sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Att konsekvensen av en ordning med utlämning för accessoriska brott, utan att det för dessa ställs upp någon minsta svårhetsgrad, kan bli att den som har utlämnats för lagföring i den ansökande staten sedermera frikänns för det grova brottet och fälls till ansvar endast för den gärning som enligt svensk rätt kan medföra enbart böter, har inte behövt anses som stötande i annat fall, än om den tilltalade därvid skulle dömas till en frihetsberövande påföljd (prop. 1975:35 s. 28). En sådan icke önskvärd konsekvens har emellertid ansetts kunna motverkas genom den i varje ärende fria prövningsrätten (prop. 1975:35 s. 28). Till stöd för regeln om utlämning för acces- soriska brott har också anförts processekonomiska vinster, för såväl den ansökande staten som den enskilde genom att olika brott kan tas upp till bedömning vid samma tillfälle.14 Även de bilaterala utlämningsavtal som ingått innehåller strafftrösklar och krav på dubbel straffbarhet. Följande gäller enligt dessa avtal. -Avtalet med : Enligt artikel 1 i ändringsprotokollet (SÖ 1985:64) till det ursprungliga avtalet (SÖ 1974:3) ska ut- lämning medges endast för brott som enligt båda de fördrags- slutande parternas lagstiftning kan straffas med fängelse eller annat frihetsberövande eller med strängare straff. När framställningen om utlämning avser en för ett sådant brott dömd person, som är eftersökt för verkställighet av ett straff på fängelse eller annat frihetsberövande, ska, enligt samma artikel, utlämning endast beviljas av ett sådant straff återstår att verkställa. Enligt artikel 1 (f) (i) i det protokoll om ytterligare ändring i det ursprungliga avtalet (SÖ 1989:49) får utlämning vägras, såvitt angår en person som dömts för brott, om det straff som utdömts på den ansökande statens territorium för det brott för vilket utlämning begärs var mindre strängt än fängelse eller annat frihetsberövande . 14 Påle 2003, s. 172. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning -Avtalet med : Enligt artikel 2 p. 1 (SÖ 2001:42) ska ut- lämning beviljas för handlande som enligt båda avtalsslutande staternas lagstiftning utgör ett brott belagt med frihetsstraff av eller med ett strängare straff. p.3 ska, om framställningen om utlämning avser en person som dömts till ett frihetsstraff av domstol i den ansökande staten för ett utlämningsbart brott, utlämning beviljas om minst sex måna- der återstår att verkställa. 9 får, om utlämning beviljas för ett brott som enligt vad som anförts tidigare är utlämnings- bart, utlämning beviljas även för annat brott som är belagt med straff enligt båda staternas lagstiftning, även om brottet inte uppfyller de krav som ställs i punkterna 1 och 3. För utlämning krävs, om brottet har begåtts utanför den ansökande statens terri- torium, enligt p. 6, att den anmodade statens lagstiftning före- skriver jurisdiktion i fråga om ett brott begånget utanför dess territorium under liknande omständigheter eller att den eftersökte är medborgare i den ansökande staten. -Avtalet med och : I artikel 3 (SÖ 1965:19–20) finns en lista på brott för vilka utlämning får ske. Utlämning ska ske för de brott som uppräknas i listan under förutsättning att den aktuella gärningen utgör brott för vilket utlämning kan ske enligt båda ländernas interna utlämningslag- stiftning. Vidare får utlämning – enligt den anmodade partens gottfinnande – ske för varje annat brott för vilket utlämning kan medges enligt båda parters interna utlämningslagstiftning. Enligt artikel 4 får utlämning för verkställighet av påföljd endast ske om det utmätta straffet utgör minst fyra månaders frihetsberö- vande. -Avtalet med : Enligt artikel II p. 1 och 4 i tilläggskonven- tionen (SÖ 1984:34, samma artikel och punkter i den konsoli- derade versionen) gäller samma strafftrösklar och samma förut- sättningar för utlämning för s.k. accessoriska brott som enligt avtalet med (beträffande accessoriska brott gäller emel- lertid att utlämning ska beviljas). Enligt artikel IV p. 1 (artikel II p.1 i den konsoliderade versionen) ställs, då det aktuella brottet har begåtts utanför den ansökande statens territoriella jurisdik- tionsområde, samma villkor för utlämning upp som enligt avtalet med . Utlämningslagens förutsättningar för utlämning har i ett antal fall kommit fram till att hinder mot utlämning förelegat på grund av att kravet på dubbel straffbarhet inte varit uppfyllt (se NJA 1931 s. 223, 1936 s. 736, 1978 s. 671, 1986 s. 262, 1990 s. 484 I, II och III, 2000 s. 158, 2002 s. 237 [delvis], 2008 not N 46 samt NJA 2009 s. 280). I ytterligare några fall har beviljat utlämning och gjort uttalanden med bärighet på hur kravet på dubbel straffbarhet bör tolkas (se NJA 1989 s. 498, 1993 s. 137, 2000 s. 73 och det tidigare nämnda 2002 s. 237). I ett fall har behandlat frågan om räckvidden av regeln om accessoriska brott i 4 § andra stycket UtlämningsL (se NJA 1987 s. 825) och i ytterligare ett fall regelns tillämpning på svenska medborgare (se NJA 2002 s. 396). NJA 1931 s. 223 gällde vidareutlämning från till av en tysk medborgare som tidigare utlämnats till från . Mannen var i misstänkt för ett antal bedrägeribrott samt ett försök till bedrägeri. konstaterade att försök till bedrägeri inte var straffbelagt i och att (vidare-) utlämning för denna gärning inte kunde beviljas. Även NJA 1936 s. 736 gällde utlämning till av en tysk medborgare för – förutom verkställighet av visst straff – misstanke om försök till bedrägeri. konstaterade även i detta fall, att försök till bedrägeri inte var straffbelagt i och att utlämning för denna gärning därför inte kunde beviljas. I NJA 1978 s. 671 var fråga om utlämning till av en ameri- kansk medborgare för brott innefattande vissa sexuella handlingar mot barn. , som ansåg att det förelåg hinder att utlämna för de brott som mannen dömts för av andra skäl än på grund av kravet på dubbel straffbarhet, uttalade också att – för det fall utlämningsbegäran även skulle anses innefatta begäran om utläm- ning av mannen för underlåtenhet att iaktta borgenssanktionerad inställelse inför rätta – hinder förelåg mot bifall till framställningen, eftersom den gärning ansökan avsåg inte motsvarade brott enligt svensk lag. NJA 1986 s. 262 gällde utlämning till av en turkisk med- borgare på grund av en turkisk dom för mord samt ett turkiskt häkt- ningsbeslut avseende rymning från fängelse. kon- staterade att den sist nämnda gärningen inte motsvarades av brott enligt svensk lag och att hinder mot utlämning för denna gärning därför mötte. NJA 1990 s. 484 I, II och III gällde samtliga fall utlämning till av sovjetiska medborgare som, enligt sovjetiska häkt- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning ningsbeslut, var misstänkta för kapning av luftfartyg och olaglig utresa ur . konstaterade i samtliga fall att den sist nämnda gärningen inte motsvarades av brott enligt svensk lag och att hinder mot utlämning för denna gärning därför förelåg. I NJA 2000 s. 158 var fråga om utlämning till av en man som enligt belgiskt häktningsbeslut var misstänkt för bl.a. bedrägeri och medlemskap i brottslig sammanslutning. konstaterade att medlemskap i brottslig sammanslutning inte mot- svarade något brott enligt svensk lag och att hinder mot utlämning därför förelåg i denna del. I NJA 2002 s. 237 var fråga om utlämning till av en fransk medborgare som av fransk domstol häktats och dömts för uppsåtligt utnyttjande av bolagstillgångar eller bolagskrediter för personlig räkning och i strid mot bolagets intressen samt häleri. uttalade, att kravet på dubbel straffbarhet inne- bär, att det ska göras en prövning i utlämningsärendet huruvida den gärning som i den ansökande staten läggs den enskilde till last också är kriminaliserad enligt svensk rätt. För en sådan prövning krävs, en- ligt domstolen, att det i utlämningsärendet åberopas en gärningsbe- skrivning med viss konkretion. Det kan exempelvis, menade dom- stolen, inte räcka med bara en sådan brottsrubricering som stöld men, å andra sidan, kan kravet på en tillräckligt konkret gärningsbeskriv- ning inte sträckas så långt, att det omfattar varje sådant moment som behövs för att ansvar enligt den motsvarande svenska straffbestäm- melsen ska kunna utdömas. Enligt domstolen måste det godtas att gärningsbeskrivningen från den andra statens sida är utformad efter vad som är relevant för ansvarsfrågan i det landet och, om det t.ex. i en gärningsbeskrivning beträffande stöld saknas direkt uppgift om att tillgreppet skett olovligen, men detta ändå får anses framgå, bör det vara tillräckligt för att anse att det är fråga om stöldbrott enligt svensk rätt. Till stöd för utlämningsframställningen hade bl.a. åbero- pats två franska häktningsbeslut. Eftersom dessa inte innehöll någon egentlig gärningsbeskrivning kunde de emellertid inte, enligt , läggas till grund för den jämförelse mellan gärningsbe- skrivning och svenska straffbestämmelser som ska göras. Vad som fick läggas till grund för prövningen av kravet på dubbel straffbarhet var ett slutligt åtalsbeslut som överlämnats till den franska domsto- len. Enligt Riksåklagaren motsvarade de gärningar som lagts kvinnan till last i åtalet grov trolöshet mot huvudman eller grov oredlighet mot borgenärer. ansåg emellertid inte att kvin- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning nan haft sådan förtroendeställning i bolaget som avses i ansvars- bestämmelsen om trolöshet mot huvudman. Inte heller hade hon, menade domstolen, som företrädare för bolaget avhänt detta någon egendom så som krävs för ansvar för oredlighet mot borgenärer, och det framgick inte huruvida hon medverkat i någon annans handlande på ett sådant sätt att hon kunde anses ha medverkat till de angivna svenska brotten. Sammanfattningsvis menade så- ledes, att någon svensk straffbestämmelse inte syntes vara tillämplig på gärningarna som rubricerats som uppsåtligt utnyttjande av bolagstillgångar eller bolagskrediter för personlig räkning och i strid mot bolagets intressen och att hinder mot utlämning för dessa före- låg. Vad avsåg de gärningar som i det franska åtalsbeslutet benämnts som häleri kunde, enligt , full klarhet inte anses råda exakt om vilket eller vilka brott enligt svensk lag som de kunde anses motsvara, men det var klart att de antingen motsvarade med- verkan till trolöshet mot huvudman eller till oredlighet mot borge- närer eller också häleri eller häleriförseelse. Enligt var det, för att kravet på dubbel straffbarhet skulle vara uppfyllt, tillräckligt att det var utrett att gärningarna motsvarade något av de brott som nämnts och att vart och ett av dem uppfyllde kravet på lägsta svårhetsgrad. Hinder mot utlämning för gärningarna rubri- cerade som häleri förelåg därför inte. I NJA 2008 not N 46 var fråga om utlämning till av en uzbekisk medborgare för verkställighet av straff. Till stöd för framställningen åberopades en dom i vilken mannen dömts för medverkan i en religiös organisation vars verksamhet befunnits vara terroristisk och förbjudits inom territorium. konstaterade att de gärningar som mannen dömts för inte var att anse som olovlig kårverksamhet (18 kap. 4 § ). De motsvarade inte heller andra brott enligt svensk rätt, varför det förelåg hinder mot utlämning enligt kravet på dubbel straffbarhet. NJA 2009 s. 280 gällde utlämning till av en rwandisk med- borgare för folkmord och bildande av och medlemskap i en kriminell organisation (se utförligt referat i avsnitt 3.6). konstaterade att hinder mot utlämning förelåg avseende sist nämnda gärning, eftersom denna inte motsvarade något brott enligt svensk rätt. I NJA 1989 s. 498 var fråga om utlämning till av en chilensk medborgare som enligt amerikanskt åtals- och häktningsbeslut var misstänkt för att vid tre skilda tillfällen ha innehaft och försålt kokain. Enligt skulle gärningarna enligt svensk Utlämningslagens förutsättningar för utlämning lag ha varit att bedöma som narkotikabrott i tre fall. Av utredning- en i ärendet framgick att den person som mannen försålt de tre kokainpartierna till var en polisman, en s.k. undercover agent. Man- nen gjorde därvid gällande att de gärningar som avsågs med utläm- ningsframställningen inte motsvarade brott enligt svensk lag, eftersom den person till vilken han sålt narkotika var polisman och han pro- vocerats till gärningarna av denne. uttalade att, enligt vedertagen uppfattning i svensk rätt, inverkar det förhållandet, att någon påverkats till att begå brott genom sådan åtgärd från poli- sens eller annans brottsbekämpande myndighets sida, som syftar till att förmå honom att röja egen eller annans brottslighet, inte på gärningens straffbarhet. Straffbestämmelsen i 1 § narkotikastraff- lagen (1968:64) fick vidare, menade domstolen, anses träffa fall när den till vilken överlåtelse sker säljaren ovetande är polisman som agerar i tjänsten. Hinder mot utlämning förelåg därför inte på den anförda grunden. I NJA 1993 s. 137 hade en jugoslavisk medborgare utlämnats från till för verkställighet av domar avseende bl.a. försök till stöld. begärde därefter att utlämningen skulle avse även en dom varigenom den jugoslaviske medborgaren dömts till fängelse för att som vittne inför domstol utan ed ha lämnat falsk uppgift. konstaterade först att det av den tyska straffprocessordningen framgick att domstolen i vissa fall kunde avstå från att kräva ed av ett vittne i brottmål, att uppgifterna även under sådana förhållanden lämnas under straffansvar, men att det enligt svensk rätt däremot krävs att ett vittne avlagt ed för att han ska kunna straffas för osann utsaga. Skillnad förelåg alltså mellan svensk och tysk rätt på så sätt, att det i men inte i krävdes ed för straffansvar. Trots detta fick, menade dom- stolen, när såsom i detta fall ed skulle ha avlagts under motsvarande förhållanden i emellertid gärningstypen anses vara densam- ma. Av detta följde, enligt , att den gärning som den jugoslaviske medborgaren dömts för i fick anses mot- svara brott enligt svensk lag, i den mening uttrycket har i Utläm- ningsL, och att hinder mot utlämning inte förelåg. har således i rättsfallet inte bara (så som en transformativ tolkning förutsätter) fiktivt placerat gärningen i , utan också lagt till den omständigheten, att den jugoslaviske med- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning borgaren i skulle ha fått avlägga ed och presumerat att denne även under sådana förhållanden skulle ha lämnat falsk uppgift.15 NJA 2000 s. 73 gällde utlämning till av en man som enligt åberopade amerikanska åtals- och häktningsbeslut på olika sätt tagit befattning med åtta stulna fordon. Det åberopade åtalsbeslutet inne- fattade dels påståenden om att mannen i sin besittning haft motor- fordon, vilka efter att de stulits passerat delstatsgräns (åtalspunk- terna 3 och 5), och att han försökt exportera två av dessa fordon från (åtalspunkten 4) samt att han exporterat ytterligare fyra stulna motorfordon från (åtalspunkten 2), dels påståenden om att mannen gjort sig skyldig till stämpling till nämnda brott genom olika förberedande handlingar (åtalspunkten 1). Gärningarna enligt åtalspunkterna 2–5 var, ansåg , enligt svensk lag att bedöma som grovt häleri. Åtalspunkterna 3 och 4 gällde samma fordon och de gärningar som avsågs utgjorde enligt domstolen inte skilda brott enligt svensk lag. Var och en av gärningarna var dock straffbar och uppfyllde, enligt domstolen, förutsättningarna för ut- lämning. Enligt svensk lag kan inte dömas till ansvar för stämpling, förberedelse eller försök till häleri. Ett flertal av de gärningar som var upptagna i åtalspunkten 1 motsvarade därför, enligt Högsta dom- stolen, inte – sedda för sig – brott enligt svensk lag. När, som i detta fall, ansåg , det är fråga om fullbordat häleribrott, ingår emellertid sådana förberedande åtgärder i det fullbordade brottet och ska beaktas då brottets svårhet ska bedömas. Hinder mot utlämning förelåg enligt därför inte. NJA 1987 s. 825 behandlar frågan om räckvidden av regeln om accessoriska brott i 4 § andra stycket UtlämningsL. Ärendet gällde utlämning till av en man född i som genom tyskt häktningsbeslut var misstänkt för narkotikabrott samt till följd av ett tidigare ådömt flerårigt fängelsestraff, vilket han till fullo hade avtjänat, stod under övervakning med föreskrifter. Föreskrifterna innebar att mannen skulle anmäla sig hos övervakningsbyrå och övervakare som övervakaren bestämde samt utan dröjsmål meddela varje ändring av bostad eller arbetsplats till över- vakningsbyrån. Om mannen överträdde föreskrifterna kunde han bestraffas med frihetsstraff upp till eller med böter. Utläm- ningen begärdes dels för att mannen skulle kunna ställas inför dom- stol för det brott som avsågs med häktningsbeslutet, dels för att övervakningen skulle kunna verkställas. 15 Se Påle 2003, s. 145 med viss kritik mot avgörandet. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning terade först att hinder mot utlämning inte förelåg avseende det nar- kotikabrott som avsågs med häktningsbeslutet. Vad avsåg övervak- ningen anförde att det ådömda fängelsestraffet helt hade verkställts. Under hänvisning till de tidigare nämnda för- arbetsuttalandena (prop. 1957:156 s. 46) om vad som ska gälla för villkorligt frihetsstraff och straff som delvis verkställts, ansåg att utlämning för verkställighet av den på domen grun- dade övervakningen inte – oavsett att anordningen med övervakning gav utrymme för utdömande av frihetsstraff upp till – kunde ske med tillämpning av 4 § första stycket UtlämningsL. Eftersom utlämning befunnits kunna ske för den gärning som avsågs i häkt- ningsbeslutet ansåg emellertid att det inte mötte hinder att med stöd av 4 § andra stycket UtlämningsL utlämna mannen för de brott som lett till den aktuella domen och den därpå grundande övervakningen. I NJA 2002 s. 396, vilket fall refererats under avsnitt 3.2, ansåg , enligt de regler som tidigare gällde utlämning av svensk medborgare till annat EU-land, hinder möta att, utan ut- tryckligt lagstöd, tillämpa regeln om accessoriska brott i 4 § andra stycket UtlämningsL på svenska medborgare. 3.4Förbudet mot utlämning för militära brott Enligt utlämningskonvention (artikel 4) ingår inte utlämning för brott mot militär lagstiftning, vilka inte också är brott enligt van- liga strafflagsbestämmelser, i konventionens tillämpningsområde. I 5 § UtlämningsL finns förbud mot utlämning för militära brott. Förbudet definieras på så sätt att utlämning inte får medges – om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är i kraft mellan och den ansökande staten – för gärningar som nämns i de föreskrifter i 16 kap. som avser brott av krigsman eller i 21 kap. eller i lagen (1994:1809) om totalförsvars- plikt. Om gärningen även innefattar annat brott för vilket utlämning annars får ske, får personen dock, enligt andra stycket, utlämnas för det brottet. I 12 § andra stycket UtlämningsL anges att då utlämning be- viljas ska i fall som avses i 5 § särskilt anges, att den som utlämnas inte får straffas enligt bestämmelse som avser brott av krigsman. Brott i 16 kap. som kan träffas av förbudet mot utlämning enligt 5 § UtlämningsL kan exempelvis vara myteri (6 §), Utlämningslagens förutsättningar för utlämning vilket begås genom att en samling av krigsmän gemensamt hotar att med våld sätta sig upp mot förman. Vad som avses med krigsmän anges inte i 16 kap. . Definition av krigsman finns i 21 kap. 3 och 4 §§ : alla som är tjänstgöringsskyldiga vid försvarsmakten jämte bl.a. polismän och särskilt förordnade skyddsvakter. Dessa bestämmelser är emellertid enligt sin lydelse begränsade till att gälla vid tillämpningen av 21 kap. och kapitlet är också enligt dess 1 § i princip tillämpligt endast i krig. För fredstid finns inte någon gällande definition av krigsmanna- begreppet.16 Vid tolkning av begreppet krigsman i 16 kap. brotts- balken får ledning i fredstid hämtas från 1 § lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. (disciplinansvarslagen) och, under krig och jämförliga förhållanden, 21 kap. 3 § brottsbal- ken.17 I 1 § disciplinansvarslagen räknas följande kategorier inom totalförsvaret upp, vilka alltså i fredstid bör innefattas i begreppet krigsman: totalförsvarspliktiga då de är skyldiga att fullgöra värnplikt eller civilplikt enligt lagen (1984:1809) om total- försvarsplikt, dem som genomgår utbildning för att få militär anställ- ning i Försvarsmakten, hemvärnsmän då de är tjänst- göringsskyldiga, dem som genom krigsfrivilligavtal eller annat avtal åtagit sig att tjänstgöra frivilligt i befattningar i Försvarsmaktens krigsorganisation, då de är tjänstgöringsskyldiga, samt dem som tjänstgör utomlands i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Den anställda militära personalen inom försvarsmakten omfattas i fredstid av samma regler som tillämpas på alla anställda inom den offentliga förvaltningen i fråga om disciplinansvar; i lagen (1994:260) om offentlig anställning finns regler om disciplinansvar. Anställd militär personal omfattas således inte av disciplinansvarslagen. I doktrinen har påpekats att eftersom 1 § disciplinansvarslagen används som vägledning vid tolkningen av krigsman i fredstid kom- mer bara civila värnpliktiga att falla in under begreppet. Detta inne- bär, enligt denna tolkning, att de gärningar som en utländsk yrkes- militär i fredstid vidtar i tjänsten inte träffas av förbudet mot utlämning för militära brott.18 Brott i 21 kap. som kan träffas av förbudet mot ut- lämning enligt 5 § UtlämningsL kan exempelvis vara lydnadsbrott (5 och 6 §§), rymning (7 §), våld eller hot mot förman (8 §) samt tjänstebrott (14 §). Brott enligt lagen (1994:1809) om totalförsvars- 16Holmqvist, , 2009, s. 16:23. 17Holmqvist, , 2009, s. 16:23. 18Påle 2003, s. 173 f. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning plikt som kan komma att falla in under förbudet mot utlämning för militära brott är brott mot totalförsvarsplikten (10 kap. 2 §). Möjligheten att utlämna för militära brott, när detta följer av en internationell överenskommelse som är i kraft mellan och den ansökande staten, infördes . Bakgrunden till denna änd- ring av det tidigare totala utlämningsförbudet var bl.a. med- lemskap i Partnerskap för fred (PFF19). Inom PFF-samarbetet finns ett avtal om rättslig status för ett lands styrkor när dessa befinner sig på en annan avtalsparts territorium, det s.k. . anslöt sig till 1996. När det gäller frågor om status hän- visar till Nato (Status of Forces Agreement20). Nato är ett statusavtal som använts av Nato- länderna och som på ett uttömmande sätt behandlar frågor om status. Enligt Nato (artikel VII punkt 5 [a]) ska myndigheterna i de mottagande och sändande staterna bistå varandra med bl.a. över- lämnande av medlemmar av en styrka. Om en sådan person anhållits som misstänkt för en lagöverträdelse ska denne överlämnas till den myndighet som har domsrätt i enlighet med avtalets bestämmelser om jurisdiktion. Om ett partnerland har personal i som är anhållen för militärt brott är enligt avtalet skyldigt att, på partnerlandets begäran, lämna ut personen (se prop. 2004/05:7 s. 38 f.). För att den svenska lagstiftningen skulle stå i överensstäm- melse med krav på utlämning för militära brott kräv- des således att ett uttryckligt undantag gjordes i UtlämningsL be- träffande de personer och situationer som omfattas av avtalet. Vidare har en särskild insatsstyrka från vissa av FN:s medlemsstater, där- ibland , etablerats för att stärka FN:s snabbinsatsförmåga vid fredsfrämjande insatser. Styrkan kallas SHIRBRIG (the Multinational Stand-by High Readiness Brigade for United Nations Operations). Ett särskilt statusavtal, SHIRBRIG , har 2001 undertecknats och sedermera, med viss reservation, ratificerats av . Enligt SHIRBRIG ska Nato och tillämpas av alla avtalsparter beträffande SHIRBRIG-aktiviteter som äger rum på en deltagande stats territorium. UtlämningsL:s förbud mot ut- lämning för militära brott behövde således modifieras även med an- ledning av (prop. 2004/05:7 s. 27). 19PFF är ett internationellt fredssamarbete mellan Natomedlemmar och andra stater, i huvudsak europeiska.