sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — En annan tänk- bar situation är att uppgifter lämnas i god tro till någon som normalt brukar publicera sig i grundlagsskyddade former, t.ex. genom att sätta ut ansvarsuppgifter. Även i det läget bör förbudet mot efterforskning gälla trots att publiceringen inte var grundlagsskyddad. kan det ju nämligen hävdas att meddelaren kunde förvänta sig att en grundlagsskyddad publicering skulle äga rum och meddelar- skydd därmed föreligga, jfr 1 § och 1 kap. 1 §. En motsatt bedömning – förbudet mot efterforskning gäller inte – är möjlig om det med tanke på omständigheterna framstår som osannolikt att meddelaren trodde att publiceringen skulle ske i grundlagsskyddade former. Så kan t.ex. bli fallet om mottagaren av uppgifterna aldrig har publicerat sig tidigare eller i varje fall inte med grundlagsskydd. Vidare bör utgångspunkten vid en anonym icke grundlagsskyddad publicering normalt vara att meddelaren inte har lämnat uppgifter för offentliggörande i ett grundlags- skyddat massmedium. Det bör inte komma i fråga att andra myndigheter än de som utpekas som åklagare i yttrandefrihetsgrundlagen (JK och i vissa fall JO) vidtar efterforskande åtgärder om det är möjligt att anta att en uppgiftslämnare på subjektiv grund omfattas av meddelar- skyddet. Till exempel bör en polisanmälan som aktualiserar efter- forskning, och där det finns utrymme för tvekan om grundlagens tillämplighet, som regel överlämnas till JK eller JO. Där prövas grundlagens tillämplighet och om det finns förutsättningar att inleda förundersökning om, i första hand, brott mot tystnadsplikt enligt 7 kap. 4 § (se vidare nedan). Inom ramen för en sådan för- undersökning kan det därefter bli aktuellt med efterforskning under de förutsättningar som anges i grundlagen. Förbudet mot efterforskning ska även tillämpas på upphovsmän till och den som framträder i framställningar som är avsedda att publiceras i grundlagsskyddade massmedier. Här syftas alltså på situationer då en publicering av framställningen inte kommer till stånd. I dessa fall är det inte tillåtet för det allmänna att efterforska identiteten hos upphovsmannen m.fl. Även här kan frågan upp- komma i vilken utsträckning förbudet mot efterforskning ska gälla när en publicering äger rum i former som inte är grundlags- skyddade. Dessa situationer bör bedömas på samma sätt som gäller för uppgiftslämnare, se ovan. I andra stycket sägs att efterforskning trots första stycket får bedrivas om det krävs för åtal eller annat ingripande som är för- enligt med yttrandefrihetsgrundlagen. Det är i första hand med- delar- och anskaffarbrott enligt 7 kap. 4 och 5 §§ som kan bli aktuellt. Utredningen kan då behöva inriktas t.ex. på frågan om en meddelare genom att lämna en uppgift för publicering har brutit mot en kvalificerad tystnadsplikt. Bilaga 9 SOU 2012:55 kan utredningsåtgärder behöva vidtas för att klarlägga dennes identitet. Ett exempel är att en nyhetsartikel i ett grundlagsskyddat mass- medium innehåller initierade uppgifter om hur en uppmärksammad våldsbrottsling svarar på den rättspsykiatriska vård som han har överlämnats till. Frågan berör området för kvalificerad sekretess och mycket talar för att brott mot tystnadsplikt har begåtts. En polisanmälan avseende artikeln ska överlämnas till JK för utredning (även JO har åtalsrätt). Inleder JK förundersökning om brott mot tystnadsplikt hindrar inte grundlagen att uppgiftslämnarens identitet efterforskas. Det kan bl.a. bli aktuellt att hålla förhör med vård- personal och då ställa frågor om vilka kontakter olika personer på vårdavdelningen har haft med en viss journalist. Den andra meningen i andra stycket innehåller en viktig hänvis- ning till bestämmelsen om tystnadsplikt i 3§. Innebörden är bl.a. att det finns betydande inskränkningar i möjligheterna att förhöra en journalist i syfte att efterforska identiteten hos dennes källa. Om brottsmisstanken avser den mindre allvarliga formen av med- delarbrott (7 kap. 4§ första stycket 2 och 3) krävs domstolsbeslut för att journalisten ska kunna höras om uppgiftslämnaren. Ett sådant beslut förutsätter att förundersökningen har nått så långt att åtal har väckts eller att det finns skälig misstanke mot någon. För- höret med journalisten hålls vid en domstolsförhandling. I exemplet ovan får således JK inte höra journalisten under inledningen av förundersökningen. Det krävs att den övriga utred- ningen har lett till att någon är skäligen misstänkt för brottet och att domstolen godkänner att förhör hålls. Det är straffbart att uppsåtligen efterforska i strid med denna bestämmelse, se vidare i 7 §. 3 kap. 6 § Repressalieförbud (3 kap. 4 § tredje stycket TF, 2 kap. 4 § tredje stycket YGL) 6 § Myndigheter och andra allmänna organ får inte ingripa mot någon för att han eller hon har brukat sin yttrandefrihet i ett massmedium eller medverkat till ett sådant bruk. I bestämmelsen kommer det s.k. repressalieförbudet till direkt uttryck i grundlagen. Till viss del innebär paragrafen en upprepning av bestämmelsen i 1 kap. 9 § om yttrandefrihetsgrundlagens exklusivitet som straff- och processlag (den s.k. exklusivitetsgrund- satsen). Funktionen hos de två bestämmelserna skiljer sig dock åt. Den här bestämmelsen avser att precisera repressalieförbudet vid det lagliga bruket av yttrandefriheten. Paragrafen i 1 kap. tar där- emot sikte på vad som ska gälla i straff- och processrättsligt hänse- ende om yttrandefriheten har missbrukats. Repressalieförbudet innebär självfallet inte något hinder mot sådana ingripanden mot missbruk av yttrandefriheten som preciseras i grundlagen. Hänvisningen till myndigheter och andra allmänna organ innebär att alla offentliga organ omfattas av förbudet. Det spelar således inte någon roll om ett ingripande som avses i bestämmelsen sker inom den statliga eller den kommunala sektorn. Någon uppdelning mellan åtgärder som innefattar myndighetsutövning och andra åtgärder görs inte heller. Begreppet ingripa har här en vid innebörd. Det innefattar en mängd tänkbara repressalieåtgärder som grundar sig på den enskildes medverkan i grundlagsskyddade massmedier. Som exempel brukar nämnas avsked, uppsägning, disciplinpåföljd, fråntagande av arbets- uppgifter och utebliven löneförhöjning. Även andra mindre långt- gående åtgärder kan nämnas såsom utskällningar och utfrysning på arbetsplatsen (se prop. 2009/10:81 s. 38 f.). Brott mot repressalie- förbudet bestraffas dock endast vid de mer kvalificerade formerna av repressalier, se följande paragraf. I fråga om bestämmelsens tillämpningsområde bör beaktas att ett liknande förbud mot repressalieåtgärder har ansetts följa av bestämmelsen om yttrandefrihet i 2 kap. 1 § regeringsformen (se JO i ärende dnr 149-2009 och 567-2009). Den faktiska betydelsen i nu aktuellt hänseende av att en publicering bedöms falla utanför NYGL framstår därför som begränsad. Även om NYGL inte är tillämplig, är en myndighet sålunda normalt förhindrad att vidta repressalier mot t.ex. en anställd för att denne har yttrat sig offent- ligt. 3 kap. 7 § Straff (3 kap. 5 § TF, 2 kap. 5 § YGL) 7 § Till böter eller fängelse i högst ska den dömas som 1.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot sin tystnadsplikt enligt 3 §, eller 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet i ett massmedium lämnar fel- aktiga uppgifter om vem som är framställningens upphovsman eller har tillhandahållit den för offentliggörande, vem som framträder i den eller vem som har lämnat uppgifter enligt 1 kap. 6 §, eller 3.uppsåtligen efterforskar i strid med 5 §, eller 4.uppsåtligen ingriper i strid med 6 §, om åtgärden utgör avsked- ande, uppsägning, utdelande av disciplinpåföljd eller någon liknande åtgärd. Allmänt åtal för brott som avses i första stycket 1 och 2 får väckas endast om målsäganden har anmält brottet till åtal. I första stycket straffsanktioneras flera av de förbud som anges i 3 kap. Straffet för överträdelser är böter eller fängelse i högst . De angivna brotten räknas inte till de s.k. yttrandefrihetsbrotten. Detta uttryck omfattar de brott som anges i 7 kap. 1 och 2 §§. Enligt första stycket är det straffbart för bl.a. en journalist att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot den tystnadsplikt som framgår av 3 §. Bestämmelsen bidrar således till att skydda identiteten hos upphovsmannen, den som framträder och uppgiftslämnaren. Enligt andra stycket förutsätter allmänt åtal enligt denna punkt att målsäganden har anmält brottet till åtal. Målsägande är den som tystnadsplikten är avsedd att skydda, t.ex. en uppgiftslämnare. Andra punkten straffbelägger ett uppsåtligt eller oaktsamt lämnande av felaktiga uppgifter om identiteten hos upphovs- mannen, tillhandahållaren, vem som framträder eller uppgifts- lämnaren. Även här krävs målsägarangivelse för allmänt åtal. Genom tredje punkten är det förenat med straffsanktion att upp- såtligen efterforska någon som har rätt till anonymitet enligt 1 §. Här avses således upphovsmannen, den som framträder och upp- giftslämnaren. Begreppet uppsåtligen får uppfattas på samma sätt som inom den allmänna straffrätten. Straffbestämmelsen avser således fall där syftet med frågor eller andra åtgärder har varit att få kunskap om vem som står bakom en publicering som t.ex. för- fattare eller meddelare (SOU 2009:14 s. 225). Brottet hör under allmänt åtal och förutsätter alltså inte målsägarangivelse. I fråga om repressalieförbudet straffbeläggs genom fjärde punkten vissa mer allvarliga ingripanden om de sker uppsåtligen. Det som omfattas är avskedande, uppsägning, utdelande av disciplin- påföljd eller liknande åtgärder. Som exempel på liknande åtgärder kan nämnas vissa fall av fråntagande av arbetsuppgifter och utebliven löneförhöjning (se prop. 2009/10:81 s. 42). Brottet hör under all- mänt åtal. Det bör anmärkas att straffstadgandet inte ska uppfattas som en inskränkning av själva repressalieförbudet enligt 6 §. För- budet i sig är alltså vidare än det straffbelagda området. Repressalier som inte omfattas av straffstadgandet kan mycket väl vara för- bjudna enligt 6 §. De torde i första hand få påtalas inom ramen för JK:s och JO:s tillsyn över allmän verksamhet. 4 kap. 1 § Vad utgivningsbevis kan avse (1 kap. 5 § TF, 1 kap. 9 § och 4 kap. 1 § YGL) 1 § Utgivningsbevis får beviljas för utgivning av massmedier. Beviset kan avse utgivning eller regelbunden utgivning under ett gemensamt namn. I paragrafen anges vad ett utgivningsbevis kan avse. Utgivnings- bevis får beviljas för alla slags massmedier, dvs. för medier som är avsedda att sprida yttranden till allmänheten (se 1kap. Det kan röra sig om t.ex. dagstidningar, nättidningar, tidskrifter och böcker i alla former, radio- och tv-kanaler, bloggar och andra webbsidor, filmer, cd-skivor med innehåll, andra digitala och analoga lagrings- medier med innehåll, flygblad, affischer samt klistermärken m.m. (se författningskommentaren till 1 kap. 3 §). Ett utgivningsbevis kan omfatta utgivning men även utgivning och med en gemensam titel. Utgivningsbeviset kan således omfatta utgivning av t.ex. en bok, en tidning eller en nättidning. Ett utgivningsbevis kan även omfatta flera massmedier som ges ut av samma person. Däremot kan utgivningsbevis inte utfärdas för en verksamhet, även om denna omfattar spridning av flera massmedier. Beviset ska sålunda preciseras till att avse utgivning av ett eller flera massmedier. Omfattningen av utgivningsbeviset ska framgå av den beskrivning som lämnas vid ansökan.3 Någon definition på begreppet utgivningsbevis har inte ansetts nödvändig. Vad det är fråga om är en handling som utgör ett bevis på att det beskrivna massmediet omfattas av grundlagens formella tillämpningsområde. Det är således inte – som ordet möjligen kan antyda – ett bevis om en rätt att ge ut en tidning eller något annat massmedium. I finns inte något krav på tillstånd för sådan utgivning. Även om ett utgivningsbevis har utfärdats kan en tillämpning av grundlagen vara helt eller delvis utesluten av andra skäl. Det kan t.ex. bero på att något undantag är tillämpligt (se bl.a. 1 kap. 11– 15 §§ och 6 kap. 5 och 6 §§), såsom att en del av massmediet utgör en sådan kommersiell annons som är undantagen från tillämpnings- området enligt 1 kap. 12 §. Tillämpning av grundlagen kan även vara utesluten i fråga om delar av massmediet därför att den ansvarige saknar möjlighet att kontrollera innehållet före offentlig- görandet (1 kap. 5 § tredje stycket). 4 kap. 2 § Ansökan om utgivningsbevis m.m. (1 kap. 5 § TF och 1 kap. 9 § andra stycket YGL) 2 § Ansökan om utgivningsbevis enligt 1 § görs av ägaren eller den som annars står för utgivningen av massmediet. Utgivningsbevis ska utfärdas om –ansökan avser ett eller flera massmedier, –ansökan innehåller namn på de massmedier som ansökan avser, –namn och adress i anges för en behörig utgivare som har åtagit sig uppdraget. Närmare bestämmelser om ansökan och utfärdande av utgiv- ningsbevis får meddelas i lag. I lag meddelas även föreskrifter om straff för den som bryter mot en bestämmelse som har meddelats med stöd av denna paragraf. Paragrafen anger vad som krävs för att utgivningsbevis ska utfärdas. Som den är formulerad anger den också uttömmande vilka krav den utfärdande myndigheten får ställa för att utfärda ett utgiv- ningsbevis. Är de tre angivna kraven uppfyllda – ett eller flera 3 Det bör övervägas om en begränsning till medier som utgår från el. dyl. bör gälla. massmedier, namn på det eller de massmedier som beviset ska avse och namn och adress i på en behörig utgivare som har åtagit sig uppdraget – ska utgivningsbevis alltså utfärdas. Tredje stycket ger möjlighet att utfärda närmare bestämmelser i lag, men sådana bestämmelser kan bara precisera bestämmelserna, inte innehålla några tillkommande krav för utgivningsbevis. Myndigheten har att pröva om utgivningen av det eller de medier som ansökan avser är ett eller flera massmedier enligt definitionen i 1 kap. 3 §. För att myndigheten ska kunna göra en sådan prövning måste ansökan innehålla en beskrivning av massmediet som är till- räcklig för den bedömning som ska göras. I ansökan ska även anges ett namn för varje massmedium som omfattas av ansökan. Någon kontroll av om namnet är förväxlings- bart med andra namn behöver inte göras och förväxlingsbarhet är inte heller en grund för att avslå ansökan. Beträffande utgivaren ska myndigheten bara kontrollera att den som har angetts uppfyller behörighetskraven enligt 5 kap. 2 §, att han eller hon har åtagit sig uppdragit och att namn och adress i finns i ansökan. Behörighetskraven innebär att utgivaren ska ha hemvist i samt inte vara underårig, försatt i konkurs eller ha förvaltare. Kontrollen av att vederbörande har åtagit sig uppdraget får normalt ske genom att det undersöks om det finns ett trovärdigt åtagande från utgivaren. Syftet är då främst att und- vika att någon utses för skens skull. Myndigheten ska inte under- söka exempelvis om vederbörande har tillräcklig förmåga att axla det ansvar som utgivarskapet innebär. Närmare bestämmelser om hur förutsättningarna ska kontrol- leras anges i tillämpningslagen. Att myndigheten inte får ställa några andra krav för prövningen än de som framgår av andra stycket innebär bl.a. att det inte ska prövas om tillämpningen av grundlagen i det enskilda fallet kan vara utesluten, t.ex. för att massmediet innehåller delar som inte kan kontrolleras av den ansvarige (jfr 1 kap. 5 § tredje stycket). Inte heller har det betydelse för utfärdandet att massmediet inne- håller sådana yttranden som är (helt eller delvis) undantagna från grundlagens tillämpningsområde, t.ex. barnpornografiska bilder eller vissa kommersiella annonser (se 1 kap. 11–15 §§). Det säger sig själv att den utfärdande myndigheten inte får fästa någon vikt vid innehållet i det som har publicerats eller ska publi- ceras i det massmedium som ansökan avser. Om en ansökan om utgivningsbevis skulle avslås på den grunden att det kan förväntas att yttrandefrihetsbrott kommer att begås via massmediet vore det i strid inte bara med denna bestämmelse utan även med förbudet mot hindrande åtgärder enligt 1 kap. 8§ andra stycket. I andra stycket sägs att närmare bestämmelser om ansökan och utfärdandet av utgivningsbevis får meddelas i lag. Sådana bestäm- melser kan gälla vad ansökan ska innehålla och vilken myndighet som ska pröva ansökningar om utgivningsbevis. Andra stycket ger även stöd för att i lag föreskriva straff för den som bryter mot en bestämmelse som har meddelats med stöd av denna paragraf. Det kan t.ex. röra straff för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift i ansökan om utgivningsbevis (jfr 3 kap. 25§ tillämpningslagen). 4 kap. 3 § Giltighet och förnyelse av utgivningsbevis (5 kap. 5 § fjärde–sjätte styckena TF och 1 kap. 9 § tredje, fjärde och sjätte styckena YGL) 3 § Ett utgivningsbevis gäller från utfärdandet. Utgivningsbevis får förnyas i perioder om förutsättningar att utfärda bevis finns. Förnyas inte beviset upphör det att gälla. Om verksamheten är kortvarig eller om utgivningsbevis annars begärs för , får utgivningsbeviset beslutas gälla eller för- nyas för än . Närmare bestämmelser om utfärdande och förnyelse av utgivnings- bevis meddelas i lag Paragrafen innehåller vissa regler om giltighet och förnyelse av utgivningsbevis. Den kompletteras med mer detaljerade bestäm- melser i tillämpningslagen. Enligt första stycket gäller ett utgivningsbevis normalt från utfärdandet. Det gäller under förutsättning att det inte åter- kallas (se 4 §). Reglerna innebär att det i praktiken kan förekomma utgivningsbevis som inte motsvaras av någon utgivning. Det har inte ansetts att detta är en så stor olägenhet att det har funnits skäl att föreskriva en anmälningsskyldighet för innehavaren. Inget hindrar dock att myndigheten frågar om verksamhet fortfarande bedrivs. Utgivningsbevis kan förnyas med åt gången. För förnyelse gäller samma förutsättningar som när beviset först utfärdas. Sker ingen förnyelse upphör beviset att gälla. Ett utgivningsbevis gäller till dess att det återkallas eller upphör att gälla på grund av att tiden har gått ut. Det innebär att det inte ska prövas om utgivningsbeviset har blivit korrekt utfärdat vid t.ex. utredning av brott som kan ha begåtts genom yttranden i mass- mediet. Så länge utgivningsbeviset inte är återkallat, eller har upp- hört på grund av att tiden har gått ut, är grundlagen alltså formellt tillämplig för det massmedium som beviset avser, och det gäller även om beslutet om utgivningsbevis har varit felaktigt. En annan sak, som har påpekats i anslutning till 1 §, är att grundlagens tillämplighet ändå kan vara utesluten på grund av undantag eller någon annan anledning (se bl.a. 1 kap. 11–15 §§, 6 kap. 5 och 6 §§ och 1 kap. 5 § tredje stycket). Skulle det undantagsvis inte vara fråga om ett massmedium gäller inte grundlagen trots att ett utgivningsbevis har utfärdats. Det framgår av hur bestämmelsen om tillämpningsområdet i 1 kap. 5 § är utformad. Enligt andra stycket får det ibland beslutas om en kortare giltig- hetstid än . Det gäller bl.a. om verksamheten är kortvarig eller om sökanden annars särskilt begär utgivningsbevis för . Närmare bestämmelser om detta finns i tillämpningslagen. Avsikten är att myndigheten ska bestämma giltighetstiden efter vad som är lämpligt i det enskilda fallet. I tredje stycket sägs att det meddelas närmare bestämmelser om utfärdande och förnyelse av utgivningsbevis i lag. Vi har ovan varit inne på vad sådana bestämmelser bl.a. kan innehålla. 4 kap. 4 § Återkallelse av utgivningsbevis (5 kap. 6 § TF, 1 kap. 9 § tredje stycket YGL) 4 § Utgivningsbevis får återkallas endast – om förutsättningar att utfärda ett bevis inte längre finns, –om utgivningen inte har påbörjats från den dag då utgivningsbeviset utfärdades, – om det står klart att utgivningen har upphört, eller –om den som innehar utgivningsbeviset begär det. Närmare bestämmelser om återkallelse av utgivningsbevis meddelas i lag. Paragrafen innehåller en bestämmelse om under vilka förut- sättningar ett utgivningsbevis får återkallas. Så får enligt första stycket ske om det inte längre finns förutsättningar att utfärda ett bevis, exempelvis om det har blivit känt att det inte är fråga om något massmedium eller om den angivne utgivaren inte existerar. Beviset får även återkallas om utgivningen inte har påbörjats eller om det står klart att utgiv- ningen har upphört. Syftet är främst att se till att de giltiga utgivnings- bevisen motsvarar faktisk verksamhet och att det ska vara enkelt att avgöra i vilka fall grundlagen gäller. Om och hur myndigheten ska kontrollera om utgivningen kommer igång är en sak som avhandlas i tillämpningslagen. Slutligen får utgivningsbeviset återkallas om innehavaren begär det. Som har sagts tidigare, och som avhandlas i tillämpningslagen, får myndigheten agera för att ta reda på om verksamheten bedrivs eller inte, i syfte att se till att döda utgivningsbevis blir åter- kallade. Bestämmelserna om återkallelse kompletteras enligt andra stycket med mera detaljerade bestämmelser i tillämpningslagen. De kan avse t.ex. förfarandet vid återkallelse (jfr 3 kap. 23 § andra stycket nuvarande tillämpningslag). (4 kap. 5 § Skyndsam behandling av ärenden om utgivningsbevis (saknar motsvarighet i TF och YGL) 5 § Ärenden om utgivningsbevis ska behandlas skyndsamt. Paragrafen riktar sig till den myndighet som ska handlägga ärenden om utgivningsbevis. Kravet på skyndsamhet ska ses i ljuset av de principiella invändningar som kan riktas mot ett system som inne- bär att den som vill ha grundlagsskydd genom utgivningsbevis först måste ansöka om det hos en myndighet. Bestämmelsen saknar motsvarighet i TF och YGL.4] 4 Det kan diskuteras om bestämmelsen är av ett sådant slag att den bör tas med i grundlagen. Den innehåller inte några sanktioner, och att den finns i grundlagen skyndar sannolikt inte på förfarandet jämfört med om den finns i tillämpningslagen. Att lagstiftaren skulle ta sig för att ta bort bestämmelsen i tillämpningslagen kan man knappast behöva befara. Möjligen talar därför det mesta för att den förs över till tillämpningslagen. 5 kap. 1 § Utseende av utgivare (5 kap. 2 § första stycket och 5 kap. 3 § första stycket TF, 4 kap. 1 § YGL) 1 § För massmedier som ges ut av massmedieföretag eller för vilka utgivningsbevis gäller ska det finnas en utgivare. Utgivare för mass- medier som ges ut av massmedieföretag får utses för hela eller delar av verksamheten. Utgivare utses av massmedieföretaget eller av den som ansöker om eller har fått utgivningsbevis enligt 4 kap. 2 §. Närmare bestämmelser om utseende av utgivare meddelas i lag. I paragrafens första stycke finns den grundläggande bestämmelsen om att det ska finnas en utgivare för varje massmedium som ges ut av ett massmedieföretag eller med stöd av ett utgivningsbevis. Det är därmed en skyldighet för den som driver verksamheten att utse utgivare. Av detta anses även följa, utan att det behöver finnas någon uttrycklig regel därom, en skyldighet att utse ny utgivare om en tidigare utsedd utgivare är behörig eller om hans eller hennes uppdrag upphör. Utgivare ska enligt andra meningen utses för hela eller delar av verksamheten. När det gäller massmedieföretag kan det av olika skäl vara mest praktiskt och även i övrigt lämpligast att ansvaret decentraliseras. Hur ansvaret fördelas och beskrivs är företagets ensak, det avgörande är att varje massmedium har en utgivare. Skyldigheten att utse utgivare åligger enligt andra stycket mass- medieföretaget eller, för massmedier med utgivningsbevis, den som har eller ska ansöka om utgivningsbevis enligt 4 kap. 2 §. Enligt ansvarsbestämmelserna (8 kap. 3 §) faller ansvaret på den som ska utse utgivare om utgivare saknas eller om utgivaren inte är behörig. Det ligger bl.a. därför i dennes intresse att se till att en behörig utgivare utses på ett korrekt sätt. Att behörig utgivare ska utses innan utgivningsbevis får utfärdas följer av 4 kap. 2 §. Enligt tredje stycket ska närmare bestämmelser om utseende av utgivare meddelas i lag.