sou · H0B317 · 2012-05-02 00:00:00 — Samhällsskyddsåtgärder ska, om inte ett väsentligt intresse av samhällsskydd kan tillgodoses genom straff eller andra åtgärder, kunna beslutas för den som begått straffbelagda gärningar i två olika situationer. Den ena situationen är i form av en åtgärd i sam- band med gärningar som inte medför ansvar på grund av otillräkne- lighet men där det på grund av gärningsmannens psykiska tillstånd och övriga förhållanden finns en påtaglig risk för återfall i allvarliga integritetskränkande handlingar. Den andra situationen är samhälls- skyddsåtgärder i form av beslut om en tidsobestämd påföljd vid synnerligen allvarliga brott mot liv eller hälsa i fall det föreligger en påtaglig återfallsrisk som det frihetsberövande som annars skulle ha dömts ut inte är tillräckligt för att tillgodose samhälls- skyddsintresset. En samhällsskyddsåtgärd bör kunna verkställas på olika sätt be- roende på t.ex. vårdbehov, omsorgsbehov, skyddsbehov eller ålder. Ett sådant system innebär att flera olika huvudmän kan bli aktuella, beroende på vilken form av verkställighet som aktualiseras. Verk- ställigheten av en samhällsskyddsåtgärd ska enligt förslaget inledas genom intagning på sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård, om ett psykiatriskt vårdbehov föreligger, genom intagning på särskild (LVM- hem), om förutsättningar för sådan vård föreligger, genom slutet boende, om förutsättningar för sådan verkställig- het föreligger, eller annars genom intagning i kriminalvårdsanstalt. Om den som ska tas in för verkställighet på anstalt är , ska verkställigheten i stället äga rum på ett särskilt ungdomshem. Samhällsskyddsåtgärderna ska regleras i ett särskilt kapitel i BrB och i en särskild verkställighetslag. Både frågan om en samhälls- skyddsåtgärd ska dömas ut i ett brottmål och frågan om den ska bestå vid senare kontinuerliga omprövningar ska prövas av allmän domstol. Beslut om verkställighet eller vistelser i frihet ska beslutas av respektive verkställighetsmyndighet. Om åklagaren motsätter sig ett sådant beslut i ett särskilt fall, ska dock frågan i stället prövas av allmän domstol. 5.4.7Rättspsykiatriska utredningar i ett reformerat system Två nya utredningsformer införs, ansvarsutredning och samhälls- skyddsutredning, i stället för dagens rättspsykiatriska undersök- ningar. En ansvarsutredning ska ge underlag för att pröva frågan om tillräknelighet. En sådan utredning ska uttala sig om den misstänkte vid gärningstillfället led av en sådan störning som krävs för otill- räknelighet och om han eller hon till följd av störningen saknat förmåga att inse gärningens innebörd eller att anpassa sitt hand- lande efter en sådan insikt. Om gärningsmannen led av en lägre grad av störning vid gärningstillfället, ska i stället detta framgå av ansvars- utredningen. En samhällsskyddsutredning ska ge underlag för att bedöma behovet av en samhällsskyddsåtgärd. En sådan utredning ska uttala sig om huruvida det föreligger en påtaglig risk för återfall i liknande brottslighet. Domstolen ska också ha rätt att besluta om en sam- hällsskyddsutredning vid omprövning av en samhällsskyddsåtgärd under verkställigheten. En ansvars- eller samhällsskyddsutredning bör föregås av en mindre undersökning motsvarande dagens s.k. § 7-undersökning. Denna typ av utredning bör kallas mindre rättspsykiatrisk utred- ning. 5.4.8Staten tar ett större ansvar för den rättspsykiatriska vården Staten ska ta ett större ansvar för den rättspsykiatriska vården genom att överta finansieringen av vården. Driften ska dock ligga kvar hos sjukvårdshuvudmännen. Som ett första steg bör en förstärkt stats- bidragsmodell ligga till grund för det ökade statliga ansvaret. Om de nuvarande problemen inte kan lösas på ett tillfredsställande sätt med en sådan modell, bör i stället en mera renodlad myndighetsmodell införas. En organisa- tionskommitté bör omgående tillsättas med uppgift att genomföra förändringen. Kommittén bör också få till uppdrag att under för- söksperioden fortlöpande följa verksamheten och utvärdera denna. En förstärkt statsbidragsmodell måste kunna kombinera kvali- tetsinriktad målstyrning och tillgång till distinkta styrmedel på den nationella nivån med stor delaktighet i beslutsprocessen från sjuk- vårdshuvudmännens sida. Den måste också ge goda möjligheter till anpassning på såväl den lokala/regionala nivån som på individnivå. Modellen bör vila på tre grundpelare kvalitativa och tydliga verksamhetsmål på alla nivåer enkelhet och flexibilitet i betalningssystemet en förstärkt tillsyn och ett utvecklat system för uppföljning och utvärdering. Modellen bör dessutom förstärkas på olika sätt genom att staten får tillgång till mera direkta styrmedel än vad som annars är vanligt i förhållande till den kommunala sektorn samverkansnämnden får sådana befogenheter och mandat att den kan fullgöra uppgiften som ett organ för samordningen på natio- nell nivå modellen införs på försök och ersätts av en mera renodlad myn- dighetsmodell, om den visar sig inte lösa de problem som finns. När det gäller skadestånd, förverkande och andra följder av en gärning ska en generell bestämmelse införas som med brott jämställer en gärning då gärningsmannen inte uppfyller det föreslagna kravet på tillräknelighet. Begåendet av en gärning ska i de fallen kunna leda till samma följder som ett brott, förutsatt att gärningsmannen har vållat skadan uppsåtligen eller av vårdslöshet. En möjlighet till fastställelsedom i brottmål införs. I en sådan dom ska prövas om den tilltalade har begått den åtalade gärningen. Fastställelsedomen ska kunna användas endast i de fall frihet från ansvar föreligger på grund av att tillräknelighetsrekvisitet inte är uppfyllt. Ett fastställande i dom av att den tilltalade begått den åta- lade gärningen ska också kunna förenas med att en samhällsskydds- åtgärd döms ut samt med ställningstagande till enskilt anspråk och frågor om förverkande, utvisning eller annan särskild rättsverkan. Den nuvarande påföljdsförbudsregeln i 1 kap. 6 § BrB som avser lagöverträdare under görs om till en ansvarsfrihetsregel. Detta innebär att den som begår en gärning innan han eller hon har fyllt inte ska kunna dömas till straffrättsligt ansvar, till skillnad från nuvarande reglering då den minderårige kan begå brott men inte dömas till påföljd för detta. Däremot ska han eller hon kunna bli skadeståndsskyldig på samma sätt som . Likaså ska för- verkande kunna ske. Följdändringar görs beträffande reglerna om förverkande av arv så att dessa ska omfatta också den som inte uppfyller kravet på tillräknelighet. Förslagen bör leda till en bättre och mer ändamålsenlig fördelning av de resurser som satsas på psykiatrisk vård för lagöverträdare. Detta bör medföra att fler lagöverträdare som har behov av psy- kiatrisk vård också får sådan vård, såväl under verkställigheten av en frihetsberövande påföljd som vid verkställighet ute i samhället. De totala kostnaderna för rättspsykiatrisk vård och annan psykiatrisk vård för lagöverträdare kommer inte att öka, men resursfördel- ningen blir annorlunda än i dagens system. 6.1.1Psykiatrisk sjukhusvård oberoende av patientens vilja Bestämmelser om psykiatrisk sjukhusvård oberoende av patientens vilja finns i den finska mentalvårdslagen.1 Beslut om sådan vård kan enligt 8 § mentalvårdslagen meddelas endast om patienten konstateras vara mentalsjuk, patientens vårdbehov på grund av mentalsjukdomen är sådant att hans sjukdom väsentligt skulle förvärras eller det allvarligt skulle äventyra hans eller andras hälsa eller säkerhet om han inte får vård, och andra mentalvårdstjänster inte är lämpliga eller de är otillräck- liga. En minderårig kan oberoende av sin vilja meddelas beslut om psy- kiatrisk sjukhusvård också om han eller hon på grund av allvarliga mentala störningar har ett sådant behov av vård att hans eller hennes sjukdom väsentligt skulle förvärras eller hans, hennes eller andras hälsa eller säkerhet allvarligt skulle äventyras, om han eller hon inte får vård och inga andra mentalvårdstjänster är lämpliga. En person kan tas in på sjukhus för observation för att utreda om det beträffande honom eller henne finns förutsättningar för be- slut om vård oberoende av patientens vilja. För remiss till observation ska en läkare undersöka patienten. Om läkaren anser det nödvändigt att fatta beslut om vård ska han eller hon skriva ett läkarutlåtande, en observationsremiss. Observationsremissen ska innehålla ett moti- verat ställningstagande till om det sannolikt finns förutsättningar för beslut om vård. Patienten kan tas in för observation på basis av Remissen ska bygga på en undersökning av patienten som gjorts tidigare. Ett villkor för intag- ning för observation är att det sannolikt finns förutsättningar för beslut om vård (9 § mentalvårdslagen). Den ansvarige läkaren ska senast den fjärde dagen efter intag- ning för observation ge ett skriftligt observationsutlåtande om den som har tagits in. Observationsutlåtandet ska innehålla ett motiverat ställningstagande till om det finns förutsättningar för beslut om vård oberoende av patientens vilja. Observationen ska genast avbrytas och den intagne skrivas ut från sjukhuset om det under observa- tionstiden framgår att det inte finns förutsättningar för att bestämma att den som intagits för observation ska tas in för vård. Den intagne ska inte skrivas ut från sjukhuset om han eller hon vill stanna kvar för frivillig vård (10 § mentalvårdslagen). Innan beslut om vård fattas ska det klarläggas vad den som har tagits in för observation själv anser. Om han eller hon är minder- årig, ska även föräldrar och vårdnadshavare samt den som före intagningen för observation haft hand om den minderåriges vård och uppfostran om möjligt beredas tillfälle att bli hörda. Det är som huvudregel den överläkare som ansvarar för den psykiatriska vården vid sjukhuset som beslutar om den som har varit intagen för observation ska tas in för vård oberoende av sin vilja eller inte. Om överläkaren är jävig eller har förhinder kan beslu- tet fattas av någon annan specialist, i första hand i psykiatri. Beslutet ska vara skriftligt och bygga på observationsremissen, observa- tionsutlåtandet och sjukjournalen. Det ska innehålla ett motiverat ställningstagande till om det finns förutsättningar för vård obero- ende av patientens vilja. Beslutet ska fattas senast den fjärde dagen efter intagningen för observation. Det ska utan dröjsmål delges pati- enten. Om beslutet gäller någon som är minderårig ska det genast underställas förvaltningsdomstolen. Ett beslut om att någon ska tas in för vård får överklagas genom besvär hos förvaltningsdomstolen (11 § och 24 § 1 mom. mentalvårdslagen). Patienten får med stöd av ett intagningsbeslut enligt 11 § mental- vårdslagen hållas kvar oberoende av sin vilja . Om det före utgången av förefaller uppenbart att det är nödvändigt att vården fortsätter även , men samför- stånd om detta inte uppnås med patienten, måste ett nytt observa- tionsutlåtande ges för klarläggande av om det fortfarande finns för- utsättningar för beslut om vård oberoende av patientens vilja. Överläkaren ska innan vården har pågått besluta om vården ska fortsätta eller avslutas. Ett beslut om fortsatt vård ska utan dröjsmål delges patienten och genast underställas förvaltnings- domstolen. Beslutet får överklagas genom besvär hos förvaltnings- domstolen. Med stöd av ett beslut om fortsatt vård får patienten oberoende av sin vilja hållas intagen för vård . Därefter ska det på nytt enligt 9 och 10 §§ undersökas om det finns förutsättningar för beslut om vård oberoende av patientens vilja (12 § och 24 § 1 mom. mentalvårdslagen). Det finns även i en möjlighet till konvertering av en patient från frivillig vård till vård oberoende av vilja. Detta kan ske när patienten vill bli utskriven från frivillig vård, men läkaren anser att det i stället för ett avslutande av vården finns förutsättningar för vård oberoende av vilja. Patienten ställs då under observation och beslut om vård oberoende av vilja ska fattas på basis av observa- tionsutlåtandet senast den fjärde dagen efter att patienten meddelat att han vill bli utskriven. Om beslutet gäller någon som är minder- årig ska det genast underställas förvaltningsdomstolen (13 § mental- vårdslagen). Om det vid vården visar sig att det inte finns förutsättningar för vård oberoende av patientens vilja, ska vården genast avslutas och patienten skrivas ut från sjukhuset, om han så önskar (14 § mental- vårdslagen). I är tillräknelighet en förutsättning för straffbarhet. Gärnings- mannen är otillräknelig, om han eller hon för gär- ningen på grund av en mentalsjukdom, ett gravt förståndshandikapp, en allvarlig mental störning eller en medvetanderubbning inte kan förstå gärningens faktiska natur eller rättsstridighet eller om hans eller hennes förmåga att kontrollera sitt handlande av någon sådan anledning är nedsatt på ett avgörande sätt, 3 kap. 4 § strafflagen.2 Ett självförvållat rus eller någon annan tillfällig självförvållad med- vetanderubbning ska inte beaktas vid bedömningen av tillräknelig- heten, om det inte finns särskilt vägande skäl för det. Medicinska faktorer som kan medföra otillräknelighet är allvarlig psykisk störning som uppfyller kriterierna på mentalsjukdom, svår demens, grav intellektuell funktionsnedsättning och medvetande- rubbning.3 Enligt finska förarbeten4 avses med mentalsjukdom en sådan allvarlig mental störning, till vilken hänför sig en uppenbart störd verklighetsuppfattning och som kan ses som psykotisk. Med detta avses enligt den sjukdomsklassifikation som togs i bruk i bl.a. svåra former av demens, deliriumtillstånd, orga- niska och andra vanföreställningstillstånd, olika former av schizo- freni, allvarliga depressionstillstånd samt manodepressiva psykoser. Med grav intellektuell funktionsnedsättning avses personer med IQ under 50–60.5 En medvetanderubbning kan vara ett epileptiskt anfall eller därmed sammanhängande förvirring efteråt eller en toxisk psykos som inte beror på självförvållat rus, utan på att någon oför- märkt gett eller tvingat i personen berusningsmedel. Även förgift- ningar och infektioner kan hänföras till medvetanderubbningar. Det är ytterst ovanligt att medvetanderubbningar medför otill- räknelighet.6 Det finns i exempel på att en gärningsman har bedömts som otillräknelig beträffande vissa gärningar och tillräknelig när det gäller andra gärningar. Detta är dock mycket sällsynt. Nedsatt tillräknelighet föreligger när gärningsmannens förmåga att förstå gärningens faktiska natur eller rättsstridighet eller att kon- trollera sitt handlande är avsevärt nedsatt för gär- ningen på grund av en mentalsjukdom, ett förståndshandikapp, en allvarlig mental störning eller en medvetanderubbning. Om gärningsmannen är nedsatt tillräknelig bestäms straffet enligt en lindrigare straffskala. Detta innebär att brottets straff- minimum sänks, men att det fortfarande finns en möjlighet att be- stämma straffet inom hela straffskalan för brottet. (3 kap. 4 § och 6 kap. 8 § strafflagen) Medicinska faktorer bakom nedsatt tillräknelighet kan vara tidig eller lindrig demens eller lindrig intellektuell funktionsnedsättning. Vidare kan det vara medicinska faktorer som grava personlighets- störningar med tydligt nedsatt allmän funktionsförmåga hos per- 3Enligt uppgift från för social- och hälsovården (Valvira). 4Regeringens proposition till med förslag till revidering av lagstiftningen om straffrättens allmänna läror, RP 44/2002 rd, s. 49 f. 5Enligt uppgift från Valvira. 6Enligt uppgift från Valvira. sonen eller de gravaste stadierna av alkoholism med exempelvis organiska förändringar eller kognitiv nedsättning.7 6.1.4Otillräknelighet i samband med åtalsprövningen I leds förundersökningen som huvudregel av polisen (14 § förundersökningslagen, 449/1987). Åklagaren är förundersöknings- ledare endast i de fall den misstänkte är polis. I de flesta fall konstateras otillräknelighet först i samband med en sinnesundersökning som domstolen beslutat om. Det finns dock möjlighet att i viss mån beakta otillräknelighet redan i samband med åtalsprövningen. Allmän åklagare har skyldighet att väcka åtal om det finns san- nolika skäl för att den misstänkte är skyldig till brottet (1 kap. 6 § lagen om rättegång i brottmål8). Under vissa förutsättningar har dock åklagaren rätt att låta bli att väcka åtal (åtalseftergift). Åtals- eftergift kan ske i form av s.k. processuell åtalseftergift. Sådan eftergift kan bl.a. ges om det inte är fråga om något brott eftersom det saknas straffansvar då gärningsmannen varit otillräknelig vid gärningstidpunkten. Av allmän anvisning till åklagarna9 krävs det för att åtalsprövningen ska kunna resultera i åtalseftergift i sådana fall att det finns en övertygande utredning i förundersöknings- materialet till stöd för otillräknelighet. Enligt anvisningen hör det i de flesta fall till domstolen att bedöma tillräknelighetsfrågor. Beslut om åtalseftergift kan även vara av påföljdsnatur. Det kan i sådana fall bl.a. röra sig om att en rättegång och ett straff anses oskäliga eller inte ändamålsenliga med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden eller social- och hälsovårdsåtgärder. Enligt den allmänna anvisningen till åklagarna kan en sådan åtalseftergift vara ändamålsenlig när gärningsmannen vårdas på anstalt t.ex. på grund av utvecklingsstörning eller sinnessjukdom. 7Enligt uppgift från Valvira. 811.7.1997/689. 9Riksåklagarämbetet, RÅ 2007:4, Allmän anvisning till åklagarna, Hur beslut att inte väcka åtal sätts upp samt beslutets innehåll. 6.1.5Undersökning av den åtalades tillräknelighet i samband med rättegången Som utgångspunkt råder det vid rättegången fri bevisprövning. Av 17 kap. 2 § rättegångsbalken10 framgår att Rätten äger efter samvets- grann prövning av alla omständigheter, som förekommit, avgöra, vad i målet skall anses vara sant. Domstolen kan bestämma att sinnestillståndet hos en svarande i brottmål ska undersökas (sinnesundersökning), 17 kap. 45 § första stycket . Förordnande om sinnesundersökning sker huvudsakligen vid brott mot liv.11 Det är bara någon enstaka minder- årig som genomgår sinnesundersökning . En sinnesunder- sökning får ske om 1.domstolen i en mellandom enligt 11 kap. 5 a § i lagen om rätte- gång i brottmål har konstaterat att svaranden har förfarit på ett sådant straffbart sätt som anges i åtalet, 2.det är motiverat att svarandens sinnestillstånd undersöks, och 3.svaranden samtycker till sinnesundersökningen eller svaranden är häktad eller åtalas för ett brott som kan medföra strängare straff än fängelse . I en mellandom enligt 11 kap. 5 a § lagen om rättegång i brottmål avgörs frågan om det har visats att svaranden har förfarit på ett så- dant straffbart sätt som anges i åtalet. kan domstolen genom mellandom avgöra en fråga som gäller privaträttsliga anspråk eller andra yrkanden. Efter sinnesundersökningen avgör domstolen vilket brott svaranden har gjort sig skyldig till och avgör målet i övriga delar. Domstolen kan på framställning av åklagaren, den misstänkte eller den misstänktes intressebevakare, under de förutsättningar som anges i punkterna 2 och 3 ovan, förordna om sinnesundersökning redan under förundersökningen eller före huvudförhandlingen, 17 kap. 45 § andra stycket . Ett sådant beslut får fattas om den misstänkte har erkänt att han eller hon har gjort sig skyldig till en straffbar gärning eller om det annars är klart att en sinnesundersökning är nödvändig. Det finns möjlighet att överklaga ett beslut om sinnesundersökning. 101.1.1734/4. 11I begås 120–140 mord eller dråp . Bedömningen av tillräknelighet kan också ske utifrån ett skrift- ligt sakkunnigutlåtande som inhämtas från en läkare (17 kap. 44 § ). Detta är en undersökning om personens tillräkne- lighet utifrån tillgängliga dokument. Sådana utlåtanden inhämtas endast i ett fåtal fall per år.12 I andra fall inhämtar domstolen inte utredning, utan bedöm- ningen av tillräkneligheten baseras på vad parterna anfört och par- ternas egen utredning i form av läkarutlåtanden m.m. Exempel på sådana fall är då en person som uppenbart inte har agerat tillräkne- ligt är åtalad för ett lindrigt brott. Det kan då upplevas som att det blir för tungt med en sinnesundersökning och att annan utred- ning kan vara tillräcklig. En sinnesundersökning tar (högst två måna- der) och utförs alltid på sjukhus. Det är Tillstånds- och tillsyns- verket för social- och hälsovården (Valvira)13 som bestämmer var undersökningen ska äga rum (16 § mentalvårdslagen). Vid sinnes- undersökningen sker en bedömning av gärningsmannens tillräkne- lighet vid gärningstidpunkten. Undersökningen utmynnar i ett utlåtande från en läkare som tillställs Valvira. På basis av läkar- utlåtandet avger Valviras rättspsykiatriska nämnd ett eget utlåtande i saken till domstolen. Ordförande i nämnden är en tjänsteman inom Valvira (överdirektör eller biträdande direktör). Övriga medlemmar i nämnden företräder sakkunskap inom rättspsykiatri, psykiatri och juridik. Föredraganden är medicinalråd eller över- läkare vid och specialist i rättspsykiatri. Antalet utlåtanden om sinnesundersökning som behandlas av Valviras rättspsykiatriska nämnd är cirka 125 stycken per år.14 Av de som genomgår sinnesundersökning bedöms vara otillräkneliga. Andelen otillräkneliga har varit relativt . Nämndens utlåtande avviker från läkarens i av fallen. 12Nio utlåtanden och sex utlåtanden . 13Valvira är en myndighet som lyder under Social- och hälsovårdsministeriet. 14År 2007 och 2008 var antalet utlåtanden 126 stycken . 6.1.7Vård oberoende av den åtalades vilja efter avslutad sinnesundersökning vid och välfärd (nämnden hörde tidigare till Valvira) ska besluta att den åtalade ska tas in för vård oberoende av sin vilja om det finns för- utsättningar för detta när en sinnesundersökning har utförts (17 § mentalvårdslagen).15 Ett sådant beslut får överklagas genom besvär hos förvaltningsdomstolen (24 § 2 mom. mentalvårdslagen). Beslut om sådan vård fattas i 30–35 fall . Nämnden beslutar då också vid vilket sjukhus vården ska inledas. I de flesta fall placeras den åtalade på något av de båda statliga mentalsjukhusen i respek- tive . Det förekommer emellertid även att patienterna vårdas på kommunala sjukhus i närheten av hemorten. Hemortens sjuk- hus ansvarar för vårdkostnaderna på det statliga sjukhuset om inte vårdansvaret kan tas över. Vårdtiden för de personer som skrevs ut från vård oberoende av vilja vid någon av de båda statliga mentalsjukhusen, och som intagits dit efter beslut av Valvira, var . Det är det anvisade sjukhusets chefläkare som bestämmer när patienten ska tas in för vård. På detta sätt kan inte verkets beslut i sig föranleda någon överbeläggning. I avvaktan på att en vårdplats vid sjukhuset blir ledig får patienten kvarstanna på den vårdinrätt- ning där sinnesundersökningen ägt rum.16 Vården får med underlag av ett beslut av kiatriska ärenden pågå . Före utgången av ska det ges ett observationsutlåtande om patienten för klarläggande av om det fortfarande finns förutsättningar för beslut om vård oberoende av patientens vilja. Frågan om vården ska fort- sätta eller avslutas ska innan vården har varat avgöras genom ett skriftligt beslut av den överläkare som ansvarar för den psykiatriska vården vid sjukhuset. Beslutet ska utan dröjsmål delges patienten och genast underställas förvaltningsdomstolen, varvid domstolen ska undersöka om det fortfarande finns förutsättningar för beslut om vård oberoende av patientens vilja. Ett beslut om att vården ska avslutas ska genast underställas 15Det finns i ett förslag om att mentalvårdslagen ska ändras så att en gärningsman som konstaterats vara otillräknelig ska kunna meddelas beslut om psykiatrisk vård obero- ende av hans eller hennes vilja också på grund av vissa andra allvarliga mentala störningar än mentalsjukdom. Med sådana störningar avses svåra personlighetsstörningar som ligger nära mentalsjukdom. 16Uppgift från medicinalrådet vid Valvira. kiatriska ärenden vid Valvira.