sou · H0B344 · 2012-06-28 00:00:00 — -av de svarande uppgav att de kände till fall där kommunikasjonskontroll hade lett till användningen av ett annat tvångsmedel, som i sin tur fått betydelse som bevis. av dessa svarande bedömde att så var fallet i mer än hälften av ärendena. -av de svarande ansåg att tvångsmedlet i mer än hälften av fallen lett till misstanken kommit att avse även nya misstänkta. -av de svarande uppgav att de kände till fall där kommunikasjonskontroll lett till förundersökning avseende nya misstankar mot den misstänkte. Av dessa bedömde dock att så skett i mer än hälften av fallen. bedömde istället att detta skett antingen i mellan av fallen eller i av fallen. -Endast av de svarande uppgav att de kände till något fall där upplysningar från kommunikasjonskontroll hade lett till förundersökning mot tredje man avseende andra straffbara handlingar än den som låg till grund för tvångsmedlet. Av dessa bedömde en klar majoritet att så skett i av fallen. Den norska utredningen fann sammantaget – efter att ha beaktat även svenska och tyska nyttouppskattningar (se avsnitt 6.2.2 respektive 6.3.5) – att regeringens målsättning, vilken antogs vara att tvångsmedlen hade betydelse i av fallen, var uppfylld. underströks att frågan om ett tvångsmedel ska tillåtas inte endast kunde bedömas utifrån kvantitativa effekt- ivitetsbedömningar. Detta eftersom också en nyttoeffekt i ett litet antal mycket allvarliga fall i sig själv måste kunna utgöra ett tillräckligt skäl att tillåta tvångsmedlet. Det kunde alltså inte krävas samma effektivitet av metoder som endast får användas i mycket allvarliga fall som av metoder med ett vidare tillämpningsområde. Slutligen förde utredningen en diskussion av vilken det framgick att det är av betydelse att skilja på olika arter och grader av nytta, dvs. vilken typ av betydelse åtgärden har i det enskilda fallet och hur stor denna bedöms vara (a. NOU s. 120 f. och 128). Nyttan av hemlig rumsavlyssning Vad avser nyttan av hemlig rumsavlyssning nöjde sig den norska utredningen i huvudsak med att redogöra för vad tillsyns- myndigheten (kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll) hade redovisat i sina årsrapporter (a. NOU s. 204). Beträffande framgick att tvångsmedlet gett resultat i fyra av de sju ärenden där det nyttjats. Beträffande angavs följande beträffande de 10 ärenden där hemlig rumsavlyssning före- kommit. I ett av ärendena hade avlyssningen gett resultat på så sätt att misstanken stärktes, samt att underlag gavs för gripande och beslag. I ett annat ärende gav avlyssningen värdefull överskotts- information. I de övriga ärendena var nyttan begränsad. Det hänvisades i dessa fall till tekniska problem och till störningar i form av buller. anmärkte att nyttan av hemlig rumsavlyssning därmed framstod som lägre än den vid hemlig teleavlyssning. påpekades dock att det rörde sig om en liten mängd ärenden, och därmed ett knapphändigt underlag för olika bedömningar. Dessutom fanns vid hemlig rumsavlyssning en större osäkerhet än vid hemlig teleavlyssning, både beträffande möjligheten att faktiskt få till stånd avlyssning efter ett beslut och beträffande det tekniska resultatet av densamma. Mot bakgrund av detta – och eftersom hemlig rumsavlyssning var ett förhållandevis nytt verktyg för polisen där en utveckling pågick på det praktiska planet – ansåg tillsynsmyndigheten att det inte fanns skäl att rikta någon kritik mot polisens användning av tvångsmedlet. Utredningen skulle också undersöka om integritetsintressen, såväl beträffande den misstänkte som beträffande andra berörda, i tillräcklig utsträckning hade tillvaratagits. Eftersom utredningen ansåg att den inte hade att överpröva de rent rättspolitiska avvägningar som gjorts när tvångsmedelsreglerna infördes, begränsade den sig dock till frågan om reglerna hade fått andra effekter för integriteten än de som förutsatts när reglerna infördes (a. NOU s. 111). I den enkätundersökning som Politihøgskolan utförde åt utredningen ställdes även frågor inriktade på den personliga Inledningsvis tillfrågades de svarande hur många av de samtal som avlyssnades som de ville benämna av privat karaktär (med närstående familjemedlemmar eller sambor/pojkvänner/flick- vänner). Svaren fördelade sig enligt följande (a. NOU s. 396). Alltså bedömde av de svarande att över hälften av de avlyssnade samtalen var av privat karaktär. Andelen som svarade att de inte visste var beträffande denna fråga – och beträffande de övriga frågorna om de avlyssnade samtalen – var dock relativt hög (här ). Advokaterna skiljde ut sig från de andra grupperna av svarande, både genom att betydligt fler av dem ansåg att de kunde svara på frågor om samtalens innehåll och genom att de i betydligt högre utsträckning bedömde att de samtal som förekom var av privat karaktär. Bland de övriga frågor som ställdes i denna del var hur ofta svarandena uppskattade att avlyssningen av samtal av privat karaktär ledde till information som var till nytta i utrednings- sammanhang respektive till information som användes som bevisning under rättegången. svarade här att nytta förekom i mer än hälften av fallen (a. NOU s. 397). Utredningen konstaterade på grundval av detta att samtal av privat karaktär utan betydelse för utredningen ofta fångades upp genom kommunikasjonskontroll, och att regeringens målsättning att tvångsmedlet främst skulle omfatta de som var aktiva i kriminella miljöer inte nödvändigtvis alltid var uppfylld. förslag presenterades för att komma till rätta med detta, bl.a. att det offentliga ombudet skulle ges uppgiften att tillvarata även tredje mans integritetsintresse (a. NOU s. 123 f. och 128). 6.3.3.1Statistik från Rigspolitiet och Rigsadvokaten avger danska Rigspolitiet en s.k. årstabell. Denna tabell innefattade till och med ett avsnitt som avsåg s.k. ingepp i meddelandehemligheten. Därav framgick omfattningen av den öppna polisens användning av telefonaflytning, anden aflytning, teleoplysning, utvidet teleoplysning, brevåbning och brevstandsning (anden aflytning är den danska motsvarigheten till hemlig rumsavlyssning, beträffande innebörden av de andra tvångsmedlen se avsnitt 4.4.1). Nedan har uppgifter sammanställts ur tabellerna för åren 2004– 2008. Notera att uppgifterna för endast innefattar användningen . Statistik över ingrepp i meddelandehemligheten för åren 2009–2011 har publicerats av Rigsadvokaten. Medan den statistik som polisen tidigare tillhandahöll var baserad på en sammanställning och inrapportering från olika polisdistrikt är den som Rigsadvokaten presenterat hämtad från en central databas (). Redovisningen avser färre hemliga Bl.a. följande framgår av Rigsadvokatens tabeller. Uppgifter om antalet fall av teleoplysning kan ur databasen inte ges eftersom detta tvångsmedel infördes i systemet först fr.o.m. november det sistnämnda året. Det ovan återgivna visar på en trend med en tydlig ökning av antalet tvångsmedelstillstånd. I anslutning till Rigsadvokatens statistik har som förklaringar till detta bl.a. nämnts en kraftsamling hos polisen mot gängkriminalitet och organiserad brottslighet, samt att de avlyssnade och övervakade i högre utsträckning än tidigare använder ett flertal mobiltelefoner och . Några särskilda undersökningar med avseende på nyttan, effektiviteten eller integritetsintrånget av de hemliga tvångsmedlen har inte gjorts av de danska myndigheterna. 6.3.3.2Övriga uppgifter från Rigsadvokaten Utredningen har efter en förfrågan till den danska Rigsadvokaten erhållit även följande uppgifter. Med anledning av våra frågor kontaktade Rigsadvokaten fem danska polisdistrikt (politikredse). Polisdistriktens erfarenheter av användningen av de hemliga tvångsmedlen beskrevs samman- fattningsvis som mycket goda. Tvångsmedlen ansågs oumbärliga i den brottsutredande verksamheten, särskilt avseende grov brottslighet. Beträffande organiserad brottslighet betraktades de hemliga tvångsmedlen som helt avgörande för uppklaringen av brott. De flitigast använda tvångsmedlen var alltjämt telefonaflytning och teleoplysning, normalt i samband med varandra. aflytning och observation med kamera användes fortsatt också, men i betydligt mer blygsam omfattning än de förstnämnda tvångsmedlen. Det betonades när det gällde tillstånds- och verkställighetstider att det inte fanns någon statistik. En telefonaflytning kunde pågå . Anden aflytning och observation med kamera varade normalt en något . De brott som tvångsmedlen typiskt sett användes beträffande var – utöver narkotikabrottslighet – bl.a. terrorism, människohandel, koppleri samt allvarlig personfarlig brottslighet och allvarlig ekonomisk brottslighet. Ofta var brotten relaterade till organiserad brottslighet eller gängbrottslighet (bandekriminalitet). Det material som kom från tvångsmedelsanvändningen spelade en viktig roll som bevis i domstol. Den allmänna erfarenheten var att den klara merparten av de tillstånd som hade verkställts hade lett till uppklaring av de utredda brotten samt bidragit till en fällande dom. I vissa fall när tvångsmedel hade använts hade det inte därefter väckts åtal, men detta hade inte berott på de lagliga förutsättningarna för tvångsmedlen, utan på omständigheter som t.ex. att de misstänkta hade undvikit att diskutera sin brottsliga verksamhet per telefon. hade tvångsmedlen lett till att misstankar hade kunnat avskrivas beträffande en viss person. Det finska inrikesministeriet avger en rapport till avseende polisens inhämtande av information genom hemliga tvångsmedel. I rapportens offentliga del omfattas dock inte Säkerhetspolisens användning av tvångsmedlen. Mest detaljerad är rapporten beträffande teletvångsmedlen. Även motsvarigheterna till hemlig kameraövervakning (optisk övervakning) och hemlig rumsavlyssning (teknisk avlyssning) berörs dock. Framställningen nedan är – där inte annat anges – baserad på rapporten (offentliga delen) för år 2010.9 9 Rapport , SMDno/2011/613. 6.3.4.1Omfattningen av användningen m.m. Teleavlyssning respektive teleövervakning har enligt rapporten använts i följande utsträckning under förundersökning (enligt tvångsmedelslagen, se avsnitt 4.2 beträffande regleringen). En klar övervikt av de tillstånd till teleavlyssning som meddelades avsåg grovt narkotikabrott (av tillstånden). Beträffande teleövervakning var däremot det vanligast före- kommande brottet grov stöld (av tillstånden). Beträffande optisk övervakning och teknisk avlyssning (dvs. motsvarigheterna till hemlig kameraövervakning och hemlig rumsavlyssning) redovisas rapport inte historiska uppgifter i samma omfattning som för teletvångsmedlen. Vid en jämförelse med tidigare års rapporter framgår dock att tillstånd till teknisk avlyssning meddelats enligt följande. Även beträffande teknisk avlyssning synes den vanligaste brotts- misstanken vara grovt narkotikabrott. Tillstånd till optisk övervakning meddelades enligt rapport i 29 fall , jämfört med 6 fall . Tvångsmedel enligt polislagen (preventiva tvångsmedel) Enligt polislagen får tillstånd till samtliga de ovan berörda tvångs- medlen under vissa förutsättningar meddelas för att avvärja, förhindra eller avslöja brott. Tillståndsbeslut meddelas av domstol, men polisman får besluta interimistiskt om teleövervakning (se avsnitt 4.2.3 ovan). Antalet tvångsmedelsbeslut enligt polislagen är relativt sett få. Tillstånd till teleavlyssning meddelades i 21 fall och avsåg sex personer, jämfört med nio fall och sex personer . Utvecklingen av antalet tillstånd till teleövervakning ser ut på följande sätt. De sammanlagt 102 besluten 2010 avsåg totalt 79 personer, medan de sammanlagt 80 besluten avsåg 66 personer. meddelades 29 beslut om optisk övervakning enligt polislagen, medan endast ett sådant beslut meddelades . Vid en jämförelse med rapporter framgår att teknisk avlyssning enligt polislagen förekommit enligt följande. Den preventiva tekniska avlyssningen avsåg främst grova narkotikabrott och ekonomisk brottslighet. 6.3.4.2Uppskattningar av nytta m.m. De brottsbekämpande myndigheterna (undersökningsledaren) har uppskattat nyttan av de olika teletvångsmedlen i de fall där de förekommit. Följande resultat redovisas i rapporten för . Som synes bedömdes alltså resultatet av teleavlyssningen ha varit antingen av avgörande betydelse eller viktigt i av fallen. Detsamma gällde för teleövervakning i av fallen. Vid en blick på rapporter framgår dock att siffrorna oftast varit något lägre. Detta kan åskådliggöras enligt följande. Av redovisningen för framgår att teknisk avlyssning ansågs ha avgörande betydelse – eller vara viktig – för utredningen i av fallen (jfr prop. 2005/06:178 s. 40). Det har därefter påpekats att det vid tiden för den uppskattningen inte var tillåtet med teknisk avlyssning i bostad i (se SOU 2007:22, del 1, s. 183). Någon uppskattning av nyttan av teknisk avlyssning har inte gjort i redovisningarna . Tvångsmedel enligt polislagen (preventiva tvångsmedel) Uppskattningar av nytta har, beträffande de preventiva tvångs- medlen, endast gjorts för teleövervakning. Nyttosiffrorna är här något lägre än under förundersökning. bedömdes sålunda den preventiva teleövervakningen ha varit antingen av avgörande betydelse eller viktig i av fallen. Detta kan jämföras med rapporter enligt följande. I har för utländsk och internationell straffrätt (institutet) inom ramen för tre olika projekt kartlagt användning, nytta och integritetsintrång beträffande motsvarig- heterna till hemlig teleövervakning, hemlig teleavlyssning och hemlig rumsavlyssning. Undersökningarna har huvudsakligen inriktat sig på användningen av dessa tvångsmedel enligt den tyska Straffprocesslagen (se om denna i avsnitt 4.5). Huvuddragen i den metod som institutet har använt är densamma i de olika projekten. Tre parallella undersökningssätt har använts; s.k. aktanalys, en skriftlig enkätundersökning och expertintervjuer. Vid aktanalysen har primärdata i form av skriftligt material i ett antal ärenden gåtts igenom. På grundval av erfarenheterna från genomgången har enkäter utformats. Dessa har skickats till ett större antal praktiker (polis, åklagare och domare). Slutligen har intervjuer hållits med experter. Som experter räknas därvid personer med praktisk erfarenhet av tvångsmedelsärendena (i en av undersökningarna dras gränsen vid att intervjupersonen ska ha deltagit i minst sex ärenden). Svårigheterna med att mäta nytta (effizienz) inom ramen för polisarbete har betonats av institutet. Utvärderingen av tvångs- medlen måste ske i relation till utredningsarbetet i sin helhet. Indikatorer på nytta kan vara tvångsmedlets betydelse för åtal och dom. Man bör skilja på betydelse som bevisning och som generell kunskap (t.ex. kartläggning av brottsstruktur). 6.3.5.2Hemlig teleavlyssning (2003 och 2005) Det först inledda av de tre projekten avsåg motsvarigheten till hemlig teleavlyssning (främst enligt reglerna i 100a och 100b §§ Straffprocesslagen).10 Huvudsyftet med projektet var att mäta omfattningen av tvångsmedlets användning. Även relationen mellan information som erhållits genom tvångsmedlet och information från andra undersökningsmetoder – samt vilken nytta informationen från tvångsmedlet medfört – undersöktes. Aktanalysen omfattade 611 ärenden där tvångsmedlet använts, samtliga . I ärendena omfattades 2 035 tillfällen då tvångsmedlet använts, 1 488 misstänkta och 3 176 teleadresser. Enkäter skickades till 6 000 praktiker varav svarade. Antalet expertintervjuer var 51. Något anfördes först om bakgrunden. Det konstaterades att användningen av teleavlyssning ökat radikalt . Trots att tillstånden ofta avsåg narkotikabrottslighet kunde ökningen inte förklaras med en ökning av sådan brottslighet. Däremot medförde det ökade antalet mobiltelefoner att antalet tillstånd (anordningar) i relation till antalet mobiltelefonanvändare i realiteten hade minskat. fanns det 0,5 tillstånd per 1 000 registrerade mobil- telefoner, medan motsvarande siffra för åren 1997–2001 var 0,3 tillstånd. Det ansågs att påståendet att teleavlyssning användes för att det var en bekväm spaningsmetod inte var en förklaringsmodell 10 Informationen om detta projekt har hämtats dels från m.fl., Rechtswirklichkeit und nach den §§ 100a, 100b StPO und anderer verdeckter Ermittlungsmaßnahmen, forschnung aktuell – research in brief, (2003), dels från Forschungsbericht - Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht, /jahrbuch/forschungsbericht?obj=866359 (forskningsbeskrivning 2005). Resultaten som återges är främst hänförliga till den sistnämnda – mer aktuella – källan. Detta eftersom insamlingen och analysen av materialet för alla inblandade innebar en enorm och ibland ohanterlig arbetsbelastning. Den genomsnittliga avlyssningstiden för tillstånd som omfattades av undersökningen var (varje enskilt tillstånd). Antalet samtal som avlyssnades skiljde sig markant mellan tillstånden. I vissa fall rörde det sig bara om ett fåtal samtal, medan det i andra avlyssnades mellan 1 000 och 5 000 samtal. Beträffande vem som avlyssnades framgår att den misstänkte i två tredjedelar av fallen var den ende användaren, eller en medanvändare, av teleadressen. I en tredjedel av fallen användes tvångsmedlet dock mot teleadresser vars ägare och användare uteslutande var en tredje man. Det totala antalet personer som utsatts för tvångsmedlet ansågs svårt att beräkna. övervakades dock sammanlagt 19 476 personer. Medelantalet misstänkta avlyssnade per tillstånd beräknades till 2,4 medan medelantalet icke-misstänkta beräknades till 4,8. Det konstaterades att det fanns ett antal problem i anslutning till avlyssningen relaterade till b.la. språk (svåra dialekter och brist på översättare) och teknik (fel i dataprogram, fördröjd start på grund av tekniska problem och hanteringsfrågor/bristande kunskaper i avlyssningsteknik). I av de undersökta ärendena bedömdes tvångsmedlet ha haft någon form av positiv effekt. I de resterande fallen ledde teleavlyssningen inte till någon framgång. Vanliga orsaker till bristande framgång bedömdes vara att den misstänkte antog sig vara avlyssnad och därför betedde sig mer försiktigt eller att den misstänkte oväntat frihetsberövades av orsaker som inte var relaterade till ärendet. I de processer där betydelsen av den genomförda avlyssningen var tveksam hade ofta teleavlyssning begärts tidigt i förundersökningen, och det fanns en relation till narkotikabrottslighet. Framgångsgraden skiljde sig beroende på brott. Överlag bedömdes hemlig teleavlyssning vara mest framgångsrik vid s.k. transaktionskriminalitet. Detta definieras som brott som innefattar t.ex. narkotika- och människohandel, vilka till skillnad från de klassiska enskilda brotten kräver ett kontinuerligt utbyte av information om tillgång och efterfrågan. Transaktionskriminaliteten bygger på nätverk av aktörer och på mekanismer för tillgång och efterfrågan, rekrytering, samordning, motivering, propaganda och planering. Vidare hade tvångsmedlet varit mer framgångsrikt där det funnits specifika mål med användningen än där målet varit mer allmänt hållet. I det förra fallet anses någon form av framgång föreligga i av ärendena, medan motsvarande siffra i det senare fallet är . Det gjordes skillnad på olika typer av framgång, nämligen indirekt, direkt och annan sådan. Direkt framgång exempli- fierades bl.a. med att individen avslöjat sig själv eller att misstanken kunnat avskrivas. Med indirekt framgång avsågs t.ex. att användningen av tvångsmedlet lett till information om tredje persons brottslighet eller till bevis om att den misstänkte begår annan brottslighet. Annan framgång var t.ex. att insikt vanns om strukturen och strategiskt viktiga personer inom gruppen. Direkt framgång ansågs därvid vara nådd i av framgångsfallen, indirekt framgång i av fallen och annan framgång i av fallen. När det gällde åtal och domslut konstaterades det att hemlig teleövervakning – sett till samtliga domar och åtal i landet – spelade en relativt liten roll. En motvilja fanns mot att använda information från tvångsmedlet som bevismaterial. En avgörande orsak till detta bedömdes vara att de brottsbekämpande myndigheterna – eftersom det rörde sig om en mycket kostsam undersökningsmetod – avstod från att anlita tvångsmedlet när andra bevis var tillräckliga. Några generella slutsatser drogs i undersökningen. Hemlig teleavlyssning bedömdes som en betydelsefull metod inom området för transaktionskriminalitet (se definitionen ovan) eftersom den ger grundläggande och begriplig information. Beträffande sådan kriminalitet hade den hemliga teleavlyssningen även ett proaktivt värde. Det betonades att återhållsam och fokuserad användning av tvångsmedlet var viktig. 6.3.5.3Hemlig rumsavlyssning (2004) Det andra av institutets projekt gällde motsvarigheten till hemlig rumsavlyssning (enligt regeln i 100c § Straffprocesslagen).11 Syftet med projektet var att undersöka användningen av hemlig rums- avlyssning samt orsakerna till – och konsekvenserna av – denna. Både nyttan och effekterna på den personliga integriteten sattes därmed i centrum. Studien omfattade totalt 119 ärenden –2001. I 89 av ärendena hade hemlig rumsavlyssning använts. I de resterande 30 hade ansökan om tvångsmedlet avslagits eller verkställighet av andra skäl inte skett. Beträffande aktanalysen betonades att man för att utröna vilken roll hemlig rumsavlyssning spelat som bevisning i så stor utsträckning som möjligt – utöver tillståndsakterna – gått igenom även åtal, huvudförhandlingsprotokoll och domar. Enkät- undersökningen genomfördes på så sätt att den skickades ut till departementen i de olika delrepublikerna. Expertintervjuerna genom- fördes med domare som fattat minst sex beslut om hemlig rums- avlyssning, med tolv avdelningschefer och prefekter vid åklagar- myndigheter samt med 30 polistjänstemän från olika specialenheter och med olika arbetsområden. Antalet ärenden angående hemlig rumsavlyssning hade varierat och de två åren därefter (se tabellen nedan). Trenden var ökande, men användningen bedömdes i allmänhet vara återhållsam. Den skedde i enskilda fall och tvångsmedlet kunde inte sägas utgöra någon utbredd spanings- metod. 11 Informationen om detta projekt har hämtats från Meyer-Wieck, Rechtswirklichkeit und Effizienz der akustischen Wohnraumüberwachung (großer Lauschangriff) nach § 100c Abs. 3 StPO – rechtstatsächliche Untersuchung im Auftrag des Bundes- ministeriums der Justiz, (Meyer-Wieck). Hemlig rumsavlyssning användes främst beträffande brotten mord/dråp och narkotikabrott. Någon av dessa brottsrubriceringar gällde för av den totala användningen av tvångsmedlet. Det noterades en klar skillnad mellan dessa två brottstyper. Beträffande mord/dråp var det oftast fråga om enskilda händelser och brott som skett inom nära sociala relationer, medan narkotikabrottsligheten berörde en verksamhet som innefattade flera individer. Syftet med tvångsmedelsanvändningen skilde sig därmed åt beträffande de olika typerna av brottslighet. En ökande trend fanns beträffande användningen av hemlig rumsavlyssning avseende grova rån (av användningen). Totalt bedömdes av fallen av hemlig rumsavlyssning ha en anknytning till organiserad brottslighet. En sådan koppling fanns i av narkotikafallen men endast i av de fall som avsåg mord/dråp. Den genomsnittliga avlyssningstiden för tillstånd som omfattades av undersökningen var . Det fanns i detta avseende stora skillnader mellan olika brottskategorier. Beträffande mord och dråp var tiden kortare (23,), medan den beträffande narkotika- brott var längre (35,). Det ansågs svårt att med ledning av akterna bedöma vilka personer som berördes av avlyssningen. Det konstaterades dock att kretsen som berördes var större än den som avlyssningsbesluten riktades mot. I de 116 ärendena kunde 487 misstänkta identifieras. Genomsnittet var sålunda 4,4 misstänkta per ärende. Utöver de misstänkta kunde även 542 berörda personer identifieras. Antalet icke-misstänkta avlyssnade som identifierats var cirka dubbelt så stort i utredningar om mord/dråp som i utredningar om narkotika- brottslighet.