sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Ett över- lämnande får exempelvis inte ske, om den eftersökte i eller en annan medlemsstat redan är dömd för gärningen, om nåd eller åtalsunderlåtelse för gärningen har meddelats i eller om lag- föring för gärningen pågår i . Ytterligare ett exempel på när överlämnande inte ska beviljas är om gärningen har begåtts i och antingen inte utgör brott i eller enligt svensk lag är preskriberad. Överlämnande får vidare inte beviljas för en gärning som har ägt rum innan den eftersökte fyllt eller om ett överlämnande skulle strida mot den europeiska konventionen av om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (), de tilläggsproto- koll till konventionen som gäller som lag i eller mot be- stämmelser om immunitet och privilegier. Rambeslutet ger en med- lemsstat möjlighet att vägra överlämnande för verkställighet av straff, om medlemsstaten åtar sig att verkställa det enligt sin egen lag- stiftning. Det är vidare möjligt för en medlemsstat att som villkor för överlämnande kräva garantier om att få tillbaka den som har överlämnats för att denne ska kunna verkställa straffet i sitt hem- land. EAOL innehåller bestämmelser som innebär att överläm- nande avseende svenska medborgare i vissa sådana situationer ska vägras eller att villkor ska uppställas om återförande av den som begärs överlämnad. I lagen finns vidare bestämmelser om över- förande av verkställighet av straff i dessa situationer samt i de fall överlämnande begärs till och fråga uppkommer om att över- föra verkställigheten av en frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat. I förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder finns bestämmelser om överläm- nande till enligt en europeisk arresteringsorder. En svensk arresteringsorder för lagföring utfärdas av åklagare. En arreste- ringsorder får utfärdas för brott, för vilket den eftersökte är häktad på sannolika skäl misstänkt för brottet och för vilket är föreskrivet fängelse . En svensk arresteringsorder för verk- ställighet av en frihetsberövande påföljd utfärdas av Rikspolis- styrelsen på begäran av (för verkställighet av fängelse), (för verkställighet av rättspsykiatrisk vård) eller (för verkställighet av sluten ungdomsvård). En sådan arresteringsorder får utfärdas för en laga- kraftvunnen dom, om en frihetsberövande påföljd eller utan tidsbegränsning har dömts ut. En svensk arre- steringsorder får utfärdas endast om det med beaktande av det men för den enskilde samt den tidsutdräkt och de kostnader som kan antas uppkomma i ärendet framstår som motiverat med hänsyn till brottets art och svårhetsgrad samt övriga omständigheter. Om den eftersökte är får en arresteringsorder utfärdas endast om det är fråga om allvarlig brottslighet eller den unge har stark anknytning till eller det i övrigt finns särskilda skäl för att begära överlämnande till . Om den andra medlemsstaten begär det, ska förfarandet hanteras som utlämning i stället för över- lämnande. UtlämningsL gäller inte heller, som nämnts, i förhållande till de övriga nordiska länderna. Här gäller i stället NAOL (dock förmod- ligen i kraft tidigast ). NAOL föregicks av den nordiska utlämningslagen, vilken var tillkommen i nära samarbete mellan de andra nordiska länderna, vilka alla hade antagit en lik- artad lagstiftning (prop. För utlämning enligt den nordiska utlämningslagen krävdes, med vissa undantag, endast att gärningen var straffbar i den ansökande staten. Även en svensk medborgare kunde under vissa förutsättningar utlämnas enligt lagen – dock inte för politiska brott. En svensk medborgare fick utlämnas, om personen vid tiden för brottet stadigvarande vistats i det ansökande landet eller den gärning som avsågs i utlämningsansökan motsvarade brott för vilket enligt svensk lag var stadgat fängelse . Om gärningen i sin helhet hade begåtts i , fick utlämning emellertid beviljas endast om gärningen innefattade medverkan till ett utanför begånget brott eller om utlämning skedde för gärning som hade begåtts utanför . Som huvudregel fick utlämning inte ske om endast böter kunde ådömas för gärningen i den ansökande staten. Utlämning för ett politiskt brott fick endast ske, om gärningen motsvarade brott enligt svensk lag (och den som begärdes utläm- nad inte var svensk medborgare). Utlämning fick inte beviljas om i meddelats dom angå- ende brottet. Inledd förundersökning eller åtal för annat allvarligt brott ut- gjorde hinder mot utlämning. Likaså förelåg hinder mot utlämning, om personen enligt dom mot denne här skulle avtjäna fängelse- straff eller omhändertas på anstalt. Utlämning kunde i dessa fall emellertid beviljas för rättegång i den ansökande staten under för- utsättning att personen senare återfördes till . Den som utlämnades fick inte lagföras för ett brott begånget före utlämningen, om personen hade dömts eller meddelats åtals- underlåtelse här i landet för brottet. Var det fråga om en svensk medborgare eller ett politiskt brott fick lagföring för annat brott ske, endast om regeringen lämnat särskilt medgivande till detta eller om den som utlämnats inför domstol samtyckt till lagföringen eller frivilligt hade stannat kvar i landet efter den lagföring som utläm- ningen avsett eller sedan denne lämnat det ansökande landet fri- villigt återvänt dit. Likaså krävdes regeringens medgivande för att vidareutlämning till annan stat skulle få ske. Specialitetsprincipen gällde således inte fullt ut i förhållande till de andra nordiska länderna. Den upprätthölls i viss utsträckning när det gällde svenska medborgare eller politiskt brott men inte alls i förhållande till utländska medborgare, så länge det aktuella brottet inte var politiskt. I förhållande till de andra nordiska länderna fanns alltså inte något generellt krav på dubbel straffbarhet. Dubbel straffbarhet krävdes endast när det gällde politiska brott och i viss utsträckning när det gällde utlämning av svenska medborgare. Utlämning till de andra nordiska länderna kunde vidare ske för militära brott och för brott som enligt svensk rätt var preskriberade. Vad gällde utlämningsförfarandet skulle de berörda myndigheterna enligt den nordiska utlämningslagen – till skillnad från vad som gäller enligt UtlämningsL – ta direkt kontakt med varandra i stället för att ge in en framställning om utlämning till Justitiedeparte- mentet. Polis- eller åklagarmyndighet i det nordiska land som önskade utlämning skulle göra en framställning därom antingen hos Riks- åklagaren eller – om man visste var den eftersökte fanns i – direkt hos behörig åklagare på den ort där den eftersökte uppehöll sig. Framställningen skulle grundas på fällande dom eller annat domstolsbeslut, i vilket domstolen funnit sannolika skäl föreligga för att den som begärdes utlämnad hade begått det uppgivna brottet. Om den som begärdes utlämnad samtyckte till utlämning eller er- kände gärningen, krävdes dock inte någon dom eller domstols- beslut. Åklagare skulle därefter verkställa en utredning enligt reglerna om förundersökning i brottmål. Åklagaren var därvid behörig att motta samtycke till utlämning. Vid samtycke till utlämning kunde den behörige åklagaren själv, med vissa undantag (bl.a. när det gällde ett politiskt brott eller när det fanns konkurrerande utlämningsframställningar från olika länder), besluta om utlämning. Om åklagaren inte meddelade beslut om utlämning, skulle ärendet överlämnas till Riksåklagaren som fick besluta om utlämning, såvida det var uppenbart att framställningen borde bifallas, det inte fanns konkurrerande utlämningsframställ- ningar från olika länder och framställningen inte rörde en svensk medborgare eller avsåg ett politiskt brott. Om det inte fanns förut- sättningar för Riksåklagaren att fatta beslut, skulle regeringen besluta i ärendet. Innan regeringen meddelade beslut skulle, om det fanns särskilda skäl, yttrande inhämtas från huruvida utlämning lagligen kunde beviljas enligt lagen. Fann Högsta dom- stolen att det fanns hinder mot utlämning, fick utlämning inte be- viljas. I den nordiska utlämningslagen fanns också bestämmelser om tvångsmedel, vilka i princip överensstämde med motsvarande be- stämmelser i UtlämningsL. I två avseenden skiljde de sig dock åt: dels krävdes enligt den nordiska utlämningslagen för tvångsmedels- användning endast att den svenska straffskalan för brottet omfattade fängelse, dels var den tidsrymd inom vilken en nordisk stat skulle inkomma med en utlämningsansökan, efter underrättelse om att den eftersökte personen var ålagd tvångsmedel, endast . Mellan de nordiska länderna har emellertid funnits en vilja att ytterligare förenkla och effektivisera utlämningsförfarandet. I syfte att åstadkomma smidigare regler om utlämning mellan de nordiska staterna har konventionen av om överläm- nande mellan de nordiska staterna på grund av brott (en nordisk arresteringsorder) framförhandlats. Konventionen har rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlems- staterna som förebild och i konventionen används begreppet över- lämnande i stället för utlämning. Konventionen innebär en utvidgning i fråga om skyldigheten att överlämna i förhållande till såväl den förutvarande nordiska utlämningsordningen som ram- beslutet om den europeiska arresteringsordern. I relation till den tidigare nordiska ordningen, som var fakultativ, dvs. en person fick utlämnas, har den nya nordiska konventionen i stället som ut- gångspunkt en obligatorisk ordning, dvs. överlämnande ska ske enligt en nordisk arresteringsorder. Konventionen innehåller mot denna bakgrund ett antal vägransgrunder där den verkställande staten (tidi- gare kallad den anmodade staten) ska eller kan vägra att överlämna. I förhållande till den tidigare nordiska utlämningslagen innebär konventionen bl.a. följande. -Kravet på dubbel straffbarhet avskaffas. -Vid överlämnande görs inte någon skillnad mellan egna med- borgare och utlänningar. -Konventionen upptar inte någon egentlig strafftröskel. En nor- disk arresteringsorder kan utfärdas för de brott som enligt den utfärdande statens lagstiftning kan föranleda ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd. -Överlämnande kan inte vägras med hänvisning till att det är fråga om ett politiskt brott. -Konventionen fastställer en rad frister för handläggningen och verkställigheten av en nordisk arresteringsorder. -En person som har överlämnats med stöd av en nordisk arreste- ringsorder kan i större utsträckning ställas till ansvar för andra före överlämnandet begångna brott, än det som omfattades av överlämnandet. I förhållande till rambeslutet om en europeisk arresteringsorder inne- bär den nordiska konventionen följande utveckling. -Kravet på dubbel straffbarhet avskaffas. -Konventionen upptar inte någon egentlig strafftröskel. -Vid överlämnande görs inte någon skillnad mellan egna med- borgare och utlänningar. -Konventionen upptar färre fakultativa vägransgrunder än ram- beslutet. -En nordisk arresteringsorder ska handläggas och verkställas inom kortare tidsfrister än de som är fastlagda i rambeslutet om den europeiska arresteringsordern. -En person som har överlämnats med stöd av en nordisk arreste- ringsorder kan i högre utsträckning ställas till ansvar för andra, före överlämnandet begångna, brott än det som omfattades av överlämnandet. kommer förmodligen att tillträda konventionen den 1 janu- ari 2012. De lagändringar som konventionsåtagandet kräver, genom- förs, som nämnts, i genom införandet av NAOL, varvid den nordiska utlämningslagen upphävs. NAOL omfattar överlämnande för lagföring och för straffverk- ställighet. För att en gärning ska kunna ligga till grund för ett över- lämnande enligt en nordisk arresteringsorder krävs att en frihets- berövande påföljd är föreskriven för gärningen alternativt har dömts ut i den nordiska stat som har utfärdat arresteringsordern. Den fria prövningsrätt som dittills gällt för nordiska utlämnings- ärenden har genom lagen slopats och istället har införts ett system som baseras på principen om ömsesidigt erkännande. Detta innebär att en nordisk arresteringsorder ska bifallas, om inte någon av de få avslagsgrunder som föreskrivs i lagen föreligger, eller om det följer av någon annan lag. Ett beslut i överlämnandefrågan ska fattas av åklagare om den eftersökte samtycker till att överlämnas och i övriga fall av dom- stol. De tidsfrister som gäller innebär att beslut, när samtycke före- ligger, ska meddelas från det att samtycket lämnades och i övriga fall normalt sett från gripandet. Rättens handläggning ska som regel vara muntlig och den efter- sökte ska ha rätt till offentlig försvarare. Vid överklagande av tings- rättens beslut i fråga om överlämnande krävs prövningstillstånd i hovrätten. Överklagande ska, såvitt gäller nordiska arresteringsorder- ärenden, ske inom till såväl hovrätt som . NAOL innehåller bestämmelser om tvångsmedel som i stora drag liknar dem som återfinns i EAOL. Således gäller, för personer , en presumtion för att den eftersökte ska frihetsberövas i avvaktan på beslut. 3Utlämningslagens förutsättningar för utlämning I utredningens uppdrag ingår att kartlägga och analysera tillämpning- en av UtlämningsL för att undersöka hur be- stämmelserna fungerar i praktiken. I uppdraget ligger också att göra en genomgång av folkrättsliga förpliktelser på utlämnings- området. I följande avsnitt beskrivs förutsättningarna för utlämning enligt UtlämningsL. UtlämningsL:s reglering av förutsättningarna för utläm- ning har varit ämnet för en svensk doktorsavhandling1. Något annat verk som beskriver den svenska utlämningsrätten finns inte. Utredningen har därför valt att tämligen ingående redovisa dels bakgrunden till de olika villkors- och hindersbestämmelserna, dels bestämmelsernas tillämpning i domstolspraxis, främst Högsta domstolens. Som nämnts i avsnitt 2.1 bygger UtlämningsL i allt väsentligt utlämningskonvention. Varje avsnitt inleds därför med en beskrivning av vad som i den aktuella frågan gäller enligt konven- tionen. I slutet av varje avsnitt finns dels en redogörelse för vad som gäller i frågan enligt alltjämt relevanta och gällande bilate- rala utlämningsavtal (med , , och samt ), dels en genomgång av relevant domstols- praxis. UtlämningsL:s förutsättningsbestämmelser har i det följande upptagits i den ordning de är uppställda i lagen. 1 Påle 2003. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning 3.2Förbudet mot utlämning av svenska medborgare Enligt utlämningskonvention (artikel 6) får en avtalsslutan- de part vägra utlämning av sina egna medborgare. Parten får vidare genom en förklaring, för sitt vidkommande, definiera begreppet medborgare i konventionens mening. Om den anmodade parten inte utlämnar sina egna medborgare ska den – om den ansökande parten begär det – överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för att möjliggöra åtals väckande (ett uttryck för principen aut dedere aut judicare – antingen utlämna eller lagföra). Enligt konventionen ska medborgarskapet bestämmas efter förhållandena för beslutet över framställningen om utlämning. Blir den aktuella per- sonen emellertid medborgare i det anmodade landet efter att beslutet fattats, men innan det verkställts, kan den anmodade parten vägra ut- lämning under hänvisning till att fråga är om egen medborgare. har avgett en förklaring om att [m]ed medborgare i konventionens mening förstås svenska medborgare, i domicilierade utlän- ningar, medborgare i , , och samt ut- länningar, domicilierade i sistnämnda stater. Såvitt känt har möjlig- heten att beträffande utomnordiska medborgare vägra utlämning på den anförda grunden inte tillämpats i praktiken och möjligheten att på samma grund vägra utlämning av nordiska medborgare tillämpats ytterst restriktivt (se prop. 2000/01:83 s. 35 f.). Enligt 2 § UtlämningsL får en svensk medborgare inte utlämnas med stöd av lagen. Hinder mot utlämning föreligger om den för utlämning aktuelle personen då utlämning ska ske är svensk medborgare (prop. 1913:50 s. 28 och 1957:156 s. 40). Tidpunkten för brottets förövande är således ovidkommande. Svenskt medborgarskap regleras i lagen (2001:82) om svenskt med- borgarskap. accepterar fullt ut dubbelt med- borgarskap (se prop. 1999/00:147). Om en person är svensk medborgare, registreras i officiella svenska register endast detta medborgarskap, även om personen också har ett andra medborgarskap. En person med t.ex. svenskt och franskt medborgarskap registreras således enbart som svensk medborgare. Det saknas därför uppgift om hur många i bosatta personer som, utöver sitt svenska medborgarskap, har ett eller flera utländska medborgarskap. Uppskattningar av antalet personer i med dubbla medborgarskap har emellertid gjorts . I betänkandet Svenskt medborgarskap (SOU 1999:34, s. 173 ff.) gjorde Utlämningslagens förutsättningar för utlämning medborgarskapskommitté bedömningen, att det per fanns omkring 300 000 personer i med dub- belt medborgarskap, varav ca 197 000 uppskattades ha fått dubbelt medborgarskap genom anmälan eller efter ansökan, s.k. naturalisa- tion (svenskt medborgarskap kan också förvärvas automatiskt – i huvudsak av barn redan vid födelsen). Av de 197 000 personer som erhållit svenskt medborgarskap (och därmed också dubbelt medbor- garskap) genom anmälan eller efter ansökan antogs 3 500 personer ha sitt ursprung i , 82 000 i övriga , 12 000 i , 1 500 i , 16 000 i och 82 000 i . Med utgångspunkt i denna uppskattning gjorde Utredningen om ompröv- ning av medborgarskap i betänkandet Omprövning av medborgarskap (SOU 2006:2, s. 84 f.) en grov uppskattning av de i bosatta personerna med dubbelt medborgarskap. Uppskattningen begränsades till att avse de personer som fått dubbelt medborgar- skap genom förvärv av svenskt medborgarskap efter anmälan eller ansökan. I uppskattningen ingick även barn som fått dubbelt med- borgarskap som bipersoner till dessa personer. Resultatet av utred- ningens skattningar gav vid handen att det fanns ungefär 275 000 i bosatta personer som fått dubbelt medborgarskap genom förvärv av svenskt medborgarskap efter anmälan eller ansö- kan. De tio vanligaste medborgarskapsländerna för dem som –2004 erhöll svenskt medborgarskap genom naturalisation var (angivet efter förutvarande medborgarskapsland och med antalet naturaliserade angivet inom parentes): (24 428), (21 732), (och ) (14 395), (8 817), (8 816), (8 228), (6 337), (4 274), (4 077) och (2 498) (SOU 2006:2, s. 120 f.). Enligt () fanns i 1 281 581 utrikes födda personer. fanns i 562 124 utländska medborgare. Av dessa uppgifter kan slutsatsen dras att förmodligen har drygt 700 000 av de utrikes födda perso- nerna blivit svenska medborgare. Enligt vad utredningen inhämtat från har uppskattningsvis drygt hälften av de 700 000 utrikes födda personerna som blivit svenska medborgare allt- jämt kvar sitt tidigare medborgarskap och har därmed dubbelt med- borgarskap. Till detta antal ska läggas de utrikes födda och alltjämt boende barn som, på grund av någon av sina föräldrars svenska med- borgarskap, automatiskt vid födelsen blivit svenska medborgare och som på grund av sin utländska anknytning även blivit medborgare i något annat land. Tas hänsyn även till denna kategori kan antalet Utlämningslagens förutsättningar för utlämning personer med dubbelt medborgarskap, varav ett svenskt, upp- skattas till – lågt räknat – ca 500 000 personer. Ungefär samma antal ger en jämförelse mellan antalet personer som enligt SCB har ut- ländsk bakgrund (med vilket avses utrikes födda samt dem som visserligen är födda i men vars båda föräldrar är utrikes födda – 1 661 003 personer ) och antalet utländska med- borgare (562 134 personer ). En miljon av personerna med utländsk bakgrund kan då antas ha blivit svenska medborgare, och drygt hälften (500 000 personer) kan antas även ha kvar sitt tidigare medborgarskap. De tio vanligaste medborgarskapsländerna för dem som –2008 erhöll svenskt medborgarskap var, (angivet efter förutva- rande medborgarskapsland och med antalet personer angivet inom parentes) (34 613), (10 855), (8 260), (7 257), (7 204), (och ) (6 327), (4 074), (3 729), (3 630) och (3 318).2 Den som innehar dubbelt medborgarskap särbehandlas inte i ut- lämningshänseende i något avseende. När möjligheten till dubbelt medborgarskap infördes uppmärksammades att dubbelt medborgar- skap kunde tänkas medföra problem i utlämningshänseende i två av- seenden: dels genom att kunde få avslag på en framställning om utlämning av en svensk medborgare om personen var medborgare i den anmodade staten (eftersom många länder inte tillåter utlämning av egna medborgare), dels genom att skulle tvingas avslå en begäran om utlämning från en persons medborgar- skapsland om personen var medborgare i (prop. 1999/00:147 s. 23 f.). Det anfördes härvid att om reformen att tillåta innehav av dubbelt medborgarskap fullt ut skulle visa sig medföra ökade problem vad gällde utlämning på grund av brott, kunde det bli aktuellt med en översyn av dessa bestämmelser. Enligt tribunallagen, lagen (2002:329) om samarbete med Inter- nationella brottmålsdomstolen och lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för är det möjligt att utlämna eller överlämna en svensk medborgare för lagföring inför tribunaler- na, den och Specialdomstolen för (se prop. 1993/94:142 s. 30 och 2000/01:122 s. 90 f. samt 3 § andra stycket lagen [2006:615] om samarbete med Special- domstolen för ). Utlämning av svenska medborgare till 2 Av dessa länder föreskriver och förlust av medborgarskap vid förvärv av annat medborgarskap. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning tribunalerna och till Specialdomstolen för kan även ske för straffverkställighet. Regeringsformen innehåller inte något direkt förbud mot utläm- ning av svenska medborgare. En svensk medborgare får emellertid enligt 2 kap. 7 § regeringsformen inte landsförvisas. Bestämmelsen har ansetts ge ett visst skydd också i fråga om utlämning. Enligt för- arbetena till bestämmelsen bör skyddet mot landsförvisning nämligen uppfattas så, att det även avser det fall då utlämning av en svensk med- borgare på grund av brott skulle ge anledning till antagandet, att den utlämnade skulle bli berövad friheten att han knap- past någonsin skulle kunna återvända till (prop. 1975/76:209 s. 121, bet. 1975/76:KU56 s. 32, se även prop. 1993/94:142 s. 30 och 2000/01:122 s. 90 f). När möjligheten att utlämna svenska medbor- gare till Jugoslavien- och Rwandatribunalerna samt till den Inter- nationella brottmålsdomstolen infördes, ansågs det därför att det i vissa situationer kunde vara en förutsättning för utlämning att ett eventuellt fängelsestraff verkställdes i (prop. 1993/94:142 s. 30, 1995/96:48 s. 15 f. och 2000/01:122 s. 91 f.). I förarbetena till lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för framhålls – i samband med att det anförs att vägransgrunden i 2 § UtlämningsL inte bör vara obligatorisk gentemot specialdom- stolen – att det med stöd av 12 § tredje stycket UtlämningsL finns möjlighet att förena utlämning för lagföring av en svensk medbor- gare med villkor att personen ska återföras till för att av- tjäna ett eventuellt straff här (prop. 2005/06:93 s. 38 f.). Mot den angivna bakgrunden har i den reformerade grundlagen införts en bestämmelse i 10 kap. regeringsformen (10 kap. 14 §) som markerar, att regeringsformens regler om förbud mot landsförvis- ning inte utgör hinder mot att uppfylla åtaganden med anledning av Romstadgan för (prop. 2009/10:80 s. 197 ff.). Motsvarande ska enligt bestämmelsen gälla också åtaganden i förhållande till andra mellanfolkliga brott- målsdomstolar. Förbud mot utlämning av svensk medborgare förelåg även enligt lag (2 §).