sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — Att något yttrande inte har inhämtats leder därför ofta till att det inte finns förutsättningar för annat än böter. Ungdomsvård har företräde framför ungdomstjänst Om det inte är ett ringa brott – men inte mycket allvarlig brottslighet – bestäms påföljden i de flesta fall till ungdomsvård eller ungdomstjänst. I de fall den unge har ett särskilt behov av åtgärder enligt SoL eller LVU har ungdomsvård företräde framför ungdomstjänst. Detta framgår av 32 kap. 2 § BrB, där det anges att rätten får döma till ungdomstjänst om det inte finns skäl för att döma till ungdoms- vård. I förarbetena anges att utgångspunkten är att ungdomsvård ska ha företräde och att rätten bör döma till ungdomstjänst först om det inte finns anledning att döma till ungdomsvård. Det sägs dock även i förarbetena att det ska finnas en viss flexibilitet i tillämp- ningen som möjliggör avsteg från denna huvudregel.2 Ungdomsvård förutsätter att de föreslagna insatserna är tillräck- ligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. Om de insatser enligt social- tjänstlagen eller LVU som ingår i ungdomskontraktet eller vård- planen inte är tillräckligt ingripande, kan ungdomsvård enligt 32 kap. 3 § BrB förenas med ungdomstjänst eller böter. HD har i rättsfallet NJA 2009 s. 121 uttalat att det som utgångspunkt bör kunna gälla att en tilläggspåföljd i form av ungdomstjänst normalt inte kan anses motiverad om straffmätnings- värdet understiger sex månaders fängelse, men att brottslighetens art kan motivera en tilläggspåföljd även vid lägre straffmätningsvärden än så. HD utvecklade även i rättsfallet hur antalet timmars ungdoms- tjänst som tilläggspåföljd som utgångspunkt bör kunna bestämmas.3 2005/06:165 s. 132. 3Se avsnitt 24.3.5 där vi behandlar detta rättsfall närmare. För att döma till ungdomsvård förutsätts att den tilltalade är för lagföringen. Det finns ingen annan begränsning i BrB till att påföljden i första hand ska avse omyndiga lagöverträdare. I praktiken döms dock sällan någon lagöverträdare som fyllt till ungdomsvård. Dels behöver ett yttrande enligt 11 § LUL endast inhämtas för den som var för brottet, dels utgör inte personer den primära målgruppen för sådana åtgärder som kan inrymmas i ung- domsvård Förutsättningarna för att välja ungdomstjänst I andra fall – då det inte finns förutsättningar för ungdomsvård – kan påföljden bestämmas till ungdomstjänst. Ungdomstjänst förut- sätter att den unge samtycker till det och att påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omständlig- heter. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet. I förarbetena anges att brottets art inte är ett hinder mot att döma till ungdomstjänst.4 HD har med hänvisning till detta i NJA 2007 s. 624 bestämt påföljden för mened till ungdomstjänst och då även uttalat att antalet timmars ungdomstjänst inte ska påverkas av brottets art. Vad gäller den övre gränsen för tillämpningsområdet har HD i NJA 2007 s. 636 uttalat att utgångspunkten för bedömningen av om ungdomstjänst kan anses utgöra en tillräckligt ingripande påföljd bör vara att det fängelsestraff som den tilltalade skulle ha dömts till i det särskilda fallet, om fängelse hade valts som påföljd (dvs. straffmätningsvärdet), inte skulle ha överstigit sex månader.5 Den undre gränsen för tillämpningsområdet framgår av 32 kap. 2 § tredje stycket, där det anges att rätten i valet mellan ungdoms- tjänst och böter ska välja ungdomstjänst om den påföljden inte är alltför ingripande. Enligt förarbetena är normalt fallet så om alter- nativet är ett lägre bötesstraff än omkring 60 dagsböter.6 HD har behandlat den nedre gränsen för tillämpningsområdet för ung- domstjänst i NJA 2008 s. 626, då HD bestämde påföljden till 25 2005/06:165 s. 132. 5Se avsnitt 24.4.3 där vi behandlar detta rättsfall närmare. 2005/06:165 s. 132. timmars ungdomstjänst och anförde att ett bötesstraff skulle ha satts något högre än de av hovrätten utdömda 50 dagsböterna. I likhet med vad som gäller för ungdomsvård förutsätts att den tilltalade är för lagföringen. I 32 kap. 2 § andra stycket finns dock en ytterligare avgränsning gällande ung- domstjänst. Den som är för lagföringen får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan enligt förarbetena vara att brottet begåtts och det blir aktuellt att bestämma påföljden kort efter att den unge fyllt 18 år.7 Sluten ungdomsvård förutsätter synnerliga skäl Om brottsligheten är mycket allvarlig eller om den tilltalade tidig- are gjort sig skyldig till brott, kan vare sig ungdomsvård eller ungdomstjänst anses utgöra tillräckligt ingripande påföljder. I vissa sådana situationer kan det då finnas förutsättningar att döma till sluten ungdomsvård. Om någon begått brott innan han eller hon fyllt , och finner rätten med tillämpning av 30 kap. BrB att påföljden bör bestämmas till fängelse, ska den i stället som huvudregel bestämma påföljden till sluten ungdoms- vård. Den grundläggande förutsättningen är sålunda att det enligt 30 kap. 5 § BrB föreligger synnerliga skäl att bestämma påföljden till fängelse. När bestämmelsen infördes anfördes i förarbetena att det främst är ett högt straffvärde som kan medföra att fängelse väljs för en omyndig lagöverträdare och att det är svårt att för ålders- gruppen ange situationer där tidigare lagföringar eller brottets art leder till bedömningen att fängelse måste ådömas.8 När sluten ungdomsvård infördes angavs i förarbetena att dessa uttalanden alltjämt bör gälla.9 I vissa fall förekommer det i praktik- en att även tidigare brottslighet och brottslighetens art har lett till fängelse eller sluten ungdomsvård för lagöverträdare under 18 år.10 Särskilt i fall där straffvärdet är högt – dock inte så högt att det ensamt motiverar en frihetsberövande påföljd – torde det ibland anses föreligga synnerliga skäl om det är fråga om en graverande åter- fallssituation eller brottslighetens s.k. artvärde anses vara mycket högt. 1987/88:120 s. 103. 1997/98:96 s. 160. 10Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s.275 ff. I vissa fall föreligger det särskilda skäl att välja fängelse i stället för sluten ungdomsvård, trots att lagöverträdare var för brottet. Den tilltalades ålder vid lagföringen – att han eller hon passerat 18-årsgränsen och åldersmässigt inte längre passar in vid ett ungdomshem – kan utgöra sådana särskilda skäl. Om rätten finner att straffvärdet för en aktuella brottsligheten är så högt att tiden för frihetsberövande inte kan bestämmas till eller kortare kan det också utgöra särskilda skäl mot att döma den unge till sluten ungdomsvård, och sålunda välja fängelse som påföljd i stället.11 I vissa fall kan skyddstillsyn eller villkorlig dom väljas som påföljd Till skillnad från fängelse finns det inga begränsningar i lagtexten mot att välja skyddstillsyn eller villkorlig dom för omyndiga lagöverträdare. Eftersom det finns särskilda ungdomspåföljder utgör det dock ett tydligt andrahandsalternativ. Skulle det i ett enskilt fall inte finnas anledning att döma till ungdomsvård, ungdomstjänst inte är tillräckligt ingripande och det inte är aktuellt med en frihetsberövande påföljd kan villkorlig dom eller skyddstill- syn komma i fråga.12 Överhuvudtaget kan en sådan s.k. vuxen- påföljd bli aktuell när böter inte utgör en tillräckligt ingripande påföljd, det inte finns förutsättningar för vare sig ungdomsvård eller ungdomstjänst men det inte föreligger synnerliga skäl för fängelse. 20.5Bakgrund till gällande rätt 20.5.1.1 Regleringen vid tillkomst var ett överlämnande till de sociala myndigheterna att föranstalta om åtgärder det enda icke frihetsberövande alter- nativet som var särskilt avsett för unga lagöverträdare. Påföljden benämndes tidigare vård enligt barnavårdslagen och därefter över- lämnande till vård inom , för att kallas ungdomsvård. 1997/98:96 s. 202. 2005/06:165 s. 76. Före BrB:s tillkomst fanns en viss motsvarighet till denna påföljdsform genom bestämmelserna i lagen (1952:789) med vissa bestämmelser om påföljd för brott av underårig. Genom BrB infördes under kapitlet Om överlämnande till särskild vård påföljden vård enlig barnavårdslagen. I 31 kap. 1 § BrB föreskrevs sålunda: Kan den som begått brottslig gärning bliva föremål för vård enligt barnavårdslagen, må rätten efter hörande av eller, i fråga om den som är inskriven såsom elev vid ungdomsvårdsskola, skolans styrelse, överlämna åt nämnden eller styrelsen att föranstalta om erforderlig vård. Om det för den dömdes tillrättaförande eller av hänsyn till allmän laglydnad finnes påkallat, må jämte överlämnande till vård enligt barna- vårdslagen dömas till dagsböter, högst etthundratjugo, vare sig böter äro stadgade för brottet eller ej. I förarbetena anförde departementschefen att förslaget utgick från att åtgärder mot lagöverträdare i åldern 15–i princip skulle ske inom barnavården och inte inom kriminalvården13. I de fall åtal väcktes mot en lagöverträdare i den ålderskategorin torde den unge i många fall böra överlämnas till vård enligt barnavårdslagen. Det ankom då inte på domstolen utan på barnavårdens organ – i allmän- het vederbörande – att besluta vilka åtgärder som skulle vidtas. För att domstolen skulle kunna bedöma lämpligheten i det enskilda fallet av att föranstalta om barnavård, var det enligt departementschefen nödvändigt att barnavårdsnämnden i ett ytt- rade upplyste om vilka åtgärder nämnden hade vidtagit eller avsåg att vidta. Departementschefen ansåg inte att det skulle uppkomma några svårigheter gällande gränsdragningen mellan organen. Om domstolen inte fann att de av nämnden föreslagna åtgärderna var lämpliga eller nämnden inte lagligen kunde vidta sådana åtgärder, hade domstolen möjlighet att välja en annan reaktionsform än överlämnade till vård enligt barnavårdslagen14 Det underströks även i förarbetena att det inte var domstolens uppgift att ta ställning till vilka åtgärder som skulle vidtas och att domstolen inte kunde påtvinga barnavårdsnämnden sin uppfattning.15 Överlämnande till vård skulle inte endast kunna ske i de fall där anstaltsvård behövde tillgripas, utan även i lindrigare fall. Vårdens närmare utformning skulle dock ankomma på barnavårdsorganen 13NJA II 1962 s. 389. 14NJA II 1962 s. 384. 15NJA II 1962 s. 392. och domstolens avgörande skulle endast innebära att det till barna- vårdsnämnd eller ungdomsvårdsskola överlämnades att föranstalta om erforderlig vård. Enligt den då nya barnavårdslagen skulle nämnderna kunna ingripa med förebyggande åtgärder eller om- händertagande för samhällsvård. De förebyggande åtgärderna var hjälpåtgärder innefattande råd och stöd, samt förmaning, varning, föreskrifter rörande den unges levnadsförhållanden och övervak- ning. Den som omhändertogs för samhällsvård skulle överlämnas till enskilt hem eller placeras i lämplig anstalt och kunde därvid intagas i ungdomsvårdsskola.16 Den nya barnavårdslagen medgav i fråga om ungdomar ingripande, så snart de pga. brottslig gärning var i behov av särskilda tillrättaförande åtgärder från samhällets sida. Domstolens självständiga bedömning huruvida sådan vård kunde komma i fråga, skulle därför enligt förarbetena inte innebära några svårigheter.17 Annorlunda var förhållandet gällande lagöverträdare . Ingripande enligt barnavårdslagen fick inte ske, såvida inte den unges livsföring i övrigt utgjorde tillräcklig anledning till det eller det med hänsyn till pågående behandling eller av annan särskild anledning sådant ingripande måste anses lämpligast för hans till- rättaförande. Överlämnande till vård för den förutsatte därför enligt förarbetena noggrant övervägande från domstolens sida huruvida lagens indikationer var uppfyllda Domstolen kunde inte utan vidare godta ett tillstyrkande från barnavårdsnämndens sida, eftersom högre efter överklagande kunde komma att vara av annan mening. 20.5.1.21981 års socialtjänstreform och införandet 1985 av mellantvång Genom lagändringar som trädde i kraft (prop. 1979/80:1) infördes en ny social vårdlagstiftning genom den s.k. socialtjänstreformen. Dåvarande barnavårdslag, nykterhetsvårdslag och socialhjälpslag samt barnomsorgslag ersattes av en ny social- tjänstlag (1980:620), som var gemensam för hela detta område. Därtill infördes lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser för vårda av unga (LVU). 16NJA II 1962 s. 492. 17NJA II 1962 s. 492. Helhetssynen skulle enligt reformen bli utmärkande för social- tjänsten. Det innebar bl.a. att en enskilds eller grupps sociala situation skull ses i förhållande till hela den sociala miljön och att socialarbetaren skulle sträva efter att finna en samlad lösning på sociala svårigheter i den enskildes eller gruppens totala situation. Ett annat grunddrag i reformen var att all vård och behandling inom skulle ske i frivilliga former. Endast när det gällde barn och ungdom behölls möjligheterna till vård mot den enskildes vilja genom det som föreskrivs i LVU. BrB:s bestämmelse om överlämnande för vård enligt barnavårds- lagen som påföljd för brott av unga ersattes av överlämnande till vård inom . Enligt den nya lydelsen föreskrevs att, om den som är och som begått brottslig gärning kunde bli föremål för vård med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård uv unga eller eljest enligt socialtjänstlagen, kunde rätten efter hörande av socialnämnd överlämna åt nämnden att föranstalta om erforderlig vård inom . Möjligheterna att kombinera påföljden med ett bötesstraff kvarstod oförändrade. Genom lagändringar som trädde i kraft (prop. 1984/85:171) fick socialnämnden befogenhet att besluta om en åtgärd som inte var så ingripande som omhändertagande för institut- ionsvård eller familjehemsvård, s.k. mellantvång. Bestämmelserna togs in i LVU. Möjligheten att bereda vård enligt LVU för ung- domar vidgades genom att åldersgränsen vid vilken LVU-vård senast skulle upphöra höjdes till . Det innebar i sin tur en ändring i överlämnandepåföljden i BrB. Ålders- gränsen för möjligheten att som påföljd för brott överlämna någon till vård inom höjdes från 20 till . Sådant över- lämnande kunde enligt lagändringarna ske också för den unge som var föremål för s.k. mellantvång. 20.5.1.3 Förändringar av bestämmelsen åren 1988–1995 Vid stora påföljdsbestämningsreform (1987/88:120) ändrades kriterierna för att förena överlämnandepåföljden med böter, i enlighet med den begreppsbildning som då infördes. I stället för hänsyns- tagande till den dömdes tillrättaförande och allmän laglydnad föreskrevs att böter skulle dömas ut om brottslighetens straff- värde eller art eller den tilltalades tidigare brottslighet påkallade det. Genom en lagändring som trädde i kraft (prop. 1987/88:135) infördes den – alltjämt gällande – bestämmelsen att domstolen kan föreskriva att den unge ska avhjälpa eller begränsa skada som orsakats av brottet. Den dåvarande lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga ersattes – genom en lag som trädde i kraft – av en ny lag med väsentligen samma innehåll; lag (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (prop. 1989/90:28). Med ikraftträdande ersattes den dåvarande socialtjänstlagen (1980:620) av en ny socialtjänstlag (2001:453), lika- ledes den med väsentligen samma innehåll. Genom en lagändring som trädde i kraft (prop. 1990/91:68) höjdes det maximala dagsbotsantal som kunde dömas ut i samband med överlämnandepåföljden från 180 till 200, i samband med en stor bötesreform. 20.5.1.4Ifrågasättande av principerna bakom överlämnandepåföljden Den ordning som hade gällt sedan BrB:s tillkomst var – genom anpassningar till förändringar i den socialrättsliga lagstiftningen – i allt väsentligt densamma till och med de lagändringar som trädde i kraft . Domstolen hade endast att pröva om den unge kunde bli före- mål för vård eller andra åtgärder enligt den socialrättsliga lagstift- ningen. Domstolen kunde inte utöva något inflytande över vilka åtgärder som skulle komma att vidtas och domstolen saknade mesta- dels närmare kännedom om vilka åtgärder som skulle komma att genomföras. Det begångna brottet kunde därför inte i någon väsent- lig omfattning påverka hur omfattande eller ingripande påföljden kom att bli. Till och med var möjligheten att förena överlämnandepåföljden med böter det enda sättet att ge brottets straffvärde, art eller den unges tidigare brottslighet genom- slag vid påföljdsbestämningen Om det inte genom detta påföljden blev tillräckligt ingripande hade domstolen inget annat alternativ än att avstå från att döma ut en överlämnandepåföljd och i stället döma ut en frivårdspåföljd i Kriminalvårdens regi eller i de mest allvarliga fallen ett fängelsestraff. Förhållandet mellan straffrättskipningen och vårdlagstiftningen kom dock alltmer att debatteras. Bakgrunden var bl.a. frågan huru- vida den då gällande ordningen stod i överensstämmelse med de grundläggande principer för straffmätning och påföljdsval som lades fast genom påföljdsreform. Under inflytande av det alltmer uttryckliga avståndstagandet från den s.k. behandlings- tanken som grundval för påföljdsbestämningen ifrågasattes om inte principer som rättvisa, proportionalitet och förutsebarhet borde få större utrymme även vid påföljdsvalet för unga lagöverträdare. 20.5.1.5Ungdomsbrottskommitténs behandling av överlämnandepåföljden 1990 tillsattes en parlamentarisk sammansatt kommitté; . Kommittén avlämnade sitt betänkande Reaktion mot ungdomsbrott (SOU 1993:35). Kommittén anslöt sig till den kriminalpolitiska uppfattning som gällde överlag, ett avståndstagande mot behandlingstanken som grund för påföljds- valet och en betoning av principerna om förutsebarhet, proportion- alitet och konsekvens. Kommittén ansåg att påföljden överlämnande till vård inom inte var förenlig med dessa principer. I betänkandet övervägdes möjligheten att öka domstolarnas möjligheter till inflytande över överlämnandepåföljdens innehåll genom meddelande av föreskrifter för verkställigheten och bestäm- mande av verkställighetstid. Kommittén fann dock inte att det var en framkomlig väg utan att roll i stället i största möjliga utsträckning borde renodlas. Överlämnade till vård inom borde därför enligt kommitténs uppfattning utmönst- ras ur påföljdssystemet. Påföljdssystemet skulle enligt kommitténs uppfattning även för ungdomar innefatta böter, villkorlig dom, skyddstillsyn och fängelse. Därtill föreslog kommittén en ny form av frihetsberövande påföljd för unga lagöverträdare som skulle verkställas på särskilda ungdomshem, benämnd särskild tillsyn. Som en konsekvens av förslaget att avskaffa överlämnandepå- följden fann kommittén – för att undvika dubbelbestraffning – att det inte skulle vara möjligt att ingripa med LVU med anledning av ett visst brott om den unge var delgiven misstanke beträffande det brottet. En avsikt hos kommittén var att ge villkorlig dom en bred tillämpning för unga lagöverträdare. Kommittén förslog därför att villkorlig dom skulle kunna utdömas även om det fanns risk för återfall, om den unge var föremål för åtgärd enligt socialtjänstlagen eller LVU eller någon annan tillräckligt ingripande åtgärd. Kom- mittén föreslog även att skyddstillsynspåföljden skulle anpassas till unga lagöverträdare, mot bakgrund av att ett slopande av över- lämnandepåföljden skulle leda till att en större andel unga lagöver- trädare i stället skulle ådömas skyddstillsyn. Rätten skulle, om särskilda skäl förelåg, kunna begränsa prövotiden till . Som en ny särskild föreskrift skulle rätten under speciella förhållanden kunna meddela den unge förbud att uppehålla sig på särskilt angivna olämpliga platser. Kommittén fann att de åtgärder som förekom inom ramen för överlämnandepåföljden i stället skulle kunna sättas in som ett led i en skyddstillsyn. Det förutsågs att föreskrifter skulle kunna meddelas om s.k. öppenvårdstvång enligt LVU. I de fall föreskriften innebar att den unge skulle beredas vård eller behandling genom försorg, ansåg kommittén det lämpligast att den utformades så att det framgick att det var fråga om vård eller behandling som frivården i samråd med kunde föreskriva. Det föreslogs även att såväl skyddstillsyn – vilket redan då gällde enligt en försökslagstiftning – som villkorlig som skulle kunna förenas med föreskrift om samhällstjänst för lagöverträdare under . lämnade även förslag till förändring- ar av reglerna om handläggning av ungdomsmål vilka lades till grund för lagstiftning. I det lagstiftningsärendet uttalade sig den dåvarande regeringen om beredningsläget gällande påföljdsfråg- orna, varvid det framfördes att starka skäl talade för att följa kommitténs förslag (prop. 1994/95:12). Vid riksdagsbehandlingen av propositionen – som skedde efter riksdagsval och med en ny riksdagsmajoritet – uttalade dock justitieutskottet i sitt betänkande (1994/95:JuU1) tveksamhet inför detta. I stället framhölls att ungdomar som begår brott så långt möjligt borde hållas utanför kriminalvården och att huvudansvaret även fortsättningsvis borde ligga hos . förslag gällande ungdomspåföljderna ledde aldrig till lagstiftning. Inom utarbetades i stället departementspromemorian Påföljder för unga lagöverträdare (Ds 1997:32). Dessa förslag genomfördes i allt väsentligt genom lagändringar som trädde i kraft (prop. 1997/98:96). Som utgångspunkt för reformen anfördes att unga lagöverträdare så långt möjligt skulle hållas utanför kriminalvården och att principen även fortsättningsvis borde vara att de blir före- mål för åtgärder inom socialtjänsten.18 Reformen syftade dock till att förstärka överlämnandepåföljden för att den skulle vara ett trovärdigt alternativ även i fortsättningen. Detta kunde ske genom att låta de straffrättsligt motiverade kraven på förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens få ett större utrymme i förhåll- ande till vad som tidigare hade gällt19. I syfte att öka förutsebarheten föreskrevs genom den nya lagstift- ningen att ett yttrande enligt 11 § LUL skulle ges ett utförligare innehåll och innefatta en vårdplan. Med utgångspunkten att överlämnandepåföljden skulle finnas kvar blev det enligt regeringen nödvändigt att acceptera att principen om förutsebarhet inte kunde tillämpas fullt ut. Den kunde dock enligt motiveringen få ett betydligt större genomslag än vad som dittills hade gällt. Yttrandet skulle framöver innefatta en redogörelse för huvuddragen i de åtgärder som socialnämnden planerade att vidta. Särskilt borde åtgärdernas art och omfattning framgå samt såvitt möjligt även var- aktigheten av åtgärderna. Uppgifterna skulle enligt regeringen vara så konkreta som möjligt.20 För att principen om proportionalitet skulle få ett visst genom- slag föreskrevs dels att ett överlämnande endast fick ske om planerade åtgärder framstod som tillräckligt ingrip- ande med hänsyn till brottets straffvärde, art och den tilltalades tidigare brottslighet, dels att överlämnandepåföljden skulle kunna förenas med en föreskrift om ungdomstjänst på mellan 20 och . Regeringen konstaterade att överlämnandepåföljden som de då var konstruerad var svår att förena med principen om propor- tionalitet. skulle även fortsättningsvis självständigt bedöma vilka insatser som borde göras för den som skulle överläm- nas till vård inom – något som medförde en påtaglig begränsning av möjligheten att tillgodose kravet på propor- tionalitet. Regeringen fann det dock angeläget att principen om proportionalitet fick ett visst genomslag.21 1997/98:96 s. 144. För det första kunde domstolen beakta brottets svårhet vid bedömningen om den unge överhuvudtaget borde överlämnas till som påföljd. För att förstärka detta krav – vilket enligt regeringen redan tidigare togs i beaktande – infördes en före- skrift om att ett överlämnande bara fick ske om åtgärderna var tillräckligt ingripande. Vad som skulle vägas in var bl.a. om åtgärderna skulle ske med stöd av SoL eller LVU, karaktären och omfattningen av vårdinsatserna samt vårdtiden. Även den tilltalades ålder skulle vara av betydelse.