sou · GZB343d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Genom Teckaldomen och efterföljande rättspraxis (Teckal- kriterierna) avgränsas tillämpningsområdet för EU:s upphand- lingsrätt. Medlemsstaterna har därför ett självständigt utrymme att reglera krav på upphandling i de fall kriterierna är uppfyllda. Det strider inte mot att kräva att ett formaliserat anbudsförfarande genomförs inom ett område som ligger utan- för tillämpningsområde, eftersom syftet med EU:s upphandlingsrätt därav inte förfelas. Medlemsstaterna kan välja att införa (kodifiera) Teckal-kriterierna i nationell rätt. EU-rättslig utgångspunkt är det därvid av synnerlig vikt att kriterierna överensstämmer med rättspraxis och fortsätter att tillämpas i enlighet med denna . Detta yttrande rör frågan vilka EU-rättsliga aspekter som bör beaktas om de s.k. Teckal-kriterierna ska införas i svensk rätt. Dessa kriterier följer av dom målet Teckal,1 och flera efterföljande domar. I Teckal-domen lämnade ett visst utrymme för upphandlande myndigheter att anskaffa varor och tjänster utan föregående upphandling. Anskaffningen ska då ske från en fristående enhet som är knuten till myndigheten enligt två kriterier. Den upphandlande myndigheten ska utöva en kontroll över den fristående enheten som motsvarar den som myndigheten utövar över sin egen förvaltning (kontrollkriteriet), och Den fristående enheten ska utföra huvuddelen av sin verk- samhet tillsammans med den eller de myndigheter som innehar den (verksamhetskriteriet). I domen i målet C-107/98, Teckal, tolkade defini- tionen av varuupphandlingskontrakt som fanns i artikel 1 a i det nu upphävda direktivet 93/36/EEG (varudirektivet). Domstolen konstaterade att definitionen innefattar att det ska vara fråga om ett skriftligt avtal med ekonomiska villkor och angav att det för frågan huruvida ett avtal föreligger ska kontrolleras om det finns en överenskommelse mellan två skilda personer (punkt 47 och 49). uttalade därefter följande (punkt 50). I detta avseende är det enligt artikel 1 a i direktiv /36 i princip tillräckligt att avtalet har slutits mellan, å ena sidan, en lokal myndig- het, och, å andra sidan, en i förhållande till denna myndighet fristående juridisk person. Endast i det fallet att den lokala myndigheten, sam- tidigt utövar en kontroll över den ifrågavarande juridiska personen motsvarande den som den utövar över sin egen förvaltning, och denna 1 Dom av i mål C-107/98, Teckal, 1999, s. I-8121. juridiska person bedriver huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den eller de myndigheter som innehar den, skulle något annat kunna gälla. I domen öppnade sålunda för ett undantag från att tillämpa det aktuella direktivet i fråga om avtal som en tilldelande myndighet ingår med vissa offentliga organ som är knutna till denna myndighet.2 I ett flertal domar efter Teckal-domen har EU- domstolen bekräftat sin bedömning och också slagit fast att samma överväganden gäller i fråga om tillämpningsområdet för de två andra äldre direktiven på det klassiska området.3 har även uttalat att denna rättspraxis är relevant för tolkningen av det nu gällande direktivet 2004/18/EG.4 1.2Teckal-kriterierna i förhållande till försörjningsdirektivet På motsvarande sätt som i det klassiska direktivet finns en defini- tion av kontrakt (varu-, byggentreprenad- och tjänstekontrakt) i artikel 1.2 a i försörjningsdirektivet (2004/17/EG). Definitionen har på likartat sätt som definitionen i det klassiska direktivet betydelse som grund för avgränsning av försörjningsdirektivets tillämpningsområde. I artikel 16 anges att försörjningsdirektivet ska tillämpas på alla upphandlingskontrakt som inte ska undantas enligt artiklarna 19–26 eller artikel 30 när det gäller utövande av verksamheten i fråga, och vars värde exklusive mervärdesskatt beräknas uppgå till de föreskrivna tröskelvärdena. Ett särdrag i jämförelse med det klassiska direktivet finns genom att försörjningsdirektivet enligt artikel 16 och 23 inte är tillämpligt på kontrakt som tilldelas ett anknutet företag, ett sam- företag eller en upphandlande enhet som ingår i ett samföretag. Inne- börden av direktivets bestämmelser i detta avseende är i korthet bl.a. att en upphandlande enhet under vissa förutsättningar kan tilldela ett kontrakt direkt till företag som är knutna till enheten på vissa angivna villkor. Trots dessa särskilda undantagsregler i försörjningsdirektivet för vissa kontrakt har uttalat att det finns utrymme för 2Se dom av i mål C-349/97, mot kommissionen, 2003, s. I- 0385, punkt 204. 3Se bl.a. dom av i mål C-458/03, , 2005, s. I-8585, punkt 59. 4Se bl.a. domen av i mål C-573/07, Sea, punkt 37, ej ännu publicerad i rättsfallssamlingen. undantag från upphandlingsskyldighet även i enlighet med Teckal- kriterierna.5 1.3Teckal-kriterierna i förhållande till EUF-fördraget Det är inte bara tillämpningsområdet för upphandlingsdirektiven på det klassiska området och försörjningsområdet som har av- gränsats i enlighet med resonemanget i Teckal-domen. Ett flertal av domar har gällt avtal om tjänstekoncessioner, som i princip inte omfattas av varken de äldre direktiven på det klassiska området eller direktiv /18/EG. Tjänstekoncessioner omfattas inte heller av direktiv /17/EG. I dessa fall har funnit att inte heller artiklarna 12, 43 och 49 i fördraget och de all- männa principer som artiklarna ger uttryck för är tillämpliga om Teckal-kriterierna är uppfyllda.6 1.4Teckal-kriterierna i förhållande till svensk rätt (RÅ 2008 ref. 26) I rättsfallet SYSAV (RÅ 2008 ref. 26) prövade Regeringsrätten om det är förenligt med att upphandlande myndigheter utan formellt upphandlingsförfarande köper tjänster från bolag som på visst sätt är knutet till dem. Regeringsrätten fann att frågan om tillämpning av Teckal-kriterierna inte aktualiserades eftersom den nationella lagstiftningen i inte innehåller några undantag från upphandlingsskyldigheten som motsvarar praxis i form av Teckal-kriterierna. En följd av Regeringsrättens bedömning i SYSAV-målet är att ett upphandlingsförfarande krävs enligt även om Teckal- kriterierna i och för sig skulle vara uppfyllda. Svensk rätt kräver alltså i dessa fall att upphandlingsförfarande genomförs trots att inte uppställer motsvarande krav. I Ds 2009:36 föreslås en temporär lagändring i . Förslaget innebär att ett undantag från upphandlingsskyldighet som är baserat på Teckal-kriterierna ska gälla –. 5Jfr dom av i mål C-196/08, Acoset, punkt 52, ej ännu publicerad i rättsfallssamlingen. 6Se bl.a. domen av i mål C-573/07, Sea, punkt 37, ej ännu publicerad i rättsfallssamlingen. I rättsutlåtandet ska redovisas en motiverad analys av huruvida , mot bakgrund av bl.a. Regeringsrättens tolkning av i RÅ 2008 ref. 26, har genomfört direktiv /18/EG och direktiv /17/EG på ett fullständigt sätt. inbegriper i vad mån direktiven och unionsrätten i övrigt innebär antingen skyldighet, möjlighet eller förbud för att ha nationella regler motsvarande undantaget enligt Teckal-kriterierna. Följande frågor föreligger. 1.Måste svensk rätt innehålla ett undantag från upphandlings- skyldighet enligt Teckal-kriterierna för att direktiv /18/EG respektive direktiv /17/EG ska anses ha genomförts fullt ut? Frågan kan omformuleras enligt följande. Tillåter eller för- bjuder direktiven och gemenskapsrätten i övrigt att svensk lagstiftning (respektive LUF) kräver att upphandlings- förfarande genomförs i sådana fall då sådant förfarande inte är obligatoriskt enligt praxis om Teckal- kritererna? 2.Om tillåter att svensk lagstiftning kräver upphand- lingsförfarande enligt bestämmelserna i respektive LUF (jfr punkt 1), inbegriper det då en valfrihet för att uppställa ett sådant krav för endast exempelvis vissa sektorer (branscher) eller måste ett sådant krav uppställas generellt? 3.Om innebär krav på införande av ett svenskt undan- tag från upphandlingsskyldighet i enlighet med Teckal- kriterierna (jfr punkt 1), är det då tillräckligt att undantag införs i den svenska regleringen i respektive LUF för sådan upp- handling som i övrigt skulle omfattas av direktiven (dessa gäller exempelvis inte för upphandling understigande tröskelvärdena)? Eller måste undantag även införas i regleringen i respek- tive LUF för sådan upphandling som inte omfattas av direk- tiven? En näraliggande frågeställning, som rättsutlåtandet ska behandla, tar sikte på vad innebär för svenskt vidkommande i fråga om tjänstekoncessioner.7 Om Teckal-kriterierna är uppfyllda så är enligt praxis fördraget och dess grundläggande principer inte tillämpliga på tjänstekoncessioner – och sådana om- fattas i princip inte heller av upphandlingsdirektiven. Följande fråga föreligger. 4.Om Teckal-kriterierna är uppfyllda i en situation då en tjänste- koncession tilldelas, skulle det då kunna strida mot om svensk lagstiftning kräver att ett upphandlingsförfarande genomförs, dvs. trots att inte innefattar ett sådant krav? En ytterligare frågeställning, som rättsutlåtandet ska behandla, tar sikte på eventuell kodifiering av Teckal-kriterierna i nationell rätt. har i domen i mål C-410/04, ANAV, uttryckt att nationell lagstiftning i vilken Teckal-kriterierna upprepas orda- grant, såsom var fallet i den italienska reglering som var aktuell i målet, i princip överensstämmer med unionsrätten. Som förutsätt- ning angavs att tolkningen av denna lagstiftning också överens- stämmer med unionsrättens krav (punkt 25). Ett likartat uttalande mot bakgrund av samma italienska lagstiftning finns i domen i mål C-573/07, Sea, punkt 68. Med hänsyn till att inte närmare angett i domarna vilka krav i som avses i sammanhanget finns följande fråga. 5.Vilka krav i unionsrätten kan det bedömas att tolkningen av en nationell lagstiftning som kodifierar Teckal-kriterierna ska överensstämma med? Innan jag svarar på frågorna vill jag först förklara vissa EU-rättsliga principer och sammanhang som ligger till grund för mina svar. Den principiella fråga som aktualiseras är om det är möjligt att införliva direktiv på ett sätt som gör att deras tillämpningsområde blir mer omfattande än enligt och på vilka villkor detta får ske. Mot denna bakgrund finns anledning att gå in på vilka skyldigheter som föreligger vid införlivande av direktiv och särskilt vad gäller 7 Viss svensk reglering av tjänstekoncessioner finns i lagen (2008:962) om valfrihetssystem, jfr prop. 2008/09:29, s. 52 och 55 ff. s.k. överskjutande implementering eller gold-plating. Jag tar också upp frågan om s.k. omvänd diskriminering eftersom jag finner den vara av visst intresse i detta sammanhang. EU-rättsliga direktiv är till skillnad från förordningar inte direkt tillämpliga. De anger ett visst resultat som ska uppnås inom en bestämd tid, men de överlåter åt länderna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Tanken med direktivformen är att skyldigheter som följer av ett direktiv ska kunna genomföras i det befintliga nationella rättssystemet på det sätt som bäst passar den nationella strukturen, under förutsättning att det resultat som direktivet syftar till uppfylls.8 Skyldigheten att införliva direktiv följer av direktivet som sådant men också av artikel 288 FEUF och 4.3 FEU. Medlemsstaterna ska både säkerställa att det inte finns motstridiga bestämmelser i nationell rätt och anta bestämmelser eller vidta åtgärder som är nödvändiga för att förverkliga det resultat som direktivet syftar till. Vid genomförande av direktiv är kravet på rättssäkerhet och i synnerhet förutsebarhet viktigt. Enskilda individer måste få full kännedom om sina rättigheter och vid behov kunna göra gällande dessa vid domstolar och andra myndigheter. har sålunda uttalat att bestämmelser i ett direktiv måste ges en bindande verkan samt genomföras på ett så tydligt, precist och klart sätt att kravet på rättssäkerhet uppfylls.9 Direktiv kan därför inte genomföras genom administrativ praxis som fritt kan ändras av myndigheten10 och knappast heller med stöd av domstolspraxis som överensstämmer med direktivinnehållet.11 Däremot ska såväl administrativ praxis som domstolspraxis vägas in vid bedömningen om ett direktiv har införlivats på ett riktigt sätt.12 8Jfr domstolen resonemang i sin dom av i mål C-233/00, kommissionen mot , 2003, s. I-6625, punkt 75 ff. 9Se bl.a. dom av i mål C-225/97, kommissionen mot , 1999, s. I-3011, punkt 37. 10Se bl.a. dom av i mål C-315/98, kommissionen mot , 1999, s. I-8001, punkt 10. 11Se dom av i mål C-144/99, kommissionen mot , 2001, s. I-3541, punkt 21. 12Se dom av i mål C-382/92, kommissionen mot , 1994, s. I-2435, punkt 36, svensk specialutgåva, volym 15, s. 169, av i mål C- 300/95, kommissionen mot , 1997, s. I-2649, punkt 37 och av den 24januari 2002 i mål C-372/99, kommissionen mot , 2002, s. I-819, punkt 20. Medlemsstaterna väljer medel för att genomföra direktiven men det ställs krav på att de medel som används tillgodoser direktivets avsedda syfte. I målet Royer13 uttalade att även om medlemsstaterna är fria att välja form och tillväga- gångssätt för genomförandet av direktiv, påverkar inte detta deras förpliktelse att välja de former och tillvägagångssätt som är bäst lämpade för att säkerställa direktivens ändamålsenliga verkan. Det är viktigt att komma ihåg att genomförandet av direktiv är ett allmänt europeiskt ansvar baserat på den EU-rättsliga lojalitets- principen. Det resultat som direktivet åsyftar kan förfelas om inte direktivet får samma genomslag i alla länder. Mot denna bakgrund är bristande införlivning ett allvarligt problem som EU-kommis- sionen i sin övervakande roll ägnar betydande resurser. Det är i detta perspektiv viktigt att medlemsländerna respek- terar de koncept och principer som direktiven innehåller när direktivtexten omvandlas till nationell rätt. Medlemsstaterna måste se till att länken mellan direktivtexten och den nationella rätten inte suddas ut. Nationella regler som införlivar direktiv är fort- farande europeiska i den meningen att deras innebörd är beroende av hur direktivet tolkas av i dess framtida rätts- praxis. Det är därför av väsentligt intresse att koncept och termer i direktiv inte sammanblandas med koncept och termer som har en bestämd nationell innebörd, eftersom utgångspunkten är att ett direktiv ska tolkas och tillämpas lika i alla medlemsstater.14 En sammanhängande fråga är i vilken mån det är möjligt att införa undantag eller avvikelser i nationell rätt som ett EU-direktiv inte ger stöd för. Huvudregeln är helt klart att ett ofullständigt genomförande inte är tillåtet, men som kommer att beröras längre fram är det mycket viktigt att beakta syftet med det aktuella direktivet.15 Den nationella genomförandeåtgärden får vidare inte begränsa sig till att respektera direktivets bestämmelser i snäv mening utan måsta vara förenlig med i dess helhet.16 Av särskild vikt är att säkerställa direktivets effektiva genomslag, vilket 13Dom av i mål 48/75, , 1976, s. 497, Svensk specialutgåva, s. 73, punkt 75. 14Jfr dom av i de förenade målen C-206/88 och 207/88 Vessoso och Zanetti, 1990, s. I-1461. Jfr också t.ex. prop. 2007/08:25, Förlängd redovisningsperiod och vissa andra mervärdesskattefrågor, s. 152. 15Se dom av i mål C-150/88, Kommanditgesellschaft in Firma de & Parfümerie-Fabrik, 1989, s. 3891, svensk specialutgåva, s. 249 och dom av i mål C-214/98, kommissionen mot , 2000, s. I-9601. 16Jfr , D., Le système juridique communautaire, 3:e uppl., PUF 2001, s. 332. åvilar hela den nationella förvaltningen inbegripet landets dom- stolar och kommuner.17 har sålunda uttalat att skyldigheten för medlemsstaterna att uppnå det resultat som föreskrivs i ett direktiv: åligger alla myndigheter i medlemsstaterna, även domstolarna inom ramen för deras behörighet. Härav följer att den nationella domstolen, vid tillämpningen av nationell rätt och i synnerhet de bestämmelser i en nationell lag som har införts särskilt för genomförandet av ett direktiv, är skyldig att tolka den nationella rätten mot bakgrund av direktivets ordalydelse och syfte så att det resultat som avses i artikel 189 [nu artikel 288 FEUF] tredje stycket uppnås.18 Detta uttalande för oss in på principen om direktivkonform tolkning som berörs i det följande. Om ska fylla sitt syfte och få ett likartat genomslag i alla medlemsländer räcker det naturligtvis inte att själva införlivandet i formell mening är likartat. Minst lika viktigt är att tolkningen och tillämpningen av de nationella bestämmelser som härrör från direk- tiven sker på likartat sätt i alla länder. Mot denna bakgrund har uttalat att medlemsländernas domstolar är skyldiga att tolka nationell rätt mot bakgrund av . Denna princip gäller även icke införda direktivbestämmelser eller direktiv- bestämmelser som har genomförts felaktigt. Det betyder att befint- lig nationell rätt som tillkommit utan direkt samband med ett direktiv kan behöva omtolkas mot bakgrund av direktivets inne- håll.19 Det är viktigt att påpeka att den nationella rätten inte bara ska tolkas mot bakgrund av direktivet som sådant utan också mot bakgrund av i övrigt och därmed även mot bakgrund av rättspraxis och EU:s allmänna rättsprinciper.20 I 17När det gäller kommunala myndigheter, se bl.a. dom av i mål 380/87, Base m.fl. mot Comune di Cinisello Balsamo, 1989, s. 2491, punkt 17. 18Dom av i mål 14/83, , 1984, s. 1891, svensk special- utgåva, volym 7, s. 577, punkt 26. 19Se domar av i mål 14/83, , 1984, s. 1891; svensk specialutgåva, volym 7, s. 577, av i mål C-106/89, Marleasing, 1990, s. I-4135; svensk specialutgåva, volym 10, s. 575, av i mål C- 334/92, , 1993, s. I-6911; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-477 och av i mål C-240/98 – C-244/98, Océano m.fl., 2000, s. I-4941. 20Jfr dom av i mål C-62/00, , 2002, s. I-6325. Se Hettne, J., Rättsprinciper som styrmedel – Allmänna rättsprinciper i , juridik 2008, s. 204 ff. målet Pfeiffer21 framhöll domstolen att även om principen om direktivkonform tolkning i första hand rör bestämmelser i nationell rätt som antagits för att införliva direktivet i fråga, är denna princip inte begränsad till tolkningen av dessa bestämmelser, utan det krävs att den nationella domstolen beaktar hela den nationella rätten för att bedöma i vilken mån den kan tillämpas utan att det leder till ett resultat som strider mot det som eftersträvas genom direktivet. Domstolen betonade att medlemsstaternas domstolar ska utnyttja alla de tolkningsprinciper som är tillämpliga enligt nationell rätt för att åstadkomma ett direktivkonformt resultat. Direktivkonform tolkning är dock inte utan problem vid tillämpningen i nationella domstolar. Man kan t.ex. mycket väl tänka sig att det saknas nationella bestämmelser som har ett tydligt samband med direktivbestämmelsen i fråga. Det finns då kanske ingen nationell bestämmelse som går att tolka till ett direktivkon- formt resultat. Det är vidare möjligt att en nationell bestämmelse, med hänsyn till sin ordalydelse, är så klar och tydlig att det blir omöjligt för den nationella domstolen att omtolka bestämmelsen till ett EU-konformt resultat.22 Hänsyn måste också tas till den enskildes berättigade intresse att kunna förutse vilka de rättsliga följderna kan tänkas bli i ett enskilt fall. Alltför vidsträckta tolk- ningar eller tolkningar i strid med ordalydelsen kan strida mot kravet på rättssäkerhet. har därför i sin rättspraxis dragit en gräns för hur långtgående verkningar den direktivkonforma tolkningen får ha. Den har fastställt att denna tolkningsmetod inte får medföra att den nationella domstolen ålägger en enskild en skyldighet som före- skrivs i ett icke införlivat direktiv. Den får inte heller, på grundval av direktivet och i avsaknad av en lag för dess genomförande, fastställa eller skärpa ett straffrättsligt ansvar för personer som handlar i strid med dess bestämmelser.23 21Dom av i mål C-397/01-C-403/01, m.fl., 2004, s. 0000. 22EG-domstolen har emellertid uttalat att motstridiga nationella förarbetetsuttalanden inte utgör hinder för en direktivkonform tolkning (se dom av i mål C-371/02, Björnekulla, 2004, s. I-5791, punkt 13). Det samma gäller nationell rättspraxis. 23Se domar av i mål C-168/95, Arcaro 1996, s. I-4705, punkt 42, och av i mål 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, 1987, s. 3969; svensk specialutgåva, volym 9, s. 213, punkterna 13 och 14. 3.3Direktiven skiljer sig åt Den rättsenhet som eftersträvas med EU-rättsliga direktiv varierar kraftigt. Det är inte heller i första hand rättslikheten som sådan utan snarare de nationella reglernas bristande anpassning till det internationella ekonomiska utbytets behov som lägger hinder i vägen för den inre marknadens funktion och som därför måste avhjälpas genom harmonisering.24 Direktivformen har använts på vitt skilda områden. Vissa, s.k. ramdirektiv, lägger fast principer som ger medlemsstaterna ett stort utrymme för såväl genomförandet av direktivbestämmelserna som att på samma område ha rena nationella bestämmelser.25 Andra är så detaljerade att de knappast lämnar medlemsstaterna någon val- frihet beträffande reglernas innehåll.26 De innehåller så klara och entydiga materiella bestämmelser att de i själva verket medför en unifiering av medlemsstaternas nationella rätt. Självfallet finns också direktiv som innehåller en blandning av principiella och mer detaljerade bestämmelser.27 Det eventuella utrymmet för nationella bestämmelser, dvs. nationell regleringskompetens, är därför svårt att bestämma utan att först ha studerat direktivets innehåll och syfte. 3.4Överskjutande implementering eller s.k. gold-plating har klagomål rests på många håll i om att den ökande och alltmer komplexa lagstift- ningen leder till administrativa bördor för företag. EU-lagstift- ningen har här särskilt uppmärksammats, vilket är en förklaring till en lång skara av försök till regelförenkling har lagts fram på EU- nivå.28 Kommissionen regelförenklingsstrategi talar om en redu- cering av de administrativa kostnaderna till 2012. 24Se SOU 2009:71, EU, och den inre marknaden, s. 157. 25Se t.ex. rådets direktiv /442/EEG av om avfall (EGT L 194, 25.7.1975, s. 39). 26Se t.ex. rådets direktiv /756/EEG av om tillnärmning av medlems- staternas lagstiftning om montering av belysning av ljussignalsanordningar på motorfordon och släpvagnar till dessa fordon (EGT L 262, 27.9.1976, s. 1). 27Se t.ex. rådets direktiv /987/EEG av om tillnärmning av medlems- staternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, 28.10.1980, s. 23). 28Se t.ex. meddelande från kommissionen till rådet, , Europeiska ekono- miska och sociala kommittén samt - Åtgärdsprogram för minskning av administrativa bördor i Europeiska unionen, KOM (2007) 23 slutlig och Arbetsdokument EU-direktiven är i detta sammanhang i fokus. Det har hävdats att en stor del av den administrativa bördan orsakas av att medlemsstaterna gör mer än vad de är skyldiga till enligt EU- direktiven. Dessa tillägg påstås orsaka onödiga administrativa kostnader och konkurrensmässiga nackdelar i de länder där EU- direktiv genomförs på detta sätt. I har detta kallats gold-plating. Härmed menas att det nationella genomförandet av unionsrätten går utöver vad tillämplig rättsakt fordrar utan att för den skull överskrida gränsen för vad som är rättsligt godtagbart. Även om termen ibland används i en vidare bemärkelse än den angivna, bör sålunda gold-plating skiljas från direktivstridigt genomförande, vilket kan angripas av kommissionen genom fördragsbrottsförfarandet. En svensk term som använts för detta är överskjutande implementering eller överskjutande införlivande av direktiv.29 En liknande företeelse är double banking, vilket föreligger när EU-lagstiftningen reglerar helt eller delvis samma fråga som nationell lagstiftning men där EU-lagstiftningen och den nationella lagstiftningen inte är ett helt sammanhängande och kan leda till inkonsekvent tillämpning.30 Det kan naturligtvis tänkas finnas goda skäl att nationellt genomföra en rättsakt på sådant sätt att genomförandet kan bedömas innebära gold-plating.