sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Nackdelen med en sådan lösning är dock att det, liksom , inte ges någon möjligt enligt brottsskadelagen att skriva av fordringen, t.ex. i de fall där det är helt uppenbart att det aldrig kan bli aktuellt att driva in den (se vidare avsnitt 8.6.4). Förslag: Betalas brottsskadeersättning, ska staten inträda i den skadelidandes rätt till skadestånd intill det utgivna beloppet samt därpå löpande ränta från betalningsdagen. ska ges möjlighet att i det enskilda fallet träffa avtal om ränta samt avräkna inbetalningar mot kapitalbeloppet i stället för mot ränta och kostnader. Rätt till dröjsmålsränta? När ett skadestånd döms ut jämte ränta har brottsoffret rätt att kräva kapitalbeloppet jämte ränta tills skulden är betald. regressfordran mot skadevållaren för utgiven brottsskadeersättning får anses vila på offentligrättslig grund. Som framgår av avsnitt 8.4.2 krävs då författningsstöd för att ränta ska få tas ut. finns inte någon föreskrift i brottsskadelagen om ränta. Visserligen finns det inte någon särskild bestämmelse om ränta i brottsskadelagen, men där föreskrivs att staten träder in i den skadelidandes rätt i förhållande till skadevållaren (17 §). Civilrätts- ligt gäller att en borgensman som har infriat sitt borgensåtagande i allmänhet har samma rätt till ränta på sin regressfordran som borgenären hade gentemot huvudgäldenären. Det innebär bl.a. att borgensmannen har rätt till dröjsmålsränta från den dag då han själv betalade till dess huvudgäldenären betalar skulden.18 I rättsfallet NJA 1998 s. 219 fann att staten, som hade betalat ut lönegarantimedel, var berättigad till utdelning i konkursen också för ränta enligt vad som gällde för arbetstagarnas fordringar. Det fanns inte någon uttrycklig bestämmelse om att staten hade rätt till sådan ränta. tog bl.a. hänsyn till att staten inträtt i arbetstagarens rätt mot konkursgäldenären och övertagit arbetstagarens förmånsrätt,19 och jämförde med vad som gäller på det civilrättsliga området (jfr prop. 1970:201 s. 70, där det sägs att lönegarantin kan ses som ett legalt borgensansvar för staten). har ansett sig vara begränsad av for- muleringen i 17 § brottsskadelagen att myndigheten inträder i den 18Jfr NJA 1998 s. 219, prop. 1975:102 s. 118 f., och , Borgen och tredjemans- pant, 3 uppl., 2002, s. 232 ff. 19Genom en lagändring övertar staten inte längre arbetstagarens förmånsrätt. skadelidandes rätt till skadestånd intill det utgivna beloppet. Myndigheten har tolkat det på följande sätt. -Om skadeståndet dömts ut utan ränta tar myndigheten endast över kapitalfordringen med det belopp som är utdömt. -Om skadeståndet är jämte ränta och samma kapital- belopp betalas ut i form av brottsskadeersättning tar Brotts- offermyndigheten över hela kapitalbeloppet, men kan inte kräva någon ränta. Brottsoffret kan i den situationen kräva den upp- lupna räntan fram tills myndigheten betalat ut ersättningen, men har därefter inte kvar någon kapitalfordran varför brottsoffrets räntefordran också slutar växa. -Om skadeståndet är jämte ränta, och brottsskade- ersättning betalas ut med blir det likadant. Brottsoffer- myndigheten tar över kapitalbeloppet och kräver ingen ränta. Brottsoffret har kvar kapitalfordran om och kan kräva ränta på hela kapitalbeloppet () fram till utbetal- ningen, och därefter ränta på sitt kvarvarande kapitalbelopp () tills skulden blir betald. -Om skadeståndet är jämte ränta och Brottsoffer- myndigheten betalar ut , tar myndigheten över kapital- beloppet () och den på beloppet löpande räntan. Fram till utbetalningsdatum är det brottsoffret som gör anspråk på den dittills ackumulerade räntan, härefter kräver Brottsoffer- myndigheten ränta till dess räntan och kapitalet tillsammans når – det utgivna beloppet. Skulle skulden bli betald får myndigheten alltså inte tillbaka hela det utgivna beloppet. -Det förekommer att betalar ut brotts- skadeersättning för fler poster än som finns med i domen (t.ex. för inkomstförlust när det endast tas upp kränkningsersättning samt ersättning för sveda och värk i domen). I en sådan situation får ta ställning till om den ska processa själv om inkomstförlusten och få en separat exekutionstitel för denna, eller om den ska låta en eventuellt utdömd ränta täcka upp för den utbetalda ersättningen för inkomstförlust. Om myndigheten processar har den ansett sig vara begränsad till att processa om det belopp som har betalats ut, och har inte sett sig ha möjlighet att kräva ränta på det beloppet. har alltså ansett sig kunna träda in i den skadelidandes rätt till ränta upp till det belopp som har betalats ut i brottsskadeersättning, men har annars inte ansett det vara möjligt att träda in i den skadelidandes rätt till ränta på utgivet belopp. Det är inte självklart att lagen ska uppfattas så (jfr Högsta domstolens resonemang om lönegaranti i rättsfallet NJA 1998 s. 219, där staten befanns träda in i den skadelidandes rätt även till den del den avsåg rätten till ränta, med den skillnaden att det i förarbetena till brotts- skadelagen inte talas om något legalt borgensansvar för staten). Redan med hänsyn till den osäkerhet som finns kring rätten till ränta är det enligt utredningens uppfattning lämpligt att överväga om det behövs en lagreglering. En första fråga är om det alls bör utgå någon ränta. Befinns så vara fallet, blir nästa fråga om det bör införas en särskild lagregel om ränta med viss angiven räntesats eller om det uttryckligen bör förordnas att Brottsoffer- myndigheten träder in i den skadelidandes rätt även till ränta i de fall där ränta har förordnats i domen. Ett argument mot att staten ska ha rätt till ränta på regresskrav gäller gärningsmannens rehabilitering. Fastän Brottsoffermyndigheten bedriver en aktiv regressverksamhet är det inte möjligt att driva in all regressfordran. Om skulden växer på grund av tillkommande ränta kan det påverka brottslingens återanpassning i samhället i negativ riktning. Detta kan vara särskilt problematiskt för unga gärnings- män. Förekomsten av skulder hos kan t.ex. göra det svårt att få lägenhetskontrakt. Det finns också exempel på andra situationer där ränta inte utgår. Enligt 30 § första stycket rättshjälpslagen (1996:1619) gäller bestämmelser i lag om ansvar för motparts rättegångskostnader även i fråga om rådgivningsavgift och kostnader för motparts rättshjälpsbiträde, men ränta ska inte betalas. Bestämmelsen om att ränta inte ska betalas överfördes från den gamla rättshjälpslagen (1972:429). Bestämmelsen hade införts och motiverades då främst av praktiska hänsyn. Dock framhölls även att staten gjorde en inte avsedd räntevinst på grund av bestämmelsens dåvarande utformning. (Se prop. 1975/76:47 s. Skälen för att en fordran ska löpa med ränta är flera. Ett skäl för ränta är att det kan vara ett betalningsincitament för den be- talningsskyldige. Om en skadevållare även har andra skulder, som löper med ränta, är det naturligt för skadevållaren att vilja betala av dessa skulder framför statens regressfordran, om den är räntefri. Om skadevållaren har betalningsförmåga, kan med andra ord en föreskrift om ränta bidra till att fordringen blir betald snabbare. Det kan också ge felaktiga signaler om det för skadevållaren är ekonomiskt mer fördelaktigt att ha en skuld till Brottsoffer- myndigheten avseende utbetalad brottsskadeersättning än en skuld till en enskild avseende skadestånd. Genom att inte betala sitt skadestånd till den skadelidande kan skadevållaren alltså hamna i ett ekonomiskt bättre läge om den skadelidande är aktiv och vänder sig till och får brottsskadeersättning. Det har i fråga om återkrav av felaktigt utbetalda statliga förmåner i flera sammanhang uttalats att det är klart otillfreds- ställande att enskilda som felaktigt disponerat statliga medel inte ska behöva betala ränta på beloppet som ska betalas tillbaka.20 Om ränta inte tas ut vid återkrav innebär det att den som har tagit emot en felaktigt utbetald förmån i praktiken får ett räntefritt lån.21 Brottsskadeersättning utgår när skadevållaren har utsatt någon för brott. Även i den situationen är det rimligt att tänka sig att gärningsmannen inte bör få ett räntefritt lån från staten. En regressfordran kvarstår ofta . Det förekommer att skadevållaren träffar avtal med om avbetalning enligt en avbetalningsplan som innebär att han eller hon betalar under tiotals år. Ett argument för ränta kan i dessa fall vara att statens fordran bör ges ett visst inflationsskydd i form av ränta. Med hänsyn till de argument som har anförts anser utredningen att ränta bör utgå på den regressfordran som staten får mot skadevållaren i och med att brottsskadeersättning har betalats ut till den skadelidande. Det innebär att skadevållarens skuld i de flesta fall initialt kommer att växa. Eftersom brottsskadeersättning inte betalas ut med mindre än att skadevållaren inte har betalnings- förmåga, är det i många fall inte betalningsviljan som är styrande i det första läget. Bestämmelser om regress efter skälighet (se avsnitt 8.6.2), avräkning på kapitalskuld (se nedan) och eftergift (se avsnitt 8.6.4) bör dock kunna innebära att oskäliga resultat kan undvikas. 2006/07:49 s. 38 angående ränta vid återkrav av socialförsäkringsförmåner, och SOU 2009:6 s. 224 f., beträffande förslag till lag om återkrav inom välfärdssystemen. 21Jfr SOU 2009:6 s. 224. En särskild bestämmelse om ränta på regressfordringar? Vid bedömningen av om det bör införas en särskild bestämmelse om ränta i brottsskadelagen, bör bestämmelserna om verkställighet beaktas. Verkställighet får enligt utsökningsbalken ske på grund av vissa uppräknade exekutionstitlar (se 3 kap. 1 § första stycket ut- sökningsbalken). Bland dessa finns domstols dom, utslag eller beslut (första punkten), förvaltningsmyndighets beslut som enligt särskild föreskrift får verkställas (sjätte punkten) och Kronofogde- myndighetens utslag eller beslut i mål om betalningsföreläggande eller handräckning samt europeiskt betalningsföreläggande som har förklarats verkställbart av (åttonde punkten). Som en jämförelse kan nämnas att beslut att återkräva för mycket utbetalat belopp enligt dåvarande lagen om bidragsförskott inte har ansetts utgöra en exekutionstitel (se NJA 1983 s. 362). Om Brottsoffermyndigheten fattar ett beslut om att ränta ska utgå på regressfordringen enligt en viss räntesats, kan beslutet alltså inte ligga till grund för verkställighet enligt utsökningsbalken eftersom det inte är någon exekutionstitel. får då antingen ansöka om betalningsföreläggande hos Kronofogde- myndigheten eller väcka talan vid domstol. För den masshantering som regresskraven ändå utgör, framstår det inte som någon praktisk lösning. Det framstår inte heller som någon lämplig lösning att låta Brotts- offermyndighetens räntebeslut, eller för den delen regresskraven som sådana, vara direkt verkställbara hos . En sådan ändring skulle påverka även andra frågor, som om- prövning (se avsnitt 11.6.2) och överklagbarhet (jfr avsnitt 13.9.2). (Som systemet är uppbyggt är inledande av regress inte att betrakta som ett överklagbart för- valtningsbeslut utan något som följer av det speciella förhållandet att inträder i den skadelidandes rätt.) En annan lösning är att låta inträda i den skadelidandes rätt såväl intill det utgivna beloppet som därpå löpande ränta. Systemet skulle på så sätt bli mer enhetligt genom att nivån på skadevållarens betalningsskyldighet inte påverkas av om skulden är till den skadelidande eller till Brottsoffermyndig- heten. görs det för samma skadesituation skillnad beroende på vem som är borgenär; om den skadelidande är borgenär löper oftast ränta men om är borgenär löper inte någon ränta. Eftersom en av utgångspunkterna enligt direktiven är att det är skadevållaren som ska betala för den vållade skadan, är det naturligt att samma ränta bör gälla för båda situationerna. Det skulle också ligga i linje med utredningens förslag i kapitel 5 om att som huvudregel ska följa en domstols sakprövade förordnande om skadestånd. Domstolens dom innebär i de flesta fall att ränta förordnas enligt 6 § räntelagen. Det motsvarar för övrigt den räntenivå som har förordnats i andra lagstiftningsärenden . Försäkrings- kassan ska t.ex. ta ut dröjsmålsränta enligt räntelagen vid återkrav av socialförsäkringsförmåner,22 jfr också förslag beträffande återbetalnings- skyldighet för en ekonomisk förmån som utgått felaktigt eller med för högt belopp (SOU 2009:6). Räntan enligt 6 § räntelagen () är för övrigt avsevärt lägre än de räntenivåer som vanligtvis tillämpas vid kreditköp i handeln. De räntenivåer som tillämpas där varierar, men det är inte ovanligt med räntor som uppgår till . Även krediträntan för kort som ges ut av banker, kreditmarknadsbolag eller kortföretag överstiger oftast Utredningen anser att den nu angivna lösningen är lämplig. inträder då i den skadelidandes rätt inte bara till skadestånd utan även till därpå löpande ränta. Räntan utgår på den utgivna brottsskadeersättningen och räknas från den dag då brottsskadeersättning betalades ut till den skadelidande. Konstruk- tionen innebär dock att inte har rätt till ränta på ett högre belopp än skadeståndsförordnandet i domen. Om Brottsoffermyndigheten har kommit fram till ett högre belopp i brottsskadeersättning än vad domstolen har gjort i skadestånds- delen, får myndigheten alltså ansöka om betalningsföreläggande hos eller väcka talan vid tingsrätt för att få en exekutionstitel, om myndigheten vill ha ränta på den över- skjutande delen. Eftersom skadeståndsfrågan är civilrättslig och dispositiv, kan det dock förekomma att ränteyrkande saknas och att domen därför 2006/07:49, bet. 2006/07:SfU6, rskr. 2006/07:134. 23Enligt en kartläggning som Konsumenternas Bank- och har gjort, publicerad , se . av korten hade en kreditränta som översteg medan av korten hade en ränta som var eller lägre. För övriga var kreditränta inte tillämplig alternativt saknades uppgift om kreditränta. Sådana kort som ges ut i samarbete med en viss butiks- kedja, bensinföretag eller liknande omfattades inte av kartläggningen. inte innehåller något ränteförordnande. Enligt vad utredningen erfarit förekommer den situationen främst när målsäganden inte har målsägandebiträde. Om det inte löper någon ränta enligt dom- stolens domslut, finns det inte heller något ränteförordnande som kan överta. I de fallen blir det inte någon ändring jämfört med gällande rätt. Det kan noteras att har utarbetat en blankett som polisen kan använda och där skadeståndsposter och ränta finns med. Vidare bedriver ett projekt om bemötande av brottsoffer. Inom ramen för detta projekt har även frågor om brottsskadestånd ingått. avser att bryta ut brottsskadeståndsfrågorna och behandla dem i ett särskilt projekt, för att på så sätt kunna ta ett större samlat grepp om skadeståndsfrågorna. (Se regeringens skrivelse 2011/12:32 s. Information till målsäganden är viktig i alla steg i processen och det är något som även framhöll i sin rapport (RiR 2011:18 s. 60 f.). Skyldighet att kräva ränta? Avräkning på kapitalskuld eller ränta? De nackdelar med ränta som kan finnas i form av negativa effekter på gärningsmannens återanpassning, skulle kunna minskas, om gavs möjlighet att träffa överens- kommelser med skadevållaren. Det skulle kunna gälla såväl att ränta inte ska utgå, om betalning sker på visst sätt, som att Brotts- offermyndigheten avräknar skadevållarens betalningar på kapital- beloppet och inte på upplupen ränta – vilket annars är brukligt, se t.ex. 19 kap. 48 § socialförsäkringsbalken beträffande ränta på belopp som en bidragsskyldig betalar till . Enligt uppgift från avräknas gjorda inbetalningar i första hand på kapitalskulden, om det finns både ränte- och kapitalskuld. En möjlighet att i vissa situationer avräkna mot kapitalbeloppet i stället för mot ränta och kostnader ansågs av insolvensutredning kunna ha en starkt motiverade inverkan på gäldenärens inställning att göra rätt för sig.24 En sådan möjlighet för skulle kunna vara positiv både för skadevållarens återanpassning och för hans eller hennes vilja att göra rätt för sig. 24 Se SOU 2008:82, Vägen tillbaka för överskuldsatta, s. 194 f. Där föreslogs att en ändring av avräkningsreglerna bör övervägas i samband med kommande översyn av utsökningsbalken. Möjligheten riskerar dock att bli handläggningsmässigt problema- tisk, om två eller flera personer är solidariskt betalningsskyldiga för regressfordringen. Anta att har betalat ut brottsskadeersättning och skickat regressfordringen mot gärnings- männen till för indrivning. Den ena skade- vållaren vill lägga upp en amorteringsplan direkt med Brottsoffer- myndigheten. återkallar ärendet avseende den personen från och avtalar om att ränta inte ska utgå. Ärendet avseende den andra personen finns kvar hos . Hur stort blir då Brottsoffer- myndighetens egentliga fordringssaldo om fordringarna har skilda räntesatser? Och hur ska situationen hanteras om den vars ärende har återkallats missköter sina betalningar och åter hamnar hos ? Ska ränterabatten då annulleras och fordringen återgå till ursprunglig räntenivå? Eller ska denna person ha ett annat skuldsaldo än den andra solidariskt betalningsskyldiga personen, vars ärende har funnits kvar hos Kronofogde- myndigheten? Situationen blir ännu mer komplicerad om det är flera personer som är solidariskt betalningsskyldiga för regress- fordringen. Om en person är kvar hos och tre andra personers ärenden återkallas vid olika tillfällen för att hanteras direkt av , ska det då i samma ärende finnas fyra olika skuldsaldon för en ursprungligen lika stor fordran med fyra solidariskt ansvariga gäldenärer? Det anförda visar att det kan vara problematiskt för att träffa avtal om ränta med en solidariskt betalningsskyldig person. Det är dock inte en omständighet som talar mot att möjligheten som sådan ska finnas. Den närmare tillämpningen får i stället avgöras i praxis. Enligt utredningens uppfattning är det lämpligt att det framgår i lagen både att får avtala om ränta och att får avräkna inbetalningar från kapital- skulden. På så vis får hantering ett tyd- ligare stöd. Det bör dock inte vara på det sättet att skadevållaren har rätt att kräva att går med på att träffa ett avtal, och inte heller rätt att kräva avräkning på kapitalbeloppet. Det ska i stället vara verktyg som får använda sig av för att uppnå ett gott resultat i regressverksamheten för såväl staten som den enskilde skadevållaren. Det rör sig alltså inte heller i denna del om något överklagbart förvaltningsbeslut. har med stöd av lagen inträtt i den skadelidandes rätt och har i sin egenskap av borgenär möjlighet att underlätta för gäldenären (skadevållaren) på olika sätt. En borgenär har ju generellt sett möjlighet att välja om verkställighet ska sökas eller inte, och får t.ex. medge anstånd vid utmätning i lön (7 kap. 11 § utsökningsbalken). En inte otänkbar situation är den att träder in i den skadelidandes rätt till en högre ränta än vad som följer av räntelagens bestämmelser, på grund av att skadevållaren har medgivit betalning och ränta till yrkat belopp och räntesats. I en sådan situation är inte bunden av domstolens förordnande i skadeståndsdelen (se avsnitt 5.6.2). Om Brottsoffermyndigheten betalar ut ett visst belopp i brottsskade- ersättning har myndigheten likväl inträtt i den skadelidandes rätt motsvarande det utgivna beloppet, liksom rätten till ränta. I ett sådant fall kan det dock finnas anledning för Brottsoffermyndig- heten att kräva ränta till en lägre räntenivå om räntenivån enligt domslutet är hög. I en sådan situation kan det också finnas anledning att efterge räntekravet delvis (se avsnitt 8.6.4). 8.6.4Eftergift av regresskrav och ränta Förslag: ska kunna efterge regresskrav och krav på ränta, helt eller delvis, om det finns synnerliga skäl för det. Bedömning: Den i avsnitt 8.6.2 föreslagna bestämmelsen om regress efter skälighet bör i de flesta fall kunna tillämpas i stället för den föreslagna bestämmelsen om eftergift. Det är skillnad mellan att inte utöva regress (jfr avsnitt 8.6.2) och att efterge en regressfordran. Om Brottsoffermyndigheten väljer att inte utöva regress, finns regressfordringen kvar. För det fall förhållandena ändras kan indrivningsåtgärderna återupptas. Om regressfordringen i stället efterges, innebär det att borgenären kan göra den gällande, inte ens om förhållandena ändras. Möjlighet att efterge regresskrav finns bl.a. i , och . Enligt 17 § förordningen om hantering av statliga fordringar får en myndighet helt eller delvis efterge en fordran, om det på grund av den betalningsskyldiges sjukdom eller av någon annan anledning är uppenbart oskäligt att kräva betalning. Det är möjligt att se regressfordringen som en statlig fordran utifrån att det är en statlig myndighet som på grund av en föreskrift i lag ställer krav på be- talning av en enskild. har emellertid inte tillämpat 17 § för att efterge regressfordringar. Anledningen är att myndigheten har tagit över brottsoffrets rätt till skadestånd och därmed ser det som att man har samma rättigheter och skyldigheter som brottsoffret (den enskilde) skulle ha haft. Redan det förhållan- det att 17 § inte har bedömts vara tillämplig kan tala för att frågan bör regleras. Av större tyngd är dock att möjligheten till eftergift kan behöva anpassas efter regressfordringarnas speciella karaktär. Möjlighet till eftergift finns i andra lagar, t.ex. enligt social- försäkringsbalken i fråga om underhållsstöd (19 kap. 45 och 46 §§). Det krävs då synnerliga skäl för eftergift. har i allmänna råd uttalat att eftergift bör ske (helt eller delvis) om den bidragsskyldige genomgår rehabilitering, om ett särskilt program lagts upp och programmet följs, samt att eftergift delvis bör ske om den bidragsskyldige med hänsyn till ekonomiska förhållanden har beviljats anstånd och haft anstånd av minst tre år.25 resonerade kring möjligheten att efterge en fordran i situationer där den enskilde gjort sig skyldig till bidragsbrott eller annars medvetet orsakat den felaktiga utbetal- ningen. Det bedömdes dock att den föreslagna återkravslagen inte borde uppställa ett absolut hinder mot eftergift i sådana situationer. Däremot ansåg man att eftergift bör kunna medges endast i mycket speciella situationer, t.ex. om det är fråga om en person med en livshotande sjukdom som aldrig kommer att kunna betala tillbaka beloppet. (Se SOU 2009:6 s. 264 f.) Enligt utredningens bedömning kommer den föreslagna regress- bestämmelsen (se avsnitt 8.6.2) att vara tillräcklig i de allra flesta fall. Den innebär att kan avstå från att vidta aktiva indrivningsåtgärder när det är befogat, men att regress- fordringen som sådan kvarstår. Det kan dock finnas anledning att därutöver överväga en bestämmelse om eftergift. Förutom vid all- varlig sjukdom kan det finnas andra situationer där eftergift är till fördel både för statens möjlighet att få in pengar och för gärnings- mannens återanpassning i samhället. 25 Se allmänna råd (FKAR 2010:9) om ändring i allmänna råd (RAR 2001:1) om underhållsstöd. I de senare situationerna är det till skillnad från regleringen i 17 § förordningen om hantering av statliga fordringar inte fråga om att det ska vara uppenbart oskäligt att kräva betalning. Det är i stället andra hänsyn som gör sig gällande. Det har t.ex. inte varit möjligt för att acceptera förslag från skadevållare om betalning av merparten av skulden mot att resterande del avskrivs. Utredningen inser att det kan finnas risker med en sådan ordning i det att en skadevållare som är en skicklig förhandlare kan komma i ett bättre läge än en skadevållare som kanske inte är så aktiv eller kunnig i regelsystemet. Det är också möjligt att ställs inför förslag där det kan vara oklart varifrån de erbjudna pengarna kommer. Å andra sidan kan så vara fallet även .