sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — De flesta redare har en ansvarsförsäkring och de krav som ställs på den föreslagna försäkringsplikten kommer därför inte att innebära någon ytterligare administrativ börda. Särskilda konsekvenser för de mindre rederierna Endast redare för fartyg med en bruttodräktighet om 300 eller där- över kommer att omfattas av förslaget. Detta innebär att ett antal svenska fartyg inte omfattas av försäkringsplikten enligt försäkrings- direktivet. Flera av de fartyg som har en lägre bruttodräktighet än 300 är verksamma i omfattande skärgårdstrafik, som i många fall drivs av mindre rederier. Att det mindre tonnaget undantas från förslagen medför en lättnad för de mindre rederierna. En förutsättning för att de mindre rederierna inte ska omfattas av ett krav på försäkring är emellertid att inte utnyttjar möjlig- heten i Atenförordningen att tillämpa förordningen även på fartyg av klass C, D och E. 5.4Konsekvenser för det allmänna Utredningens bedömning: Våra förslag innebär vissa kostnads- ökningar för Transportstyrelsen. Dessa kommer dock inte att bli större än att de bör kunna inom ramen för de nuvarande anslagen. De nya skyldigheterna för Transportstyrelsen att vid en inspektion undersöka om fartyg medför ett giltigt försäkringsbevis ombord och att besluta om utvisning kommer att innebära viss kostnadsökning. Transportstyrelsen utför inspektioner. Utländska far- tyg inspekteras i hamn vid en hamnstatskontroll. Kontroll av ytter- ligare ett bevis vid en hamnstatskontroll kommer enligt utredningens mening inte att innebära några större kostnadsökningar. Att vid en inspektion av ett svenskt fartyg även undersöka förekomsten av ett giltigt försäkringsbevis torde på samma sätt som när det gäller hamn- statskontroll endast innebära försumbart ökade kostnader. Möjlighet till inspektion av utländska fartyg vid tilläggs-, ankar- plats och på svenskt sjöterritorium kommer enligt vår bedömning att användas i mycket liten utsträckning. Denna möjlighet att på annat ställe än i hamn undersöka om ett utländsk fartyg medför giltigt försäkringsbevis kommer således endast att innebära en marginell ökning av myndighetens arbetsuppgifter. Påträffas ett fartyg som inte för svensk flagg utan försäkring eller giltigt försäkringsbevis ska Transportstyrelsen enligt vårt förslag utvisa fartyget. Ett sådant beslut ska Transportstyrelsen anmäla till Europeiska kommissionen, övriga medlemsstater inom EU och den berörda flaggstaten. Transportstyrelsen kommer således att behöva fatta beslut om utvisning och rapportera beslutet. Utredningen kan konstatera att de tillkommande arbetsuppgifterna kan komma att medföra vissa merkostnader för Transportstyrelsen. Dessa nya upp- gifter är emellertid inte mer omfattade än att de, enligt utredningens bedömning, borde rymmas inom myndighetens befintliga budget- ramar. Vid en sammantagen bedömning av de förväntade kostnadsök- ningarna som Transportstyrelsen kommer att drabbas av i anledning av våra förslag framstår kostnaderna, enligt utredningens mening, inte som större än att de bör kunna inom ramen för de nuvarande anslagen. Förutom inspektion av svenskflaggade fartyg och utländska fartyg vid tilläggs-, ankarplats och på svenskt sjöterritorium är för- slagen och de kostnader de medför en konsekvens av att försäkrings- direktivet genomförs i svensk rätt. Utredningens bedömning: Utredningens förslag får inte några konsekvenser för rättsväsendet som måste finansieras i särskild ordning. Den föreslagna straffbestämmelsen i 20 kap. 16 § sjölagen (1994:1009) innebär att redare och befälhavare åläggs ett straffansvar om de inte håller fartyget försäkrat respektive om försäkringsbevis inte medförs ombord. Den föreslagna ändringen av straffbestämmelsen i 8 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen (2003:364) (FSL) innebär endast att den brottsliga gärningen i bestämmelsen utvidgas något. Den föreslagna bestämmelsen i sjölagen och utvidgningen i FSL förväntas dock inte medföra några beaktansvärda kostnadsökningar för rättsväsendet. För att redaren eller befälhavaren enligt den föreslagna bestäm- melsen i 20 kap. 16 § sjölagen ska kunna dömas till ansvar krävs att åklagaren lägger fram utredning avseende försäkringsplikten och för- säkringsbeviset. Detsamma gäller ändringen av bestämmelsen i FSL. De föreslagna straffansvarsbestämmelserna får i första hand antas ha en preventiv effekt och kommer enligt vår bedömning inte att behöva aktualiseras i något större antal fall. kostnader för att ta fram utredningen behöver därför inte finansieras i särskild ordning. Domstolarna kan inte antas få märkbart fler mål med anledning av de aktuella bestämmelserna. Med hänsyn till vad som sagts bedömer vi att våra förslag kommer att innebära endast en begränsad ökning av arbetsbördan för polis, kustbevakning, åklagare och domstolar. Vår bedömning är emellertid att de kostnadsökningar som kan förväntas uppstå inte är större än att de ryms inom den vanliga verksamheten hos de be- rörda myndigheterna och domstolarna. Genomförandet av de före- slagna lagändringarna bör således finansieras inom ramen för be- fintliga anslag. Utredningens bedömning: Våra förslag kommer inte att med- föra några konsekvenser på de övriga förhållanden som anges i 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474). Utredningen bedömer att våra förslag inte i övrigt får några sådana konsekvenser på de övriga förhållanden som anges i 14 och 15 §§ kommittéförordningen. Utredningens förslag: De nya bestämmelserna ska träda ikraft . Utredningens bedömning: Några övergångsbestämmelser be- hövs inte. Mot bakgrund av att försäkringsdirektivet ska vara genomfört i svensk rätt vore det önskvärt att de nya bestämmelserna trädde ikraft till detta datum. Med hänsyn till den tid som kan beräknas att gå åt för remissförfarandet, beredningen inom samt riksdagsbehandlingen och återstående författnings- och föreskriftsarbete, bör bestämmelserna emellertid kunna träda ikraft . Enligt utredningens bedömning behövs inte några övergångs- bestämmelser. 7.1Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) Paragrafen, som är ny, genomför artiklarna 2 och 4 i Europaparla- mentets och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk (försäk- ringsdirektivet). Redare åläggs i paragrafen en skyldighet att ha en försäkring eller en finansiell säkerhet med liknande skyddsvillkor. Paragrafen omfattar, såsom övriga bestämmelser i sjölagen, både havs- och inlandssjöfart. Utredningens överväganden har redovisats i av- snitt 4.2.1–4.2.3. I paragrafens första stycke anges att plikten gäller svenska fartyg (fartyg som för svensk flagg) och har en bruttodräktighet av 300 eller däröver samt att försäkringen eller säkerheten ska täcka sådana krav som anges i 9 kap. 2 och 5 §§. Redaren är det rättsubjekt som är skyldig att ha en försäkring eller finansiell säkerhet avseende far- tyget. Så länge denna skyldighet uppfylls hindrar bestämmelsen inte redaren från att överlåta hanteringen av försäkringsfrågan åt ett managementbolag. Endast fartyg med en bruttodräktighet över 300 omfattas av paragrafen. Ett fartygs brutto- och nettodräktighet anges , när The International Convention on Tonnage measurement of Ships trädde i kraft, i dimensionslösa tal. Med försäkring avses försäkring med eller utan självrisk. Detta innefattar exempelvis en företagsförsäkring (ansvarsförsäkring), lik- som skadeförsäkring av det slag som medlemmar i Clubs tillhandahåller. Som försäkring i paragrafens mening räknas även andra effektiva försäkringsformer, så som styrkt självförsäkring och finansiella säkerheter med liknande skyddsvillkor. Enligt försäkringsdirektivet ska försäkringen eller den finansiella säkerheten täcka sjörättsliga skadeståndsanspråk enligt den konsoli- derade texten till konvention om begränsning av sjörätts- liga skadeståndsansvar, som antagits av IMO, i dess lydelse enligt ändringsprotokoll (artikel 4). Denna konvention har genom- förts genom bestämmelser i 9 kap. I paragrafen hänvisas till 9 kap. 2 och 5 §§ där det anges vilka fordringar som omfattas och hur ansvarsbeloppen ska bestämmas. Genom hänvisningen kommer be- gränsningskonventionens bestämmelser att styra försäkringens eller den finansiella säkerhetens utformning. Detta innebär bland annat att redarens försäkring måste täcka fordringar med anledning av krig, inbördeskrig, terroristhandling, bunkerolja, andra typer av olja än be- ständig mineralolja (bensin, diesel och fotogen) och vrakborttag- ning för att uppfylla kraven enligt paragrafen. Fartygsbegreppet har behandlats i avsnitt 4.2.2. Andra stycket behandlar skyldigheten att ha försäkring eller finansiell säkerhet för utländska fartyg (fartyg som inte för svensk flagg). På samma sätt som enligt första stycket gäller en sådan skyl- dighet fartyg som har en bruttodräktighet av 300 eller däröver. Det anges i paragrafen att endast utländska fartyg som på svenskt sjö- territorium används för verksamhet, anlöper eller lämnar hamn, tilläggs- eller ankarplats omfattas av kravet på försäkring eller finan- siell säkerhet. Med tilläggsplats avses ett fast föremål som fartyg kan lägga till vid. Ankarplatser i paragrafens mening är inte begrän- sade till de ankarplatser som är utmärkta på sjökorten. Istället avses den plats där ett fartyg rent faktiskt kastar ankar. Ett fartyg som är verksamt på svenskt sjöterritorium utan att anlöpa hamn, tilläggs- eller ankarplats kan exempelvis vara ett kabelläggningsfartyg. Ut- trycket att fartyget används för verksamhet ska tolkas i enlighet med artikel 4.2 i försäkringsdirektivet och vad som där sägs om att fartyg är verksamma inom territorialvatten. Det ligger i sakens natur att de omständigheter som anges i uppräkningen i andra stycket i viss utsträckning kan överlappa varandra. I andra meningen tyd- liggörs att kravet på försäkring eller finansiell säkerhet inte gäller om det strider mot internationell rätt. Även uttrycket internatio- nell rätt ska tolkas i enlighet med artikel 4.2 i direktivet. Detta innebär att utländska fartygs rätt till oskadlig genomfart inte påver- kas av bestämmelsen. Kraven på försäkringen eller den finansiell säkerheten är de samma som anges i första stycket. I tredje stycket finns två olika undantag från försäkringsplikten. I första meningen undantas fartyg som ägs eller brukas av en stat och som används uteslutande för statsändamål och inte för affärsdrift från den försäkringsplikt som anges i paragrafens första och andra stycke. (Jämför undantaget i direktivets artikel 2.2 för örlogsfartyg, militära hjälpfartyg och andra statsfartyg) I tredje stycket andra meningen anges att försäkringsplikten enligt första och andra styckena inte omfattar sådana krav som anges i 10 kap. (om oljeskada). Undan- taget ska tolkas i enlighet med artikel 2.3 i direktivet, som innebär att direktivet inte ska påverka de system som inrättats genom vissa instrument som är i kraft i medlemsstaterna, däribland oljeskade- konventionen. Bestämmelserna i 10 kap. omfattar fartyg som trans- porterar olja i bulk. Enligt 10 kap. är sådana fartyg skyldiga att försäkra sig för ett eventuellt ansvar enligt samma kapi- tel – det så kallade konventionsbaserade oljeskadeansvaret. Para- grafens tredje stycke andra meningen innebär således att försäk- ringsskyldigheten i 10 kap. inte påverkas av kraven i första och andra styckena. Ett fartyg som omfattas av försäkringsskyldigheten i 10 kap. ska emellertid vara försäkrat mot sådana andra krav och upp till de belopp som anges i 9 kap. 2 och 5 §§. Paragrafen är ny och genomför artikel 6 i och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk. Paragrafen omfat- tar, på samma sätt som övriga bestämmelser i sjölagen, både havs- och inlandssjöfart. Utredningens överväganden har redovisats i av- snitt 4.4. I första stycket anges att det ombord på fartyget ska finnas ett bevis om försäkring eller finansiell säkerhet som utfärdats av för- säkringsgivaren eller den som ställt ut säkerheten och att befälhava- ren ansvarar för detta. Med försäkringsgivare avses den som till- handahåller en försäkring. Eftersom begreppet försäkring enligt 2 § även innefattar andra effektiva försäkringsformer, som styrkt själv- försäkring kan den som utställer ett försäkringsbevis till exempel vara en , ett försäkringsbolag eller ett captivebolag i vilket ett rederi försäkrat sitt ansvar. En utställare av en finansiell säkerhet kan exempelvis vara en bank. Beviset om försäkring eller finansiell säkerhet ska enligt paragrafen visa att skyldigheten enligt 2 § fullgjorts. Försäkringen eller säkerheten ska täcka de krav som anges i 9 kap. 2 och 5 §§ (se kommentaren till 2 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ges i andra stycket ett bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter om bevisets innehåll. Bemyndigandet avser de uppgifter som ska framgå av beviset samt vilket språk beviset ska vara författat på eller översatt till (jämför artikel 6.2 och 6.2). Paragrafen är ny och reglerar frågan om direktkrav. Med direktkrav menas rätt för den skadelidande att vända sig direkt mot den primärt ersättningsansvariges försäkringsgivare med skadeståndsanspråk grun- dade på den försäkrades förhållande. En bestämmelse om direkt- krav ger försäkringsgivaren rätt att göra upp med den skadelidande även om försäkringstagaren motsätter sig uppgörelsen. Från den ersättning direktkravet avser ska av naturliga skäl avräknas vad den skadelidande redan kan ha fått ut från den försäkrade. Skälen för utredningens ståndpunkt och de situationer som paragrafen omfattar har redovisats i avsnitt 4.5. I första stycket anges att bestämmelser om direktkrav i försäk- ringsavtalslagen (2005:104) (nedan FAL) är tillämpliga när det finns en sådan försäkring som avses i 2 §. Det torde främst vara bestäm- melserna i 7 kap. 2 §, 9 kap. 7 och 8 §§ FAL som ska tillämpas när den skadelidande riktar krav på ersättning mot försäkringsgivaren. Med försäkring enligt 2 § avses en P&I-försäkring, en ansvarsför- säkring hos ett försäkringsbolag och andra effektiva försäkrings- former, så som styrkt självförsäkring. En förutsättning för att det vid styrkt självförsäkring ska kunna framställas ett direktkrav är att redaren försäkrat sitt ansvar hos en från redaren fristående juridisk person. Ett exempel på ett sådant förfarande är då en redare själv- försäkrar genom att bilda ett så kallat captivebolag. Ett captive- bolag är i regel är ett helägt dotterbolag som endast försäkrar egna risker och återförsäkrar dessa på försäkringsmarknaden. Enligt 9 kap. 7 § första stycket FAL avser den skadelidandes direktkrav ersättning enligt avtalet om försäkring. Detta innebär att rätten till direktkrav kan begränsas av avtalet om försäkring. En förutsättning för direktkrav är således att försäkringen gäller vid tiden för skadefallet samt omfattar skadan och skadans belopp. Den skade- lidande saknar alltså rätt att på grund av paragrafen få ut gottgörelse till större belopp eller under andra förutsättningar än vad försäkrings- avtalet anger. Genom bestämmelserna i 9 kap. 7 § tredje stycket FAL ges för- säkringsgivaren en informationsplikt i förhållande till redaren. Med- delandet till redaren behöver dock bara lämnas om det är möjligt. Vidare innebär bestämmelsen i FAL att försäkringsgivarens mellan- havande med den skadelidande inte får några omedelbara rättsverk- ningar för redarens del, såvitt gäller skadeståndsskyldighet som faller utanför försäkringsskyddet. Detta innebär att redaren alltså kan vägra att utge skadestånd motsvarande självrisken eller att betala ersättning till den skadelidande utöver försäkringsbeloppet. I och med att bestämmelserna om direktkrav gäller vid sjö- transport är både redaren och försäkringsgivaren enligt 9 kap. 7 § fjärde stycket skyldiga att på begäran av den skadelidande upplysa om en gällande försäkring. Redaren ska vidare enligt bestämmelsen ange vem som är försäkringsgivare, och försäkringsgivarens upplys- ningsplikt omfattar innehållet i försäkringsvillkoren, särskilt om undantag gäller för det aktuella skadefallet. Den skadelidande kan inte begära upplysningar om försäkringens detaljer från redarens sida, utan denne bör kunna hänvisa till försäkringsgivaren för närmare information av detta slag. Genom att FAL är tillämplig vid försäkring enligt 2 § kommer en situation där försäkringsgivaren betalar ersättning på grund av en försäkring till redaren utan att tillvarata den skadelidandes intresse att omfattas av 9 kap. 8 §. Om den skadelidande inte kan få ut det skadeståndsbelopp han är berättigad till från redaren, är försäkrings- givaren enligt bestämmelsen skyldig att ersätta den skadelidande med det resterande beloppet – dock inte utöver vad försäkringsgivaren betalat till redaren. Enligt 7 kap. 2 § FAL kan försäkringsgivaren inte med framgång framställa en invändning om att redaren gjort sig skyldig till för- summelse av anmälningsplikten eller skyldigheten att bistå försäk- ringsgivaren vid skaderegleringen mot den skadelidande. I andra stycket anges att vad som föreskrivs i FAL om direktkrav också ska tillämpas i fråga om sådan finansiell säkerhet som avses i 2 §. På samma sätt som enligt första stycket torde det främst vara bestämmelserna i 7 kap. 2 §, 9 kap. 7 och 8 §§ FAL som ska tilläm- pas när den skadelidande riktar krav på ersättning mot den som ställt ut finansiell säkerhet (se kommentaren till första stycket). Paragrafen är ny och klargör att bestämmelser om sanktioner och tillsyn avseende 2 och 3 §§ finns i 20 kap. 16 § och i fartygssäker- hetslagen (2003:364). Paragrafen, som är ny, behandlar redares och befälhavares straff- ansvar för det fall att skyldighet att ha en försäkring eller finansiell säkerhet åsidosatts eller att bevis om denna skyldighet inte medförs ombord. Paragrafen genomför artikel 7 i och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk. Utredningens över- väganden finns i avsnitt 4.6.3. I första stycket föreskrivs ett straffansvar för redare som upp- såtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin skyldighet att ha en för- säkring eller finansiell säkerhet enligt 7 kap. Straffet är böter eller fängelse . Om redaren är en juridisk person, är straffbestämmelsen tillämplig på den som enligt svensk rätt är an- svarig för den juridiska personen i straffrättsligt avseende. Enligt andra stycket inträder ett straffansvar för befälhavaren vid åsidosättande av skyldighet enligt 7 kap. att medföra bevis om försäk- ring eller finansiell säkerhet ombord. På grund av att försummelsen anses utgöra en ordningsförseelse, ingår endast böter i straffskalan. 7.2Förslaget till lag om ändring i fartygssäkerhetslagen (2003:364) Paragrafen, som är ny, genomför artikel 5.1 i och rådets direktiv /20/EG av om fartygs- ägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk. Utredningens överväganden har redovisats under avsnitt 4.6.1. I första stycket anges att det vid en inspektion ska, om förhållan- dena inte föranleder annat, undersökas om skyldigheten att ha en försäkring eller en finansiell säkerhet enligt 7 kap. 2 § sjölagen full- görs och om det ombord på fartyget medför ett bevis om försäkring eller finansiell säkerhet enligt 7 kap. 3 § sjölagen. Första stycket omfattar, med undantag för inspektioner i enlighet med hamnstats- kontrolldirektivet101, alla inspektioner. Exempelvis omfattas inspek- tioner av svenska fartyg och utländska fartyg annat än i hamn av bestämmelsen. En inspektion av redarens skyldigheter enligt 7 kap. 2 och 3 §§ sjölagen innebär normalt sätt endast en kontroll av bevis om försäkring eller finansiell säkerhet. För det fall att inspektions- myndigheten finner anledning att anta att beviset om försäkring eller finansiell säkerhet inte motsvarar de verkliga förhållandena eller att försäkringen eller säkerheten inte är giltig blir det aktuellt att över- väga om det ska inledas en förundersökning för att utröna före- komsten av ett eventuellt straffansvar (jämför 20 kap. 16 § sjölagen). Inspektioner görs när tillsynsmyndigheten finner det motiverat (5 kap. 4 § fartygssäkerhetslagen (2003:364)). ska vid en inspektion kontrollera skyldigheterna enligt 7 kap. 2 och 3 §§ om förhållandena inte föranleder annat. Detta innebär att till- synsmyndigheten i vissa fall har möjlighet att underlåta att kontrollera att skyldigheterna fullgjorts. Ett exempel på när en kontroll kan underlåtas är då beviset eller bevisen kontrollerats. Andra stycket innehåller särskilda bestämmelser för inspektio- ner i enlighet med hamnstatskontrolldirektivet. Hamnstatskontroll genomförs i form av en inspektion och avser utländska fartyg i hamn. Bestämmelsen innebär att det vid en hamnstatskontroll undantags- löst ska kontrolleras att ett fartyget har en försäkring eller en finan- siell säkerhet och att ett bevis därom medförs ombord på fartyget. Utvisning och förbud att anlöpa svensk hamn m.m. Paragrafen reglerar bemyndiganden. Paragrafen har ändrats på så sätt att bemyndigandet, förutom förbud för fartyg att anlöpa svensk hamn, avser meddelande om sådana föreskrifter om utvisning som 101 och rådets direktiv /16/EG av om hamnstats- kontroll. följer av ett direktiv eller en förordning som antagits inom Euro- peiska unionen eller av något internationellt avtal som har ingått. Bemyndigandet har även utvidgats till att omfatta förbud för fartyg att anlöpa svensk tilläggs- eller ankarplats eller användas för verksamhet på svenskt sjöterritorium. Med tilläggsplats avses ett fast föremål som fartyg kan lägga till vid. Ankarplatser i paragrafens mening är inte begränsade till de ankarplatser som är utmärkta på sjökorten. Istället avses den plats där ett fartyg rent faktiskt kastar ankar. I paragrafen anges att de föreskrifter som bemyndigandet av- ser måste stämma överens med internationell rätt. Detta innebär att utländska fartygs rätt till oskadlig genomfart inte får påverkas av de föreskrifter som meddelas. Ett förbud får förenas med vite. Frågan har behandlats i avsnitten 4.6.1 och 4.6.2. Ändringarna i paragrafen genomför artikel 5 i och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäk- ring för sjörättsliga skadeståndsanspråk. Tillägget i första stycket 3 innebär att den som kan dömas för att uppsåtligen eller av oaktsamhet ha brutit mot ett förbud enligt en föreskrift som har meddelats med stöd av 7 kap. 7 § mot tillträde till hamn, kan komma att bli straffrättsligt ansvarig också för att ha brutit mot ett förbud eller föreskrift mot tillträde till svensk tilläggs- eller ankarplats eller mot användning för verksamhet på svenskt sjöterritorium. Det torde främst vara ett fartygs befälhavare som kan komma i fråga för ett straffansvar enligt bestämmelsen. Med tilläggs- plats avses ett fast föremål som fartyg kan lägga till vid. Ankar- platser i paragrafens mening är inte begränsade till de ankarplatser som är utmärkta på sjökorten. Istället avses den plats där ett fartyg rent faktiskt kastar ankar. Övervägandena finns i avsnitt 4.6.3. Ändringarna i paragrafen genomför artikel 7 i och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk. 7.3Förslaget till förordning om föreskrifter till 7 kap. sjölagen (1994:1009) Paragrafen genomför artikel 6.2 i och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäk- ring för sjörättsliga skadeståndsanspråk. Utredningens överväganden har redovisats i avsnitt 4.4. I paragrafen anges vilka uppgifter det bevis om försäkring eller finansiell säkerhet som utfärdas av försäk- ringsgivaren eller säkerhetsutställaren ska innehålla för att vara giltigt. Detta bevis ska enligt 7 kap. 3 § sjölagen (1994:1009) medföras om- bord på fartyget. I paragrafen anges att om det språk som används i beviset varken är engelska, franska eller spanska, ska texten innehålla en översättning till något av dessa språk. Skyldigheten att medföra beviset ombord på fartyget regleras i 7 kap. 3 § sjölagen (1994:1009).