sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Det beror på att brottet är ett ytt- randefrihetsbrott och därför bara kan begås genom yttranden. Sålunda kan spridning av intima bilder på en person omfattas av straffbestämmelsen, medan fotograferingen eller framställningen av bilden inte omfattas.10 Vidare är avsikten att exempelvis närgångna bilder av annat slag som innebär ett intrång i privatlivet ska omfat- tas, liksom omfattande spridning av elakheter som inte utgör förtal eller förolämpning. Av det sagda framgår att uttrycket uppgifter inrymmer inte bara information om personen utan också exempelvis bilder på denne. 9Brottsbalksförslaget finns inte med i denna bilaga. 10Någon bestämmelse om privatlivskränkning genom uppgiftslämnande bör sannolikt inte införas utan att den kompletteras med en bestämmelse i som avser privat- livskränkningar av annat slag och som gäller på det icke grundlagsskyddade området. Uppgiftsspridningen ska, för att vara straffbar, ske på ett sådant sätt att det är ägnat att medföra allvarligt men för den utpekade. Det betyder i huvudsak att personen ska ha skäl att känna sig all- varligt kränkt. I princip avses bedömningen ske utifrån objektiva kriterier, men viss betydelse kan tillmätas exempelvis en sådan omständighet som att den som kränker är medveten om att mot- parten är särskilt känslig för vissa kränkningar. Normalt sett torde spridningen vara ägnad att medföra allvarligt men exempelvis när nakenbilder på en person sprids mot dennes vilja, när någon mob- bas på ett allvarligt och långvarigt sätt, när närgångna bilder på någons mördade barn sprids eller när avslöjande och förnedrande förhör med ett barn om sexuella övergrepp publiceras. Var gränsen närmare bestämt ska dras får avgöras i rättstillämpningen utifrån en bedömning bl.a. av hur kränkningen ter sig i det enskilda fallet. Huruvida en kränkning är ägnad att medföra allvarligt men eller inte kan bero på vem det är som utsätts. En offentlig person får sålunda stå ut med mer än en vanlig privatperson. Vid bedömningen av vad som är en straffbar kränkning ska hänsyn tas till tillämpning av artikel 8 i Europa- konventionen om skydd för privatlivet. En kränkning som föranle- der skadeståndsansvar för staten om den inte kan beivras torde normalt anses ägnad att medföra allvarligt men enligt bestämmel- sen och sålunda vara straffbar. Kränkningar som utgör förtal (p. 14) eller förolämpning (p. 15) ska inte straffas som privatlivskränkningar. Huruvida det i ett enskilt fall ska dömas för det ena eller det andra får avgöras enligt allmänna principer om brottskonkurrens. Det innebär att den skyldige normalt ska straffas enligt den bestämmelse som medför den strängaste bedömningen av handlandet. Enligt bestämmelsens andra led är en kränkning inte straffbar om den med hänsyn till omständigheterna är försvarlig. Härmed avses framför allt sådana fall där kränkande uppgifter publiceras om en känd eller inflytelserik person Det är givet att uppgifter om sådana personer ofta har betydligt större allmänintresse än uppgif- ter om vanliga privatpersoner. I försvarlighetsrekvisitet avses ligga att kränkningen i de flesta fall ska vara motiverad av ett allmän- intresse kring personen i fråga. 7 kap. 2 § Offentliggörandebrott (7 kap. 5 § TF och 5 kap. 1 § YGL) 2 § Som yttrandefrihetsbrott räknas också gärningar, begångna genom massmedier och straffbara enligt lag, som innebär att någon 1.uppsåtligen offentliggör en allmän handling som inte är tillgäng- lig för envar, om han eller hon har fått tillgång till handlingen i allmän tjänst, under utövande av tjänsteplikt eller i ett därmed jämförbart för- hållande; 2.offentliggör en uppgift och därmed uppsåtligen åsidosätter en tystnadsplikt som avses i den i 4 § första stycket 3 angivna särskilda lagen; 3.när landet är i krig eller omedelbar krigsfara offentliggör en upp- gift om förhållanden vilkas röjande enligt lag innefattar något annat brott mot landets säkerhet än som anges i 1 §. I paragrafen anges vissa former av offentliggöranden som är straff- bara om gärningarna begås genom massmedier och är straffbara enligt lag. Paragrafen motsvaras av 7 kap. 5 § TF och 5 kap. 1 § YGL. 7 kap. 3 § Tillkännagivande i annons (7 kap. 2 § TF och 5 kap. 2 § YGL) 3 § Ett tillkännagivande i en annons eller ett annat sådant meddelande ska anses vara ett yttrandefrihetsbrott endast om det av innehållet framgår att ansvar för ett sådant brott kan komma i fråga. Är meddelandet straffbart i förening med en omständighet som inte framgår av meddelandets innehåll, gäller vad som sägs i lag därom. Vad som har sagts gäller även meddelanden genom chiffer eller som på annat sätt är dolda för allmänheten. Enligt denna bestämmelse är gärningar inte yttrandefrihetsbrott om det brottsliga i meddelandet är dolt. I stället gäller vad som stadgas i lag. Paragrafen motsvarar 7 kap. 2 § TF och 5 kap. 2 § YGL. Vissa språkliga förändringar har gjorts i syfte att göra texten mer lättillgänglig. 7 kap. 4 § Meddelarbrott (7 kap. 3 § första och tredje styckena TF och 5 kap. 3 § första och tredje styckena YGL) 4 § Om någon lämnar ett meddelande som avses i 1 kap. 6 § första stycket eller, utan att ansvara enligt 8 kap., medverkar till en framställ- ning som är avsedd att offentliggöras i ett massmedium som författare eller annan upphovsman eller genom att framträda, och därigenom gör sig skyldig till något av de nedan angivna brotten, gäller vad som före- skrivs i lag om ansvar för brottet. De brott för vilka det sagda gäller är 1.högförräderi, spioneri, grovt spioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift, uppror, landsförräderi, landssvek eller försök, för- beredelse eller stämpling till ett sådant brott; 2.oriktigt utlämnande av allmän handling som inte är tillgänglig för envar eller tillhandahållande av en sådan handling i strid med en myn- dighets förbehåll vid dess utlämnande, när gärningen är uppsåtlig; och 3.uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt i de fall som anges i en särskild lag. Paragrafen anger i vilka fall meddelare, anskaffare och andra med- verkande vid utgivningen av ett massmedium kan bli ansvariga för uppgifter som lämnas. Paragrafen motsvarar 7 kap. 3 § första stycket TF och 5 kap. 3 § första stycket YGL. Vissa språkliga för- ändringar har genomförts i syfte att göra texten mer lättillgänglig. De bestämmelser som finns i 7 kap. 3 § tredje stycket TF och 5 kap. 3 § tredje stycket YGL om begränsningar i lag av yttran- defriheten har strukits och ersatts av den generellt verkande bestämmelsen i 1 kap. 16 §. 7 kap. 5 § Anskaffarbrott (7 kap. 3 § andra stycket TF, 5 kap. 3 § andra stycket YGL) 5 § Om någon anskaffar en uppgift i ett sådant syfte som avses i 1 kap. 6 § andra stycket och därigenom gör sig skyldig till ett brott som anges i 4 § andra stycket 1, gäller vad som sägs i lag om ansvar för brottet. Enligt paragrafen kan den som utnyttjar sin anskaffarfrihet straffas enligt vanlig lag om han i samband med anskaffandet begår vissa i föregående paragraf uppräknade brott (de som anges i punkt 1). Straffbestämmelsen gäller både den som anskaffar i syfte att lämna ett meddelande och den som anskaffar för eget offentliggörande. Paragrafen motsvaras av 7 kap. 3 § andra stycket TF och 5 kap. 3 § andra stycket YGL. 7 kap. 6 § Om påföljd vid yttrandefrihetsbrott (7 kap. 6 § första stycket och 1 kap. 4 § andra stycket TF, 5 kap. 4 § första stycket och 5 § YGL) 6 § Vad som sägs i lag angående påföljd för brott som avses i 1 och 2 §§ gäller även då brottet utgör ett yttrandefrihetsbrott. Vid bestämmande av påföljd för yttrandefrihetsbrott ska domsto- len särskilt beakta om en rättelse eller ett annat tillrättaläggande har offentliggjorts för allmänheten. Paragrafen anger att de påföljder som gäller för brott enligt vanlig lag ska gälla för motsvarande yttrandefrihetsbrott. Vidare ges en möjlighet för domstolen att, vid bestämmande av påföljd för ett yttrandefrihetsbrott, ta hänsyn till eventuella rättelser som gär- ningsmannen har gjort. Första stycket motsvaras av 7 kap. 6 § första stycket TF och 5 kap. 4 § första stycket YGL. Andra stycket motsvaras av 1 kap. 4 § andra stycket TF och 5 kap. 5 § YGL. 7 kap. 7 § Publicering av dom (7 kap. 6 § andra stycket TF, 5 kap. 4 § tredje stycket YGL) 7 § Vid fällande dom i yttrandefrihetsmål kan, på yrkande av motpar- ten, förordnas att domen eller en av domstolen gjord sammanfattning av domen ska publiceras i massmediet. Detta gäller inte om massme- diet inte längre ges ut eller tillhandahålls allmänheten. Paragrafen gäller skyldigheten att publicera en fällande dom. En sådan skyldighet kan beslutas av domstolen om det handlar om ett massmedium som ges ut regelbundet eller som fortfarande tillhan- dahålls allmänheten, t.ex. via en webbsida. Motsvarande bestäm- melse finns i 7 kap. 6 § andra stycket TF (periodisk skrift) och 5 kap. 4 § tredje stycket YGL (förtal eller förolämpning i radiopro- gram). 7 kap. 8 § Konfiskering m.m. (7 kap. 7 § TF och 5 kap. 6 § YGL) 8 § Massmedier som innehåller ett yttrandefrihetsbrott får konfiskeras till de delar som innehåller det brottsliga eller, om detta inte är möjligt, i sin helhet. Konfiskering innebär att alla exemplar avsedda för spridning som innehåller det brottsliga ska förstöras. En domstol får förbjuda fortsatt tillhandahållande eller förordna om avlägsnande av ett brottsligt avsnitt i ett massmedium. Ett sådant förbud eller förordnande får förenas med vite. I första och andra styckena anges under vilka förutsättningar kon- fiskation av exemplar får ske. I detta sammanhang avses med massmedier endast sådana som är knutna till fysiska informations- bärare, t.ex. tidningar, böcker och radioprogram lagrade på tekniska upptagningar. I tredje stycket ges rätten en möjlighet att förbjuda spridning av yttranden som av domstolen har konstaterats innehålla yttrandefri- hetsbrott. Det handlar om spridning både i form av fysiska exem- plar och genom tillhandahållande i t.ex. en tv- eller radiosändning eller på en webbplats. Ett yttrandefrihetsbrott som förekommer vid tillhandahållande på t.ex. en webbplats har tidigare ansetts vara perdurerande, dvs. sådant att brottet inte är avslutat förrän det brottsliga materialet inte längre tillhandahålls. I NYGL intas emellertid en ståndpunkt som bättre torde överensstämma med allmän straffrätt och som innebär att ett brott genom ett yttrande alltid begås vid den tid- punkt då yttrandet framförs och att den omständigheten att det finns tillgängligt även därefter inte innebär att brottet fortsätter att begås (se författningskommentaren till 10 kap. 7 §). Avsikten med bestämmelsen i tredje stycket är att i ett sådant fall domstolen ska ha möjlighet att i domen förordna om att materialet inte får spridas vidare. I praktiken innebär det, när det gäller ett yttrande som finns tillgängligt i en databas, att yttrandet måste avlägsnas. Enligt andra meningen får ett förbud eller ett förordnande enligt första meningen förenas med vite. För vitesföreläggandet och utdömande av vite gäller, utan att det behöver anges särskilt, de allmänna reglerna i lagen (1985:206) om viten. När det i den lagen sägs att den gäller viten som får föreläggas av myndigheter omfattas även viten som föreläggs av domstolar. Möjligheten för domstol att förbjuda fortsatt tillhandahållande eller förordna om avlägsnande gäller även när särskild talan förs härom enligt 10 kap. 9 § andra stycket. 8 kap. 1 § Utgivare och ställföreträdare (8 kap. TF, 6 kap. YGL) 1 § Ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett massmedium ligger på utgi- varen. Har en ställföreträdare inträtt som utgivare har han eller hon ansvaret. I 5 och 6 §§ finns bestämmelser om ansvar för massmedier med ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 5 § första stycket 3. Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om ansva- ret för yttrandefrihetsbrott. Det är liksom fråga om ett ensamansvar, dvs. bara en person i taget kan bli ansvarig för ett yttrande. Denna särskilda ansvarsordning innebär att vid misstan- kar om yttrandefrihetsbrott tillämpas inte sedvanliga straffrättsliga metoder för att bestämma vem som är gärningsman. Något med- verkansansvar aktualiseras inte heller. Ansvarig för innehållet i massmediet är den som pekas ut i denna paragraf eller i någon av de följande bestämmelserna i kapitlet. I princip kan ansvar inte utkrävas av någon som i övrigt har medverkat till det straffbara yttrandet. En följd av ensamansva- ret är att efterforskning av uppgiftslämnare och andra som har medverkat till utgivningen av massmediet inte blir aktuell. Se vidare 3 kap. i vilket det stadgas om bl.a. efterforsknings- och repres- salieförbud. I första stycket behandlas ansvar för yttrandefrihetsbrott som begås i massmedier med utgivare. Här avses massmedier som ges ut av massmedieföretag eller sådana för vilka utgivningsbevis gäller. Dessa massmedier ska enligt 5 kap. 1 § ha en utgivare. Utgångs- punkten är att utgivaren bär det straffrättsliga ansvaret. I 3 och 4 §§ behandlas fall då det av olika skäl inte går att utkräva ansvar av utgivaren. Då går ansvaret vidare enligt en s.k. ansvarskedja. En särskild aspekt på ensamansvaret blir aktuell om ett massme- dieföretag i flera olika sammanhang offentliggör yttranden med ett identiskt eller likartat innehåll. Finns det flera utgivare i verksam- heten kan frågan uppkomma vem eller vilka som ansvarar för ett Det kan t.ex. vara en dagstidning som har en utgivare för papperstidningen och en annan för hemsi- dan med samma namn, en tv-kanal som väljer att utse en särskild utgivare för varje program eller en webbplats med olika utgivare för t.ex. separata delar av webbplatsen, bloggar eller artikelserier. I straffrättsligt avseende behöver i dessa fall klargöras vad som är det brottsliga yttrandet och vem som ansvarar för detta. När det gäller gärningens identitet bör publiceringar som sker i olika massmedier normalt betraktas som självständiga handlingar även om innehållet i det som yttras sakligt sett är detsamma. Det kan bl.a. gälla en artikel i en tryckt dagstidning som är textmässigt identisk med en artikel på tidningens nätupplaga. En sådan situa- tion bör bedömas som olika publiceringar och därmed kunna för- anleda åtal för två olika yttrandefrihetsbrott. Detta blir en följd av att det yttrandefrihetsrättsliga ansvaret enligt paragrafen knyts till det massmedium där yttrandet förekommer. Situationen blir mer komplicerad om ett brottsligt yttrande förekommer i flera olika och tydligt åtskilda program på t.ex. en radiokanal. Här kan nämnas fallet att en uppgift förs fram i ett magasinsprogram och sedan upprepas i en därpå följande nyhets- sändning. Även i dessa fall finns det utrymme att betrakta skeendet som två olika yttranden, trots att radiokanalen i sig kan uppfattas som ett enda massmedium enligt 1 kap. 3 §. Vägledande bör i det fallet vara att uppgifterna sänds ut med en tidsmässig skillnad och i olika redaktionella sammanhang. En annan aspekt på ansvarsfrågan blir aktuell om innehållet i ett massmedium publiceras på nytt i ett annat sammanhang än det ursprungliga. Det kan t.ex. avse tidningsartiklar eller ljudfiler som tillgängliggörs på en grundlagsskyddad hemsida genom länkning eller direkta citat. Utgångspunkten är här att varje yttrande får bedömas utifrån sitt innehåll och det sammanhang där det före- kommer. Utgivarens straffrättsliga ansvar för innehållet i ett massmedium omfattar således enbart den utgivning, den sändning eller det offentliggörande i övrigt som han eller hon har beslutat om. Om t.ex. en tidningsartikel återanvänds i ett sammanhang som – exempelvis genom illustrerande bilder eller skriftliga kommenta- rer – ger denna en ny och möjligen brottslig innebörd, ska utgiva- ren till den ursprungliga publiceringen inte svara straffrättsligt. Ansvaret för den nya publiceringen vilar i stället på utgivaren till det massmedium där denna förekommer. Det straffrättsliga ansvaret i de berörda fallen ska bäras av den som är utgivare för det aktuella massmediet eller för den del av massmediet som berörs. Om det finns olika utgivare för den tryckta tidningen och nätupplagan kan alltså båda åtalas för yttran- defrihetsbrott. På motsvarande sätt kan ett straffrättsligt ingri- pande ske, i det tidigare nämnda fallet, både mot utgivaren för en radiokanals magasinsprogram och mot utgivaren för en nyhets- sändning i samma kanal. Det senare blir en konsekvens av att 5 kap. 1 § möjliggör att utgivarskapet fördelas på olika delar av ett mass- medium, t.ex. på olika program inom en större programverksamhet. Att ansvaret för yttrandefrihetsbrott genomgående läggs på utgivaren innebär vissa förändringar jämfört med . En sådan förändring är att ansvaret för vad som sägs i en bok inte som automatiskt ligger i första hand på författaren. Genom att massme- dieföretaget (förlaget) får välja vem som ska vara utgivare för boken (se 5 kap. 1 § första stycket) kan dock författaren ges samma ansvar som genom att han eller hon utses till utgivare. Det får antas att förlaget och författaren normalt träffar en över- enskommelse om utgivarskapet. I andra meningen i första stycket behandlas fallet då utgivaren med stöd av 5 kap. 4 § andra stycket har lämnat över sina befogen- heter till en ställföreträdare. Innebörden är att ställföreträdaren ansvarar straffrättsligt för ett massmedium som ges ut då ställföreträdaren har trätt in. Andra stycket avser massmedier som har grundlagsskydd genom att de har försetts med ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 5 § första stycket 3. Dessa massmedier har inte någon utgivare. Frågan vem som bär det straffrättsliga ansvaret regleras särskilt i 5 och 6 §§. 8 kap. 2 § Ställföreträdares bristande behörighet (8 kap. 1 och 2 §§ TF, 6 kap. 1 och 2 §§ YGL) 2 § Har en ställföreträdare inträtt som utgivare men var han eller hon inte längre behörig när brottet förövades, eller hade uppdraget upphört eller förelåg det beträffande ställföreträdaren något förhållande som anges i 3 § 2, ligger ansvaret för yttrandefrihetsbrott på utgivaren. Här regleras situationen då det finns brister i ställföreträdarens behörighet m.m. när denne har trätt in i utgivarens ställe. ringen innebär att ställföreträdaren likställs med utgivaren i fråga om möjligheterna att utkräva ansvar. Ansvaret går tillbaka på utgi- varen om ställföreträdaren inte uppfyller de krav som följer av bestämmelsen. Angående hänvisningen till 3 § 2, se nedan. 8 kap. 3 § Ansvar för den som är skyldig att utse utgivare (främst 8 kap. 2 och 10 §§ TF, 6 kap. 2 § YGL) 3 § Det ansvar för yttrandefrihetsbrott som annars skulle bäras av utgivaren ligger på den som är skyldig att utse utgivare, om 1.det inte fanns någon behörig utgivare när brottet förövades eller 2.utgivaren var utsedd för skens skull eller uppenbarligen inte kunde utöva den befogenhet som anges i 5 kap. 3 § eller 3.utgivaren inte kan påträffas här i landet under rättegången. I bestämmelsen anges tre situationer då ansvaret för yttrandefri- hetsbrott går vidare från utgivaren till den som är skyldig att utse utgivare. Bestämmelsen ger uttryck för yttrandefrihetsgrundla- gens ansvarskedja. Den innebär att det alltid ska finnas någon som ansvarar för innehållet i massmediet och att den ansvarige redan i förväg är utpekad i grundlagen. Vanliga straffrättsliga bestäm- melser om vem som ansvarar tillämpas således inte när det före- ligger brister i fråga om den primärt ansvarige, dvs. Detta subsidiära ansvar träffar en personkrets som normalt inte har deltagit i, eller på annat sätt påverkat, utformningen av den framställning som innehåller yttrandefrihetsbrottet. Av 9 § följer dock att den som ansvarar enligt den här bestämmelsen ska anses ha haft full kännedom om innehållet i framställningen och medgett att den offentliggörs (uppsåtspresumtionen). Uttrycket den som är skyldig att utse utgivare innebär att ansvaret söks hos massmedieföretaget eller den som har ansökt om och fått utgivningsbeviset. I fråga om massmedieföretag avses enligt 5 kap. 1 § företaget som sådant. När det gäller massmedier med utgivningsbevis åligger skyldigheten att utse utgivare ägaren eller den som annars står för utgivningen av massmediet (jfr 4 kap. 2 §). Skyldigheten att utse utgivare lär i många fall åvila sammanslut- ningar som är juridiska personer. Det kan t.ex. avse ett större tid- ningsföretag som driver en dagstidning eller ett politiskt parti som har en blogg med utgivningsbevis. måste det straffrätts- liga ansvaret bäras av en eller flera fysiska personer. Utgångspunk- ten är att ansvaret bör drabba dem som sitter i ledningen för den juridiska personen, normalt dess styrelse. Hänsyn bör dock kunna tas till den faktiska arbetsfördelningen i styrelsen. Om ordföranden och någon av de andra ledamöterna i första hand har berett och i övrigt hanterat utgivarfrågorna, är det tänkbart att dessa två får bära ansvaret. I andra fall kan det framstå som rimligare att endast en person i ledningen ansvarar. Förutsättningarna för ansvarsövergång anges i tre punkter. Första punkten gäller fallet då massmediet saknade behörig utgi- vare när brottet begicks. Behörighetskraven för utgivare anges i 5 kap. 2 § och innebär bl.a. att denne ska ha hemvist i . De innebär vidare att utgivaren inte får vara underårig, försatt i kon- kurs eller ha förvaltare. Kravet på hemvist i betyder som huvudregel att utgivaren ska vara folkbokförd här (se 10 kap. 1 § ). Vid tillämpning av denna bestämmelse är det inte tillräckligt att utgivaren kan påträffas i landet. Ansvaret går likväl över på t.ex. massmedieföretaget om kravet på hemvist inte är uppfyllt. Den som är skyldig att utse utgivare har således ett tydligt motiv att förvissa sig om att hemvistkravet är uppfyllt efter- som denne annars kan få bära det straffrättsliga ansvaret. Ansvarsövergång enligt andra punkten tar sikte på konstruk- tioner där utgivaren framstår som bulvan för den som egentligen bestämmer över den publicistiska verksamheten. I dessa fall är det således brister i utgivarens befogenhet i relation till den som har utsett honom eller henne som medför att ansvaret går över. Har utgivaren utsetts för skens skull stannar ansvaret hos den som har utsett utgivaren. Detsamma gäller om utgivaren uppenbarli- gen inte har kunnat utöva den bestämmanderätt över det redak- arbetet som han eller hon har enligt 5 kap. 3 §. Det kan t.ex. avse fall då en representant från massmedieföretagets ledning genom instruktioner eller mer aktivt agerande i realiteten bestäm- mer över det dagliga arbetet Vidare omfattas enligt tredje punkten situationen då utgivaren visserligen har hemvist i (se p. 1) men det inte kan utrönas var i landet han eller hon befinner sig. Övergång av ansvar enligt den här punkten torde i första hand aktualiseras i samband med förundersökningar om yttrandefrihetsbrott. Kan Justitiekanslern med hjälp av inte fastställa var utgivaren bor eller annars befinner sig, blir det aktuellt att gå vidare enligt ansvarskedjan och rikta ett eventuellt åtal mot den som är skyldig att utse utgivare. 8 kap. 4 § Ansvar för spridare (8 kap. 4 och 9 §§ TF, 6 kap. 2 § andra och tredje styckena YGL) 4 § Kan det inte visas vem som är skyldig att utse utgivare eller saknar denne känt hemvist i riket och kan det inte utrönas var han eller hon befinner sig här, svarar spridaren av massmediet. Detsamma gäller om det föreligger någon omständighet som enligt lag utesluter straffbarhet för den som är skyldig att utse utgivare. Spridaren svarar dock endast om han eller hon har känt till eller borde ha känt till att ett förhållande som enligt 3 § utesluter utgivarens ansvar förelegat. Den som på elektronisk väg enbart överför eller lagrar information åt någon annan ska inte anses vara spridare enligt första stycket. Den sista länken i ansvarskedjan för massmedier som ges ut av massmedieföretag eller för vilka utgivningsbevis gäller är spridaren. I bestämmelsen anges förutsättningarna för att ansvaret ska drabba denne. Vidare undantas vissa aktörer från ansvar som spridare.