sou · H0B364 · 2012-09-28 00:00:00 — Sparande i pensionsförsäkring på individnivå behandlas skatte- mässigt på samma sätt, eftersom den avser att vara en kompletterade möjlighet till pension för de personer som endera inte har förmån av tjänstepension i sin anställning eller som anser den förmån de har vara otillräcklig. Skatterättsligt medges ett uppskov med beskatt- ning av en del av de intjänade förvärvsinkomsterna till dess att pensionen betalas ut. Reglerna är konstruerade så att det föreligger en symmetri mellan avdraget/skattefriheten för för- månen och skatteplikten för pensionen. Motsvarande symmetri föreligger för till och utbetalningar från en kapitalförsäkring, eftersom avdrag inte kan erhållas för en betal- ning till en kapitalförsäkring, å andra sidan är utbetalningar från försäkringen skattefria. 14 Enligt 58 kap. 2 § andra stycket IL anses en försäkring som uppfyller villkoren för en pensionsförsäkring vara en kapitalförsäkring om så bestämts när försäkringsavtalet ingicks. Flytträtt – en bakgrund frivillig i det avseendet att den förutsatte att försäkringsavtals- parterna hade avtalat om en sådan möjlighet. Möjligheten till en sådan flytträtt, liksom de närmare villkoren för denna rätt, skulle även fortsättningsvis enbart regleras i försäkringsavtalet (se prop. 1998/99:87 s. 325–329). För att försäkringstagaren skulle kunna utnyttja möjligheten att flytta utan skattekonsekvenser krävdes sålunda att parterna hade avtalat om detta. För livförsäkringar som inte faller under skattereglernas definition av pensionsförsäkring, dvs. kapitalförsäkringar, innebar regleringen däremot inte någon förändring, eftersom det inte fanns några skatterättsliga inskränkningar av rätten att återköpa sådan försäkring. För att ett återköp ska medges gäller även i dessa fall att försäkringsavtalsparterna ska ha avtalat om en sådan möjlighet. I samband med reformen anfördes att det fanns skäl att under- stryka att frågan om en reglering av flytträtt kunde väckas på nytt om oacceptabla hinder för spararnas rörlighet mellan försäkrings- givarna ställs upp (prop. 1998/99:87 s. 327). I en senare skrivelse (skr. 2002/03:141 s. 33) sade sig regeringen stå fast vid detta uttalande. I betänkande (SOU 2000:11) konstaterades att försäkringstagarnas begränsade möjligheter att flytta sitt försäkringssparande dels mellan olika försäkringsföretag, dels mellan olika former av pensionssparande skapar inlåsnings- effekter som är skadliga för konkurrensen och även för försäkringstagarna. Försäkringstagarna skulle därför tjäna på för- bättrade möjligheter att flytta sitt pensionskapital, vilket skulle öka konkurrensen och möjligen även öka intresset från utländska före- tag att erbjuda dessa tjänster. Utredningen föreslog därför att regeringen borde överväga tvingande regler för att underlätta åter- köp och flytt av pensionsförsäkringar både mellan företag och mellan olika former av långsiktigt sparande; som ett första steg i vart fall för nytecknade försäkringar (se SOU 2000:11 s. 234). infördes en civilrättslig reglering i FAL som ger försäkringstagaren en ovillkorlig rätt att återköpa en individuell livförsäkring, om inte annat följer av försäkringens art eller av skatte- lagstiftningen (se 11 kap. 5 §). Hänvisningen till försäkringens art innebär att regeln är tillämplig på försäkringar med sparmoment som kan åsättas ett positivt tekniskt återköpsvärde och där det är säkert att försäkringsfall förr eller senare kommer att inträffa. Det typiska fallet är vid sammansatt försäkring, där försäkringsbeloppet betalas ut när den försäkrade uppnår en viss ålder eller avlider dess- Flytträtt – en bakgrund Livränteförsäkring, där den försäkrades eller den med- försäkrades död kan medföra att utbetalningarna aldrig påbörjas eller att de upphör innan tillgodohavandet har förbrukats, omfattas däremot inte av återköpsregeln. Återköp av en sådan försäkring brukar inte heller medges annat än i undantagsfall. Med hänvisning till att regler beträffande individuell försäkring om ansvarsinträde, uppsägning och ändring passar mindre väl för kollektivavtalsgrundad försäkring begränsas återköpsrätten även till att endast gälla för individuella tjänstepensionsförsäkringar och inte kollektivavtalsgrundade sådana. I samband med införandet av den lagstadgade återköpsrätten betonar lagstiftaren vikten av att dels klargöra innebörden av kollektivavtalsgrundade försäkringar, dels ge stöd åt vissa konstruk- tioner och villkor som avviker från praxis inom annan försäkring, framför allt åt arbetsrättens inflytande på systemet. Behovet av att de försäkrade skyddas i vissa särskilt viktiga avseenden framhålls . Vidare fastslås att utformning av lagstiftningen ska beakta utvecklingen på kollektivavtalsområdet och inskränkas till att slå fast vissa huvudprinciper som är förenliga med den mångfald av lösningar som förekommer. I förarbetena anges även att det är just existensen av ett kollektivavtal som motiverar att den för- säkrade inte behöver samma skydd av lagregler (se prop. 2003/04:150 s. 344). Hänvisningen till skattelagstiftningen medför att endast en mycket begränsad del av pensionsförsäkringarna kan återköpas. I princip är det fråga om försäkringar med små återköpsvärden. Denna lagstadgade rätt till återköp av en individuell livförsäkring omfattar försäkringar tecknade och därefter. I en promemoria om flytträtt för försäkringssparande som utarbetats inom konstateras att vissa försäkringsbolag har avstått från att erbjuda försäkringar med flytträtt eller erbjuder en sådan rätt beträffande endast ett begränsat urval försäkringar, trots avskaffandet av de skattemässiga hindren för en frivillig flytträtt för pensionsförsäkringar. I de fall som flytträtt medges varierar villkoren stort mellan försäkrings- företagen och det är komplicerat för försäkringstagaren att utvärdera olika erbjudanden eftersom konsekvenserna i form av verkliga kostnader för flytt är svåra att överblicka. Det konstateras också att den flytträtt som erbjuds i vissa fall är oskäligt kostsam för för- säkringstagarna. Av konsumentskyddsskäl bedöms det vara ange- läget att åtgärda dessa hinder för rörligheten på försäkrings- Flytträtt – en bakgrund Händelser på livförsäkringsmarknaden och förtroende- krisen för försäkringsbranschen lyfts också fram som viktiga anledningar till att frågan dels om inlåsningen av pensionsspar- kapital dels om försäkringstagarnas inflytande över verksamheten får förnyad aktualitet (se Promemoria om flytträtt för försäkrings- sparande, s. 25 ff.). För att säkerställa att den lagstadgade återköpsrätten får genomslag och för att säkerställa en god konkurrens på försäkringsmarknaden utökar lagstiftaren försäkringstagarens rätt till återköp till att även omfatta en ovillkorlig rätt till överföring av pensionskapital enligt IL. Därutöver införs kompletterande regler av näringsrättslig art. Den kompletterande regleringen gäller för livförsäkringar med sparmoment som är av den arten att rätt till återköp eller överföring finns enligt de civilrättsliga bestämmelserna (se prop. 2006/07:26). Att det är försäkringstagaren som innehar rätten till flytt innebär i praktiken att det för sådana individuella tjänstepensionsförsäkringar där arbetsgivaren är försäkringstagare och arbetstagaren är för- säkrad är arbetsgivaren som innehar rätten att flytta. Vid privat pensionsförsäkring däremot, där försäkringstagaren också är för- säkrad, innehas rätten till flytt av denne. I sammanhanget bör nämnas att det i 11 kap. 5 § andra stycket FAL finns en tidsbegränsning som syftar till att hindra kringgående av lagen (1960:661) om avkastningsskatt på pensionsmedel. Begränsningen innebär att ett återköp eller en överföring tidigast får ske efter att avtalet tecknats. För den kategori försäkringar för vilken återköp och överföring är möjlig ska försäkringsföretaget enligt reglerna se till att det alltid framgår av försäkringsavtalet om försäkringens värde får återköpas eller överföras och de närmare villkoren för återköpet eller över- föringen [se 5 kap. 15 § försäkringsrörelselagen (2010:243), för- kortad FRL]. Om en försäkringstagare väljer att flytta värdet av försäkringen till ett annat försäkringsföretag, ska det företag från vilket försäkringens värde flyttas vara skyldigt att medverka vid genomförandet av flytten (se 5 kap. 16 § FRL). Rätten till återbäring vid återköp eller överföring ska enligt reglerna bestämmas enligt samma fördelning och principer som skulle ha gällt för försäkringen vid försäkringsfall. En avvikelse från denna huvudprincip kan dock vara försvarlig med hänsyn till det kvarvarande försäkringstagarkollektivets rätt till återbäring eller försäkringsföretagets ekonomiska situation. Vidare ska avgifter vid återköp och överföring bestämmas på grundval av företagets kost- Flytträtt – en bakgrund nader för detta samt med hänsyn tagen till sådana kvarstående anskaffningskostnader (exempelvis provision till försäkringsför- medlare) som annars skulle ha täckts av premieuttaget (se 11 kap. 18 §, 12 kap. 69 § och 13 kap. 23 § FRL). Denna lagstadgade flytträtt omfattar individuella livförsäkringar med vissa egenskaper tecknade och därefter. Lagstiftaren avstår således från att låta reglerna gälla retroaktivt, bl.a. med motiveringen att båda parter har ett berättigat intresse av att förutsättningarna för ingångna avtal inte rubbas och att för- siktighet är påkallad när man överväger att införa regler med retro- aktiv verkan. I samband med införandet av reglerna uttalade dock regeringen att frågan om en retroaktiv tillämpning av bestäm- melserna är av den arten att den kan behöva analyseras ytterligare innan slutlig ställning tas och att en sådan fördjupad analys bör påbörjas (se prop. 2006/07:26 s. 47). Med hänvisning till motiven till FAL om att regler beträffande individuell försäkring om ansvarsinträde, uppsägning och ändring passar mindre väl för kollektivavtalsgrundad försäkring begränsas även de kompletterande näringsrättsliga reglerna till att endast omfatta individuella tjänstepensionsförsäkringar. För kollektivavtals- grundad försäkring gäller särbestämmelser, som närmare ansluter till kollektivavtalsrätten. Som nämnts är det här i stor utsträckning fråga om dispositiva regler (se prop. 2006/07:26 s. 35 f.). Den från gällande flytträtten för individuella liv- försäkringar med vissa egenskaper omfattar alla typer av försäkrings- företag (se 1 kap. 4 § tredje stycket FAL). Den kollektiva avtalsrätten kan i stort sägas omfatta dels reglerna om kollektivavtalet och dess rättsverkningar, dels arbetsmark- nadens organisationer, dvs. arbetsgivar- och arbetstagarorganisa- tioner, och förhållandet dem emellan samt deras förhållande till enskilda arbetsgivare och arbetstagare. Parterna i ett kollektivavtal utgörs såväl av arbetsgivar- som arbetstagarorganisationer, men även enskilda arbetsgivare kan ingå kollektivavtal. Förutsättningarna för deras agerande på området styrs bl.a. av regler om föreningsrätt, förhandlingsrätt och rätt att Flytträtt – en bakgrund vidta strejk eller andra fackliga stridsåtgärder. I hänförs till den kollektiva avtalsrätten även reglerna om arbetstagarsidans inflytande över arbetsgivarens beslut om hur företaget ska ledas eller hur arbetsledningen utövas. En viktig orsak till denna kate- gorisering är att dessa regler normalt bygger på förutsättningen att kollektivavtal gäller eller brukar gälla på en arbetsplats samt att det är en organisation som på det berörda arbetstagarkollektivets vägnar har rätt till detta inflytande. Exempel på regler inom detta område är bl.a. bestämmelser om representation för de anställda i arbetsgivarföretags styrelser samt om arbetstagarorganisationers rätt till information om företagets förhållanden eller om deras rätt att få samråda eller förhandla med arbetsgivaren i samband med att denne fattar beslut som på mer betydelsefullt sätt rör de anställda. Fackföreningar är arbetstagarorganisationer och intresseorganisa- tioner. En fackförening är en sammanslutning av arbetstagare och föreningen har som syfte att tillvarata medlemmarnas intressen. Ett centralt sätt som detta görs på är genom att förhandla om samt sluta och administrera kollektivavtal tillsammans med arbetsgivar- organisationer. Ytterligare sätt att tillvarata medlemmarnas intres- sen är att söka påverka hur den arbetsrättsliga lagstiftningen utformas och tillämpas. Det är i princip fackföreningens beslutande organ – dvs. stämmor, kongress eller liknande – som fastställer vilka rättigheter och skyldig- heter som föreningen respektive medlemmen ska åläggas. Det är också det beslutande organet som beslutar om målet med för- eningens verksamhet och hur detta mål ska nås. En medlem i en fackförening kan således kräva att föreningen, inom det område som verksamheten bedrivs, ska bistå honom eller henne. Det finns ett nära samband mellan den kollektiva avtalsrätten och arbetsrättens övriga delar. I den mån det är relevant att redo- göra för denna för att närmare klargöra hur kollektivavtalsrätten styr tjänstepensionens utformning kommer även detta att tas med i kommande redogörelse och analys. 8.6.2Den kollektiva avtalsrättens historiska förankring De första kollektivavtalen i togs fram och syftade till stor del till att utjämna förhållandet mellan arbetstagarna och arbetsgivarna som tidigare ofta ensidigt kunde fastställa arbetsvillkoren. De första kollektiva förhand- Flytträtt – en bakgrund lingarna i syftade på samma sätt till att uppnå en maktbalans mellan arbetsgivare och arbetstagare genom att fastställa priset på arbete i kollektiva prislistor. historia hänger nära samman med utvecklingen av föreningsrätten och förhandlingsrätten. som det för fackföreningarna var av avgörande betydelse att arbetstagarna utan hinder fick gå in i en fackförening, restes också kravet att dessa föreningar gavs möjlighet att som jämställda parter med arbets- givarna förhandla med dessa om arbetstagarnas villkor. Kollektiv- avtalet blev det instrument vari förhandlingsresultatet för med- lemskollektivet redovisades. Det första egentliga kollektivavtalssystemet i uppstod i samband med den så kallade decemberkompromissen . präglades arbetsmarknaden av ett flertal kon- flikter. Trots motsättningar mellan parterna – bl.a. var arbetsgivar- sidan negativt inställd till de fackliga strävanden som gjordes på arbetstagarsidan – hade båda parter ett gemensamt intresse i att skapa en förhandlings- och avtalsordning som innebar stabila arbets- villkor för såväl arbetsgivare som arbetstagare. Med anledning av ett flertal pågående konflikter kallade Svenska Arbetsgivarföreningen15 (SAF, numera ) till förhandling med Landsorganisationen16 (LO). Detta utmynnade i december- kompromissen som innebar att LO erkände arbetsgivarens rätt att leda och fördela arbetet samt att fritt anställa och säga upp arbets- tagare, oavsett om de var organiserade eller inte. SAF i sin tur erkände arbetstagarnas rätt att organisera sig och träffa kollektiv- avtal om bl.a. anställningsvillkor. Regler för förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare skapades således av parterna själva, utan inblandning från lagstiftaren. Det restes dock vid åtskilliga tillfällen och krav från bland annat riksdagsledamöter på dels lagreglering till skydd för arbets- avtalet, dels inrättande av skiljedomstolar för lösande av tvister mellan 15SAF bildades och var en sammanslutning av olika arbetsgivareförbund som skulle vara en motkraft till LO. 2001 bildades genom en sammanslagning av . företräder närmare 60 000 små, medel- stora och stora företag. Dessa är organiserade i 50 , som utgör Svenskt Näringslivs medlemmar. 16LO bildades som en landsomfattande sammanslutning av fackföreningar. LO består av 14 fackförbund där cirka 1,6 miljoner arbetstagare är medlemmar. Flytträtt – en bakgrund arbetsgivare och arbetstagare som ett sätt att säkerställa arbetsfreden. De förslag som lades fram föll dock alla i . 1915 meddelade en serie domar vilka inne- bar att kollektivavtalet erkändes som ett rättsligt bindande avtal. Domarna föranledde en livlig debatt och återigen restes krav på lag- reglering av kollektivavtalet. antog lagen (1928:253) om kollektivavtal, i vilken kollektivavtalet fick en rätts- lig status. Där föreskrevs att arbetsfred skulle råda när ett avtal var undertecknat och att tvister om avtalets tolkning inte fick lösas med konflikt , utan skulle lösas i förhandlingar mellan parterna. I sambandet med detta antogs också lagen (1928:254) om arbetsdomstol, i och med vilket Arbetsdomstolen17 (AD) inrättades som en sista instans för att lösa tvister under pågående avtalsrörelser på arbetsmarknaden. Kritiken mot lagarna var initialt hård, inte minst från arbetstagarsidan, men accepterades lagstiftningen i allt större grad av samtliga parter. Som framgår ovan var syftet med lagstiftningen främst att införa en skyldighet för parterna i kollektivavtal att underkasta sig dom- stolsförfarande, och eventuellt skiljedom, i tvister angående tolk- ning eller tillämpning av avtalen i stället för att såsom tidigare ofta skett, låta sådana tvister föranleda stridsåtgärder. Denna lagstift- ning om tvister rörande kollektivavtal fick då också omfatta en mera allmänrättslig reglering av kollektivavtalet och dess verk- ningar. Lagen om kollektivavtal vilade på uppfattningen att det enskilda arbetsavtalet är en från kollektivavtalet avskild rättslig företeelse vilken dels innefattar en överenskommelse om anställning och andra villkor som inte har motsvarighet i kollektivavtalet, dels upp- tar samma arbetsvillkor som de som återfinns i kollektivavtalet. Mera konkret innebar synsättet att de enskilda parterna, då de 17 Arbetsdomstolen är en specialdomstol med uppgift att pröva arbetsrättsliga tvister. Som arbetstvist räknas varje tvist som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Vissa typer av arbetstvister kan dras direkt inför AD. Domstolen är då första och enda domstol. I andra typer av arbetstvister ska talan väckas vid tingsrätt. Om en part är missnöjd med tingsrättens dom, kan denna överklagas till AD. I båda fallen innebär AD:s dom ett slutligt avgörande av tvisten. Domen kan alltså inte överklagas. AD är en vanlig domstol i den meningen att verksamheten bekostas av statsmedel. Ledamöterna i domstolen utses av regeringen. De enskilda parterna i en tvist har inget inflytande över domstolens samman- sättning. Domstolen tillämpar också i huvudsak samma rättegångsförfarande som de all- männa domstolarna. regler gäller för AD. Flytträtt – en bakgrund träffar ett arbetsavtal, underförstår alternativt förklarar uttryck- ligen att kollektivavtalets villkor ska gälla för anställningen. 1938 ingick LO och SAF det så kallade . Avtalet innebar bl.a. att man kom överens om dels en förhandlingsordning, dels hur konflikter skulle lösas av parterna utan inblandning av regeringen. I avtalet fastställdes också spelreglerna på arbetsmark- naden. Exempelvis fastställdes vilka stridsåtgärder som fick användas vid konflikt. Avtalet byggde på en samsyn hos parterna att gemensamt verka för rationaliseringar och strukturomvandling mot att arbetsgivarna inte motsatte sig en solidarisk lönepolitik. gäller fortfarande, även om vissa ändringar har gjorts . fick två nya lagar som delvis tog över sådant som var kollektivavtalsreglerat, nämligen lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL)18 och lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS). Dessa lagar reglerar villkoren i nu gällande kollektivavtal. Med dessa lagar ingrep lag- stiftaren på de områden som tidigare i princip uteslutande var reglerade av arbetsmarknadens parter. MBL och LAS innebar att lagstiftaren valde att reglera den rätt som arbetsgivaren tidigare haft att dels fritt leda och fördela arbetet, dels fritt avskeda arbetstagare. Dessa lagar till trots regleras anställningsvillkoren i fort- farande i hög grad i kollektivavtal i stället för genom lagstiftning. Vidare är lagreglerna på vissa områden dispositiva och det är där- med möjligt att avvika från dem om båda avtalsparter kommer överens om annat. Som framgår av ovanstående redogörelse har en ordning gällt i där arbetsmarknadens parter själva tar ansvaret för träffade avtal på arbetsmarknaden utan, eller i vart fall med mycket liten, inblandning av lagstiftaren och staten. Arbetsmarknadsparternas fria förhandlingsrätt har varit och är fortfarande, en grundbult på den svenska arbetsmarknaden. 18 I och med MBL:s tillkomst sammanfördes bestämmelser i lagen om medling i arbets- tvister, lagen om kollektivavtal och lagen om förenings- och förhandlingsrätt till en och samma lag. upphävdes dessa lagar. Flytträtt – en bakgrund 8.7Internationella konventioner om förenings- och förhandlingsrätten Förenings- och förhandlingsrätten samt rätten att vidta strids- åtgärder är garanterad i ett antal internationella konventioner som har ratificerat. Bestämmelserna i konventionerna sätter en gräns för åtgärder som kan vidtas av regering och riksdag t.ex. genom lagstiftning. Arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer kan dock i kollektivavtal med giltig verkan förbinda sig att avstå från att utnyttja rättigheter som de har pga. konventionsåtaganden om för- handlingsrätt och strejkrätt. Nedan redogörs för de konventioner som har arbetats fram inom och och som ratificerats av . Utöver dessa har förbundit sig att iaktta kraven på föreningsrätt och rätt till stridsåtgärder i FN:s uni- versella förklaring om de mänskliga rättigheterna (se artikel 23:4), om ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter (se artikel 8) och om medborgerliga och politiska rättigheter (se artikel 22). Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen) ratificerades av och trädde i kraft . gäller den som lag i Sverige.19 Enligt artikel 6 punkt 1 i fördraget om den Europeiska Unionen ska unionen erkänna de rättigheter, friheter och principer som fast- ställts i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna. Artikel 6 punkt 2 anger vidare att unionen ska ansluta sig till Europa- konventionen. I artikel 6 punkt 3 fastställs att de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i denna konvention, och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella tradi- tioner, ingår i unionsrätten som allmänna principer. EU antog stadgan om de grundläggande rättigheterna . 19 Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna Flytträtt – en bakgrund fördraget, som trädde i kraft , har stadgan blivit en del av kärnan i EU-lagstiftningen, den s.k. primärrätten. Stadgan skyddar den fackliga föreningsfriheten i artikel 12, samt rätten att förhandla kollektivt och tillgripa kollektiva åtgärder i artikel 28. Stadgan anger att dessa rättigheter finns i enlighet med gemenskaps- rätten samt nationell lagstiftning och praxis. Enligt artikel 11 i har var och en rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. I tillämpning har skyddet kommit att omfatta även den negativa föreningsrätten, dvs. rätten att stå utanför en organisation. Enligt artikel 11 punkten 2 i konventionen får dock förenings- friheten underkastas sådana inskränkningar som är föreskrivna i lag och som är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättigheter. I artikel 52 i stadgan framgår räckvidden för de rättigheter och principer som anges ovan. Punkten 1 i artikeln anger att: Varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i denna stadga ska vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter.