och tredje styckena köplagen). Även i sådana fall har borgenären rätt till en förseningsersättning från vilken dröjsmålsränta ska utgå. Ett grundläggande krav är dock, som framgått, att fordringen är förfallen till betalning. Borgenärens fordran på förseningsersättningen utgör en fordran på förmögenhetsrättens område. Detta innebär att räntelagen är tillämplig på fordringen (1 § räntelagen). Borgenären har därför rätt till dröjsmålsränta på förseningsersättningen (jfr prop. 1980/81:10 s. 107 f. och rättsfallet RH 2010:18).