sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — En omprövning skulle inte ge något annat resultat eftersom beslutet att ge ersättning upp till det då gällande taket var riktigt när det fattades, utifrån den lagstiftning som gällde då. Utredningen har i avsnitt 11.6.1 föreslagit att ansökningstiden ska förlängas från till från det att det rättsliga förfarandet avslutades eller i annat fall från brottet. Ett mål med bestämmelsen är att flera ansökningar ska kunna prövas i sak. Om bestämmelsen tillämpas på alla ansökningar från ikraftträdandet blir situationen dock orättvis. En skadelidande som väntar med att ge in sin ansökan till strax efter ikraftträdandet skulle då hamna i ett bättre läge än en skadelidande som har fått sin ansökan prövad och avslagen som för sent inkommen strax före ikraftträdandet. En omprövning skulle inte ge något annat resultat eftersom beslutet att avslå ansökan var riktigt när det fattades, utifrån den lagstiftning som gällde då. Situationen blir aktuell endast efter det att lagändringen har trätt i kraft. Utred- ningen bedömer att det bör införas en övergångsbestämmelse om att de nya bestämmelserna tillämpas även om brottet har begåtts före ikraftträdandet, om inte tidsfristen för att pröva ansökan har gått ut enligt äldre bestämmelser. Det innebär att en ansökan som var för sen innan lagändringen trädde ikraft inte kan återuppväckas. Med hänsyn till att det även i den äldre bestämmelsen finns en ventil för att pröva ansökningar trots att ansökningstiden i och för sig har gått ut, torde en sådan lösning inte ge upphov till oskäliga resultat. Utredningen har även föreslagit en bestämmelse som gör det möjligt för att besluta om återbetalning av utbetalad brottsskadeersättning (se avsnitt 12.4). Mot bakgrund av att bestämmelsen innebär ett undantag från huvudregeln, att gynnande förvaltningsbeslut inte ska upphävas, bör bestämmelsen bli tillämplig på brottsskadeersättning som betalas ut efter ikraftträdandet. En övergångsbestämmelse av detta innehåll bör införas i lagen. Utredningen har föreslagit en viss inskränkning i rätten att få ersättning för s.k. rymlingsskador, så till vida att det inte längre ska vara möjligt att få sådan skada ersatt, om den har vållats av en rymling som varit frihetsberövad i ett annat nordiskt land (se avsnitt 13.4). Det är tänkbart att som övergångslösning föreskriva att brottsskador som inträffar före ikraftträdandet ska kunna ersättas även om ansökningen lämnas in efter ikraftträdandet. Eftersom sådana ansökningar inte förekommer i praktiken framstår det dock som onödigt att föreskriva en särskild övergångs- bestämmelse för den situationen. 15 Konsekvenser av förslagen Bedömning: Förslagen medför sammantaget inte några kostnads- ökningar för det allmänna. Några av förslagen förbättrar möjligheterna att tillvarata barns rättigheter. Några andra konsekvenser av förslagen i kommittéförord- ningens mening kan inte förutses. Utredningen ska enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) beräkna och redovisa de ekonomiska konsekvenserna av sina för- slag. Det gäller förslag som påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminsk- ningar för staten, kommuner eller landsting, ska en finansiering föreslås. Även andra konsekvenser ska redovisas, t.ex. om förslagen har betydelse för den kommunala självstyrelsen, för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, små företags arbetsförutsättningar, jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen (15 § kommittéförordningen). Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade regler, ska förslagens kostnadsmässiga och andra konsekvenser anges i betänkandet (15 a §). I uppdraget finns också angivet att utredningen i de förslag som rör barn, ska analysera och redovisa konsekvenserna för barnen. Enligt en av antagen strategi ska barnperspektivet i lämplig omfattning finnas med i utredningsdirektiv, och barn- konsekvensanalyser ska göras vid statliga beslut som rör barn.1 Strategin har bedömts vara verkningsfull, se t.ex. regeringens skrivelse 2003/04:47 s. 18. beslutade om en ny strategi för att stärka barnets rättigheter i . Strategin består av att antal principer, bl.a. ska all lagstiftning som rör barn ut- formas i överensstämmelse med FN:s barnkonvention.2 Utredningens bedömning nedan är att förslagen till vissa delar är kostnadspåverkande, men att de inte får några konsekvenser i övrigt i den mening som avses i kommittéförordningen. Vidare kan förslagen förväntas ge positiva konsekvenser i förhållande till barn som har bevittnat eller utsatts för brott. Nedan kommenteras de förslag som bedöms ha en kostnads- påverkan eller som det annars finns anledning att kommentera särskilt. Förslaget i avsnitt 5.6.2 innebär att som huvudregel ska följa domstolens förordnande om skadestånd när brottsskadeersättning bestäms, förutsatt att domstolen har prövat ett yrkande om skadestånd i sak. Så sker oftast . Enligt förslaget kan avvika uppåt eller nedåt med anledning av nya omständigheter eller nya bevis, eller om den ersättning som domstolen har bestämt avviker avsevärt från rådande praxis. Förslaget torde inte medföra någon kostnads- påverkan. Utredningen har i avsnitt 8.6.2 föreslagit en tydligare regress- bestämmelse, som innebär att aktivt ska utöva regress mot gärningsmannen för att få tillbaka det som har betalats ut i brottsskadeersättning. Det är en kodifiering av den praxis som har utvecklats och förväntas inte ha någon kostnadspåverkan. I avsnitt 8.6.3 har utredningen emellertid före- slagit att staten ska träda in i den skadelidandes rätt både till skade- stånd och ränta. Utfallet av förslaget är svårt att uppskatta. Efter- som brottsskadeersättning utgår i sista hand, när det står klart att 1997/98:182, bet. 1998/99:SoU6, rskr. 1998/99:171. 2009/10:232, bet. 2010/11:SoU3, rskr. 2010/11:35. den skadelidande inte kan få ersättning från gärningsmannen (om personen är känd), är gärningsmannens betalningsförmåga initialt låg. Utredningen har dock förutsatt att räntan kan ha en positiv inverkan på skadevållarens betalningsvilja när betalningsförmåga finns, och leda till att skadevållaren inte prioriterar andra skulder framför statens regressfordran. Konsekvenserna bör lämpligen följas upp sedan systemet varit i kraft . Det föreslås också bli möjligt för att medge eftergift av regressfordran och ränta (se avsnitt 8.6.4). Den ekonomiska skillnaden jämfört med dagens tillämpning kan inte antas bli särskilt stor. kan inte stödja sig på någon bestämmelse om eftergift i brottsskadelagen, men har i praktiken avbrutit sina indrivningsförsök i de situationer där utredningen nu har föreslagit att fordringarna ska kunna efterges. Det kan tvärtom inte uteslutas att eftergiftsmöjligheten får en ekonomiskt positiv effekt för staten, eftersom Brottsoffermyndig- heten ska kunna efterge en del av kravet mot att resterande del betalas, jfr resonemanget i avsnitt 8.6.4 med släktingen som ville betala huvuddelen av skadevållarens skuld under förutsättning att resterande del av skulden skrevs av. I avsnitt 8.6.5 har utredningen föreslagit att Brottsoffermyndig- heten som huvudregel ska kvitta en fordran på brottsskade- ersättning mot en befintlig skuld avseende utgiven brottsskade- ersättning. Förslaget innebär en kostnadsbesparing för staten, i det att mottagaren av pengarna i de allra flesta fallen inte kommer att kunna kräva att få ut brottsskadeersättningen kontant (som ). skickar ut drygt 200 brev med förfrågningar om personerna i fråga vill använda sina tillkommande brottsskadeersättningar till att betala av på sina skulder till Brotts- offermyndigheten. Enligt en uppskattning av myndigheten avböjs detta i omkring hälften av fallen. Förslaget skulle mot den bak- grunden innebära att brottsskadeersättning i omkring 100 ärenden kommer att kvittas mot gamla skulder och inte betalas ut kontant. Den genomsnittliga ersättningen i bifallsbesluten var . Med dessa utgångspunkter skulle förslaget inne- bära att utbetalningarna av brottsskadeersättning minskar med , och att regressfordringarna minskar med motsvarande belopp. Det är svårt att avgöra vilken del av regress- fordringarna som kommer att påverkas, dvs. om det är den delen där det är möjligt att få viss betalning eller den delen där det är svårt att få någon betalning av gärningsmännen. Med hänsyn till att det är fråga om tvångskvittning kan man möjligen anta att det är de senare regressfordringarna som kommer att påverkas mest. Det framstår därmed som att förslaget även kan innebära en viss arbets- besparing för genom att myndigheten slipper den regresshanteringen. De överväganden som utredningen har gjort i avsnitt 9.4 är till stor del bedömningar av vilka åtgärder som är lämpliga att vidta för regeringen (i fråga om föreskrifter i förundersökningskungörelsen) och för myndigheter (i fråga om information och utbildning). Syftet är att i högre utsträckning uppmärksamma barn som har bevittnat våld mot en närstående, så att de kan få den brottsskade- ersättning som de har rätt till. Om syftet uppfylls uppstår också en viss kostnadsökning. Utredningen har vidare föreslagit en lag- ändring som innebär att det ska räcka med en vårdnadshavares underskrift på en ansökan om brottsskadeersättning för barnets räkning, om det är den andra vårdnadshavaren som har begått antingen brott mot barnet eller det brott som barnet har bevittnat (se avsnitt 9.4.8). Enligt uppgift från avvisas cirka tio ärenden på den grunden, avseende ersättning till barn som bevittnat brott. Med ett genomsnitt om per bifallen ansökan () innebär det en marginell merkostnad (). Då ska märkas att det inte finns någon uppgift om hur många ansökningar som har avvisats på grund av att bara en av vårdnadshavarna skrivit under ansökan när barnet varit utsatt för brott, och det går inte heller att uppskatta hur många vårdnads- havare som har avstått från att ansöka om brottsskadeersättning till barnet just eftersom den andra vårdnadshavaren inte har velat skriva under ansökan. Kostnadsökningen blir därför svår att upp- skatta. När det gäller kostnaderna för utbildning och information så är det något som myndigheter på central nivå generellt arbetar med och som får anses rymmas inom deras finansiella ramar. har dessutom fått extra resurser för att genomföra utbildningsinsatser för att i högre grad synlig- göra barn som har bevittnat våld och andra övergrepp i nära relationer (se avsnitt 9.4.6).3 I avsnitt 10.6.1 har utredningen föreslagit att takgränsen för kränkningsersättningen höjs från tio till 15 basbelopp. Det är inte en anvisning om att ersättningsnivåerna bör höjas. Avsikten är i stället 3 Se regeringens beslut , dnr Ju2011/9162/. att ändringen ska få effekt i rena undantagsfall. Som har framgått i avsnitt 10.6.1 skulle ett högsta belopp om 15 basbelopp ha inne- burit en högre ersättning i 13 ärenden , med ett totalt belopp om , dvs. Utredningen har i avsnitt 11.6.1 föreslagit att ansökningstiden ska förlängas från dagens till . Den ändrade ansöknings- tiden kommer att leda till att skadelidande i viss utsträckning kan få brottsskadeersättning i de fall där ansökningarna avvisas som för sent inkomna. har undersökt de 134 ärenden som inkommit senare än , men , och bedömt att de sena ärendena i de flesta fallen har handlat om lindrigare brottslighet (som misshandel). har uppskattat att ersättningen i genomsnitt inte skulle överstiga per ärende. Med en bifallskvot som är ungefär likadan som för övriga ärenden (lite drygt hälften) kan kostnaden upp- skattas till cirka 70 ärenden x = . Till denna kostnad kommer brottsskadeersättning på grund av ansökningar som de skadelidande inte ger in till , eftersom de är medvetna om att ansökningstiden har gått ut. Hur många ärenden det kan röra sig om är omöjligt att uppskatta. När det gäller handläggning och hantering av ärendena bör förslaget inte innebära några kostnadsökningar eftersom måste gå igenom ansökningshandlingarna med underlag för att kunna bedöma om ärendena ska avvisas som för sent inkomna eller inte. Även i den delen tillkommer dock de ärenden som inte ges in till Brottsoffer- myndigheten , eftersom sökandena är medvetna om att ansökningstiden har gått ut. Vidare har utredningen i avsnitt 12.4 föreslagit att Brottsoffer- myndigheten ges ett uttryckligt författningsstöd för att kräva tillbaka utgiven brottsskadeersättning. I vilken utsträckning denna möjlighet behöver användas, och vilken kostnadspåverkan den kan ha, är emellertid inte möjlig att uppskatta. Av det anförda framgår att de ekonomiska konsekvenserna är svåra att uppskatta. Sammantaget bedömer utredningen emellertid att förslagen inte medför några kostnadsökningar för staten. Enbart kvittningsbestämmelsen kan förväntas innebära en besparing för staten uppgående till . Det kan inte antas att utredningens förslag medför ökade kostnader för någon annan. Särskilt om konsekvenserna för barnen Som har anförts ovan syftar utredningens förslag i fråga om barn som har bevittnat brott till att dessa barn ska uppmärksammas i högre utsträckning än . Förutom den rent ekonomiska aspekten, dvs. att barn ska få den brottsskadeersättning som de har rätt till, kan en ökad synlighet av dessa barn förväntas leda till att de får ett ökat stöd även från de sociala myndigheterna i den mån det finns behov av det. Det är dock synliggörandet som sådant som får den effekten, och inte just möjligheten att få brottsskade- ersättning. Omfattningen kan inte förutses och den konsekvens- analysen får anses ligga utanför utredningens uppdrag. Förslaget om att bara en vårdnadshavares underskrift i vissa fall ska räcka på ansökan om brottsskadeersättning till barnet innebär att den föräldern ges ökade möjligheter att se till barnets behov och bevaka sitt barns rättigheter. Slutligen kan förslaget om höjd takgräns för kränknings- ersättningen ge högre ekonomisk kompensation till de barn som har utsatts för mycket allvarlig brottslighet. Tio av de 13 fall som har slagit i taket rörde barn. Lagen ersätter brottsskadelagen (1978:413). De flesta av bestämmelserna i den äldre brottsskadelagen har ändrats och ett antal nya paragrafer och rubriker har införts. Utredningen har därför bedömt att det bör införas en ny brottsskadelag. Den inbördes ordningen på bestämmelserna har därvid kunnat ändras något, och paragraferna har genomgående fått nya nummer. Av författningskommentaren framgår i vilken utsträckning som den aktuella bestämmelsen innebär någon materiell ändring i för- hållande till den äldre brottsskadelagen. Om bestämmelsen inte har ändrats hänvisas till äldre förarbetsuttalanden som är av intresse. 1 § Till den som har drabbats av skada till följd av brott betalas ersättning av svenska statsmedel (brottsskadeersättning) enligt denna lag. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.2.2. I paragrafen anges vem som har möjlighet att få brottsskadeersättning. Den motsvaras närmast av 1 § första stycket i den äldre brotts- skadelagen. Den som har drabbats av skada till följd av brott har möjlighet att få brottsskadeersättning enligt bestämmelserna i lagen. Det närmare tillämpningsområdet preciseras i de följande paragraferna. Lagen får, på samma sätt som tidigare, anses ha den mera begränsade innebörden att staten av sociala och humanitära skäl åtar sig att inom bestämmelsernas ram utge brottsskadeersättning. Det är inte fråga om någon rätt till skadestånd. Brottsskade- ersättning är inte en sådan statlig ersättning som den enskilde har rätt till på grund av ett civilrättsligt anspråk mot staten och som vid tvist kan genomdrivas genom talan vid allmän domstol. (Jfr Lagrådets uttalande i prop. 1977/78:126 s. Det faktum att i en dom1 har konstaterat att rätten till brottsskadeersättning är en civil rättighet som faller inom tillämpningsområdet för artikel 6.1 i , föranleder inte någon annan bedömning. har ett vidare rättighetsbegrepp. Den fråga som prövades av gällde för övrigt klagandens påstående att dåvarande inte var att anse som en domstol i mening, och att han därför i strid med artikel 6 i konventionen inte hade haft möjlighet att få sin rätt till brottsskadeersättning prövad i domstol. fann att prövning tillgodosåg de krav som artikel 6 uppställde på en domstolsprövning och att något konventionsbrott inte hade ägt rum. Av betydelse för domstolens bedömning var möjligen att klaganden inte hade begärt muntlig förhandling hos . För att säkerställa att Brottsoffermyndig- hetens prövning uppfyller kraven i artikel 6 har lagstiftaren härefter vidtagit åtgärder i form av rätt till omprövning och muntlig förhandling. 2 § Brottsskadeersättning får beviljas om brottet har begåtts i . Brottsskadeersättning för personskada enligt 4 § och för kränkning enligt 5 § får dessutom beviljas, om brottet har begåtts utomlands mot någon som då hade hemvist i . Brottsskadeersättning enligt 8 § får dessutom beviljas ett barn som har hemvist i och som har bevittnat brottet utomlands. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.2.2. Paragrafen behandlar de närmare förutsättningarna för brottsskadeersättning och motsvaras i sak av 1 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 38 f. I första stycket finns huvudregeln att brottsskadeersättning får beviljas om brottet har begåtts i . Bestämmelsen i andra stycket innebär en utvidgning av tillämpningsområdet enligt det första stycket. Vid personskada och kränkning får brottsskadeersättning beviljas även om brottet har begåtts utomlands. Som förutsättning gäller då att den skadelidande ska ha haft hemvist i för 1 dom i målet mot (mål nr 113/1995/619/709). Detta är inte någon nyhet jämfört med gällande rätt. I förarbetena anges att med begreppet hemvist i detta sammanhang bör förstås stadigvarande bosättning, dvs. vistelse i avsikt att stanna kvar i landet under en inte alltför kortvarig tidsrymd (se prop. 1977/78:126 s. 39). i ett beslut (dnr 6475/2009) prövat frågan om en sökande hade hemvist i när hon drabbades av ett brott utomlands. Sökanden hade arbetat och studerat utomlands och var avregistrerad från folkbokföringen som utvandrad mellan och . Brottet inträffade i . Sökanden hade uppgett bl.a. följande. Hon bosatte sig i för att arbeta men flyttade inte sitt bohag dit. Hon åkte till för att studera, tog reda på olika alternativ samt åkte ned till och arbetade där innan hon fick besked om att hon kommit in på en treårig marknadsföringsutbildning. Utbildningen finansierades delvis med studielån. Hon återvände till under skolloven. Hennes rum har alltid funnits kvar i föräldrahemmet och hon har varit engagerad i många olika projekt här, bl.a. en musikgrupp samt inköp av ett torp. Hon har även illustrerat böcker åt sin mamma. I fick hon först ett arbete på en bensinstation, men avancerade snabbt till där hon arbetade med IT. Hon arbetade därefter i på i . Arbetet i avbröts även för resor och ett flertal hemfärder. Hon folkbokfördes i eftersom det då var enklare att söka sjukvård. Hon tänkte aldrig på att hon då inte längre skulle vara folkbokförd i . När hon kom till skrev hon sig där av samma orsak. Efter händelsen åkte hon hem till , men skrev sig inte här förrän , eftersom hon inte visste att hon inte längre var folkbokförd här och dessutom var traumatiserad av det brott hon utsatts för. har alltid varit hennes bas och hon har stark anknytning hit. Hon har inte arbetat i sedan hon återvände. Hon har dock deklarerat i under alla år. att sökanden med hänsyn till samtliga omständigheter fick anses ha haft hemvist i . Hon tillerkändes brottsskadeersättning. Tolkningen av hemvistbegreppet behöver inte nödvändigtvis sammanfalla när frågan bedöms i olika rättsliga sammanhang (t.ex. i den internationella privat- och processrätten, skatterätten, social- rätten och straffrätten).2 Dåvarande Regeringsrätten har, angående hemvistbegreppet i lagen (1989:14) om erkännande och 2 Jfr , Svensk internationell privat- och processrätt, 7 uppl., 2008, s. 156. verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn, konstaterat att en övergripande synpunkt såvitt avser tolkningen av begreppet habitual – liksom av det interna hemvistbegreppet – är att hänsyn bör tas till ändamålet med de regler där begreppet används och att bedömningen därför kan skifta beroende på sammanhanget (RÅ 1995 ref. 99). Det finns inte något givet svar på hur hemvistfrågan ska bedömas enligt brottsskadelagen. Nedan följer ett antal uttalanden om hur hemvist har bedömts i annan lagstiftning. Det ska dock framhållas att det väsentliga för brottsskadelagens del inte är om det finns konkurrerande behörighet mellan länder, eller frågan om ett beslut kan erkännas eller verkställas i ett annat land. För brottsskadelagens del gäller frågan främst hur långt det statliga ansvaret sträcker sig när brott begås utomlands mot personer med hemvist i . På den internationella familjerättens område finns en definition av begreppet hemvist i 7 kap. 2 § lagen (1904:26 s.1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Den som är bosatt i en viss stat anses vid tillämpningen av den lagen ha hemvist där, om bosättningen med hänsyn till vistelsens varaktighet och omständigheterna i övrigt måste anses stadigvarande. I definitionen har ansetts ligga att personen i fråga har för avsikt att stanna i landet. Tiden är inte ensamt bestämmande, utan hänsyn måste tas till samtliga förhållanden i samband med vistelsen. Av betydelse är också hur stark anknytning som finns till andra länder. Hemvistbegreppet lag är enligt sin ordalydelse begränsat till att gälla vid tillämpningen av lag, men avsikten var att man ville skapa ett hemvistbegrepp som kunde användas inom hela den internationella familjerätten.3 När det gäller socialförsäkringsrättsliga förmåner, ska vid tillämpning av bestämmelserna i socialförsäkringsbalken, om inget annat särskilt anges, en person anses vara bosatt i om han eller hon har sitt egentliga hemvist här i landet (5 kap. 2 § socialförsäkringsbalken). I förarbetena noteras att paragrafen närmast motsvarades av 2 kap. 1 § första stycket socialförsäkrings- lagen, och att begreppet bosatt i förekommer även på andra ställen i balken, och där har samma betydelse som i den 3 Se prop. 1973:158 s. 80 f. Avsikten har fullföljts i 19 § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. aktuella paragrafen (se prop. 2008/09:200 s. 405). I förarbetena till socialförsäkringslagen noteras bl.a. följande. Inom social- försäkringen ska även fortsättningsvis i princip samma bosättningsbegrepp användas som inom folkbokföringen. (Se prop. 1998/99:119 s. Ett enhetligt bosättningsbegrepp avsågs gälla för samtliga bosättningsbaserade förmåner inom socialförsäk- ringen. Den som kommer till anses bosatt här, om det kan antas att vistelsen här kommer att överstiga . En i bosatt person som lämnar landet anses fortfarande bosatt här, om utlandsvistelsen kan antas vara längst . Bosättning i utgör en vedertagen grund för att inlemmas i det svenska trygghetssystemet. De som är bosatta i omfattas vanligen inte av något system för social trygghet utomlands. Utgångspunkten bör vara att begreppet bosatt i största möjliga utsträckning används i dess betydelse enligt normalt språkbruk. Användningen av bosättningsbegreppet bör i möjligaste mån därför återspegla de faktiska förhållandena. Den enskildes normala vistelseort bör därför tillmätas avgörande betydelse för var han eller hon ska anses bosatt. En person ska anses vara bosatt i , om han eller hon har sitt egentliga hemvist här i landet, vilket är i överensstämmelse med vad som gäller enligt folkbokföringslagen (1991:481). Avgörande för var någon har sitt egentliga hemvist bör liksom vara den s.k. dygnsviloprincipen. (Se prop.