sou · H0B384 · 2012-12-18 00:00:00 — Exempelvis kan det förekomma oklarheter kring det samröre som en person med näringsförbud har med ett visst bolag, utan att det för den skull finns någon konkret misstanke om att personen har gjort sig skyldig till överträdelse av näringsförbudet. En upplysningsskyldighet för revisorn gentemot skulle i vissa sådana fall på ett enkelt sätt kunna hjälpa myndigheten att klarlägga de rätta förhållandena och, om revisorn kan bekräfta att misstanken är ogrundad, bespara myndigheten ytterligare utredningsåtgärder. Alternativet är att tvingas vidta särskilda spaningsåtgärder, eventuellt med biträde av polisen, eller göra en polisanmälan som sedan visar sig ha varit onödig. En skyldighet för revisorn att lämna uppgifter på begäran av skulle kunna utformas i enlighet med den upplysningsplikt gentemot bl.a. som Kommissionen mot ekonomisk brottslighet förordade i sitt ovan nämnda del- betänkande. Enligt vår mening står dock nyttan med en sådan ordning inte i proportion till nackdelarna. Som har framhållits i tidigare lag- stiftningssammanhang är revisorn i första hand en bolagets för- troendeman. För att kunna få tillgång till information om bolaget, och därmed ha möjlighet att genomföra en effektiv och ändamåls- enlig revision, är han eller hon beroende av att ha ett förtroende- fullt samarbete med bolagets företrädare. Om upplysningsplikten utsträcks till att gälla gentemot olika myndigheter, riskerar detta – precis som företrädare för har påpekat – att motverka revisionens syfte. I sammanhanget kan noteras att det torde finnas flera olika myndigheter som kan ha i och för sig legitima behov av informa- tion om ett bolags förhållanden, t.ex. för tillsyn på miljöområdet. Att ålägga en revisor en upplysningsplikt gentemot alla sådana myndigheter kan emellertid inte komma ifråga. Det skulle innebära en påtaglig risk för att det för revisionen så viktiga förtroendet för revisorn urholkas och det skulle därmed gå ut över intresset av en ändamålsenlig revision (jfr avsnitt 5.4.3). Enligt vår mening väger en myndighets tillsynsintresse normalt inte lika tungt som det revisionsintresse som har motiverat revisorns tystnadsplikt. Tystnadsplikten bör därför inte sättas åt sidan förrän ett tillsyns- ärende har gått över i en förundersökning. Vi anser mot den bakgrunden att det inte bör införas någon skyldighet för revisorn att lämna upp- lysningar om sådant som han eller hon har fått kännedom om i samband med ett revisionsuppdrag. I vårt utredningsuppdrag ingår att överväga om den som har med- delats näringsförbud bör vara förhindrad att vara särskild del- givningsmottagare. I 8 kap. 40 § aktiebolagslagen (2005:551) anges att om ett aktie- bolag inte har någon behörig ställföreträdare som är bosatt i , ska styrelsen bemyndiga en person som är bosatt här att på bolagets vägnar ta emot delgivning. Ett sådant bemyndigande får inte lämnas till någon som är underårig eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § . En särskild delgivningsmottagares behörighet är begränsad till rätten att med laga verkan ta emot delgivning å bolagets vägnar. En särskild delgivningsmottagare kan alltså – i denna sin egenskap – inte fatta beslut å bolagets vägnar. Han eller hon kan inte heller teckna bolagets firma eller på annat sätt rättshandla eller föra talan å bolagets vägnar. Vid tillkomsten av bestämmelserna om särskilda delgivningsmottagare övervägdes om dessa även borde ges behörig- het att företräda bolaget inför domstolar eller andra myndigheter. Någon sådan möjlighet infördes emellertid inte.1 Bestämmelser som liknar bestämmelserna i 8 kap. 40 § aktie- bolagslagen finns också i lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag m.fl. lagar.2 1992/93:68 s. 59 och 63. 2Se 10 § andra stycket lagen om utländska filialer m.m., 2 kap. 37 § femte stycket lagen om handelsbolag och enkla bolag, 6 kap. 11 § fjärde stycket lagen (1987:667) om ekonomiska Innebörden av ett meddelat näringsförbud framgår av 6 och 7 §§ lagen (1986:436) om näringsförbud. Av paragraferna framgår vad en person med näringsförbud inte får göra och vilka befattningar han eller hon inte får inneha; den förbjudna kretsen.3 Den ursprung- liga 6 § utformades med 199 c § konkurslagen (1921:225)4 som förebild. Verkan av näringsförbud enligt 199 c § konkurslag Enligt 199 c § konkurslag, jämförd med 199 a och 199 b §§ samma lag, fick den som hade näringsförbud inte driva näringsverksamhet, med vilken följde bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1976:125). Vidare fick han eller hon inte, såsom styrelseledamot eller i någon annan egenskap, vara ställföreträdare för ett aktiebolag, ett handelsbolag eller en ekonomisk förening eller en sådan ideell förening eller stiftelse som drev näringsverk- samhet, med vilken följde bokföringsskyldighet enligt bokförings- lagen. Han eller hon fick inte heller faktiskt handha ledningen eller förvaltningen av ett sådant företags angelägenheter. Inför införandet av 199 c § konkurslag uttalade att det övergripande syftet med ett närings- förbud var att såvitt möjligt inskränka den faktiska möjligheten för den som hade förbjudits att driva näringsverksamhet. Syftet var inte, sades det vidare, att med ett förbud sanera en viss eller vissa branscher eller att avhålla någon från att utöva visst yrke. Syftet var i stället att hindra personer, som visat sig uppenbart olämpliga att driva näringsverksamhet, från att driva verksamhet över huvud.5 föreningar, 3 kap. 14 § femte stycket sparbankslagen (1987:619) samt 2 kap. 16 a och 23 a §§ stiftelselagen (1994:1220). 1985/86:126 s. 69. 5Se SOU 1979:13 s. 79 f. Verkan av näringsförbud enligt dåvarande 6 och 7 §§ lagen om näringsförbud Innehållet i 199 c § konkurslag överfördes sedermera till 6 § lagen om näringsförbud. I det utredningsbetänkande som hade föregått den nya lagen (SOU 1984:59) föreslog att närings- förbud inte längre skulle utgöra hinder mot att vara firmatecknare. Som skäl för detta angavs att en firmatecknare kan ha ett mycket begränsat inflytande. Vidare angavs att en firmateckningsrätt i själva verket bara handlar om firmatecknarens möjligheter att före- träda företaget utåt, inte om personens makt inom företaget. Även befogenheterna att företräda företaget kan vara starkt begränsade. Därmed var det, enligt kommittén, inte motiverat att generellt för- bjuda den som hade näringsförbud att vara firmatecknare, utan en firmatecknare borde bedömas med utgångspunkt i den allmänna regeln om förbud mot att faktiskt utöva ledning.6 Även den nya lagen kom dock att innehålla ett förbud för personer med näringsförbud att vara firmatecknare. I den proposi- tionen som föregick lagen konstaterades det, i fråga om ett närings- förbuds räckvidd, följande. Som jag har anfört bör näringsförbudets väsentligaste syfte vara att undanröja en skadehärd. Man skall alltså med ett förbud för- hindra att en person kan fortsätta att utgöra en skadehärd. Ett förbud kan också vara befogat i ett fall då det skulle framstå som stötande om en person som har begått allvarligare oegentligheter i näringsverk- samhet trots detta skulle få fortsätta att ägna sig åt sådan. Det kan även finnas skäl att ingripa med näringsförbud av allmänpreventiva skäl. Ett förbud måste mot denna bakgrund få en sådan räckvidd att det blir effektivt. får det inte ges en så vid utformning att det i onödan försvårar för den berörde att försörja sig. Det är också av rätts- säkerhetsskäl viktigt att den som har näringsförbud kan förutse om ett visst handlande innebär att förbudet överträds.7 Vidare angavs det i propositionen att rätten att teckna ett bolags firma innebar en behörighet att företräda bolaget såväl vid skriftliga rättshandlingar som i andra fall, t.ex. vid muntliga avtal, och där- med också möjlighet att disponera rörelsens medel. Denna rätt måste, sades det, anses ge firmatecknaren en faktisk möjlighet att leda företaget och borde dessutom kunna tas som ett tecken på att 6Se SOU 1984:59 s. 261. 1985/86:126 s. 73 f. personen också har ett inte oväsentligt inflytande på företagets verksamhet i övrigt. Därför framstod det, enligt propositionen, som olämpligt att en person som meddelats näringsförbud kunde vara firmatecknare. Att undanta firmatecknare från förbudet ansågs också kunna öppna upp för kringgåenden av näringsförbudet.8 Såsom 7 § lagen om näringsförbud utformades utökades den förbjudna kretsen något så att en person med näringsförbud för- bjöds att vara anställd eller ta emot återkommande uppdrag i en nä- ringsverksamhet som drevs av en närstående till honom eller i en näringsverksamhet där en närstående hade en sådan ställning som anges i 4 §. Syftet var att förhindra att personer med näringsförbud kringgick förbudet genom att ta anställning eller åta sig återkom- mande uppdrag hos en närstående eller hos den som hade övertagit den rörelse som han själv tidigare hade drivit.9 I förarbetena angavs följande. En regel av det slag som är i fråga går längre än att bara gälla närings- förbud i egentlig mening, dvs. avse rätten att driva näringsverksamhet. Den innebär att också anställningar i befattningar som inte innebär att vederbörande utövar ledningen av en näringsverksamhet blir för- bjudna. Jag anser den ändå motiverad med hänsyn till de starka miss- tankar som yppats om att det är just genom anställningar av nu berört slag som meddelade näringsförbud främst kringgås. De överträdelser som sker blir sällan beivrade på grund av bevissvårigheterna, något som kan undergräva respekten för näringsförbudet som instrument mot ekonomisk brottslighet.10 betänkande (SOU 1995:1) innehöll bl.a. en utvärdering av den förbjudna kretsen och ett förslag till ändring i 6 § lagen om näringsförbud. Enligt utredningens bedöm- ning var det oklart huruvida innehavet av en generalfullmakt inne- bar en överträdelse av ett näringsförbud. Vidare anfördes att [m]ed hänsyn till att fråga är om omfattningen av det straffbara området måste denna oklarhet i mål om överträdelse tolkas till den berördes förmån.11 Utredningen föreslog därför en ändring i 6 § så att förbudet även omfattade en persons innehav av en generell full- makt att företräda en juridisk person. I sammanhanget uttalades att 1985/86:126 s. 79 f. 1985/86:126 s. 82. 1985/86:126 s. 84. 11Se SOU 1995:1 s. 79 f. ett innehav av en sådan fullmakt innebar en sådan omfattande be- hörighet att agera för fullmaktsgivarens räkning att det var motiverat att jämställa sådant innehav med andra befattningar som var förbjudna för den som hade näringsförbud. Den dittills gällande ordningen möjliggjorde ett kringgående av näringsförbud och där- med var, enligt utredningens bedömning, en lagändring motiverad.12 Utredningen diskuterade även om det fanns skäl att utöka den förbjudna kretsen ytterligare men lämnade inget sådant förslag. I den delen konstaterade utredningen att kretsen redan var mycket vid och att det måste föreligga tungt vägande skäl för att ytterligare utsträcka vad som var förbjudet.13 Frågan om ett näringsförbud även skulle omfatta innehav av generalfullmakter diskuterades ytterligare i den efterföljande pro- positionen: Termen generell fullmakt kan inte återfinnas med någon helt entydig definition i bolagsrättslig eller i annan associationsrättslig lagstiftning. Ett förbud mot att företräda juridisk person med hjälp av generell full- makt kan vidare lätt kringgås genom att en eller fler fullmakter ställs ut som inte blir att beteckna som generella men som ändå ger ett vid- sträckt utrymme för en person belagd med näringsförbud att verka genom bulvan. Termen kan således ge upphov till tolkningsproblem och löser inte problemet med bulvaner som agerar för den som har näringsförbud. Enligt regeringens mening är det därför inte lämpligt att använda begreppet generell fullmakt. Problemet bör sannolikt kunna lösas genom att termen byts ut mot en tydlig lagtext med mera konkreta beskrivningar av vilka situationer som man vill träffa med för- budet att företräda en juridisk person. En grundlig översyn och bearbet- ning av den berörda paragrafen är således alltjämt motiverad.14 De nu redovisade förhållandena gjorde att 6 § lagen om näringsför- bud inte utvidgades till att även avse innehav av generalfullmakter. Frågan om ett näringsförbud även borde innefatta ett förbud mot att inneha fullmakt att företräda annan i näringsverksamhet återkom i betänkande (SOU 1998:47). Utred- ningen föreslog att 6 § lagen om näringsförbud skulle kompletteras med en ny punkt enligt vilken en person med näringsförbud inte får inneha annan fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes näringsverksamhet eller en juridisk person som anges vid 4 än sådan som avses i 10 § andra stycket lagen (1915:218) om avtal 12Se SOU 1995:1 s. 159. 13Se SOU 1995:1 s. 161. 1995/96:98 s. 26. och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område.15 I ut- redningens allmänna övervägande uttalades bl.a. följande. Om man vill hindra den som meddelats näringsförbud från att inneha fullmakt som möjliggör ett kringgående av näringsförbudet, så måste en ordning införas enligt vilken denne mera generellt förbjuds att inneha fullmakt för näringsidkare. Detta skulle kunna ske genom en komplettering av 6 § näringsförbudslagen med en regel som innebär att den som är underkastad näringsförbud inte får inneha en fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes näringsverksamhet eller en sådan juridisk person som det är förbjudet för honom att vara styrelseledamot i. [] Frågan är om en ordning som den nu angivna skulle föra för långt. Det är givetvis angeläget att ett näringsförbud inte i onödan inskränker den berördes försörjningsmöjligheter. Å andra sidan framstår det som mycket angeläget att undanröja den möj- lighet till kringgående av näringsförbud med hjälp av fullmakt som föreligger . Visserligen är det förbjudet för den som meddelats näringsförbud att i kraft av en fullmakt faktiskt ut- öva ledningen av en näringsverksamhet. Från bevissynpunkt skulle det emellertid vara en klar fördel om redan innehavet av fullmakten utgjorde en överträdelse.16 Regering och riksdag delade utredningens bedömning och 6 § lagen om näringsförbud kom därför att kompletteras på det sätt som ut- redningen hade föreslagit. 6.4Bör den förbjudna kretsen utvidgas till att omfatta särskilda delgivningsmottagare? Bedömning: Den som har näringsförbud bör liksom inte vara förhindrad att vara särskild delgivningsmottagare. Är rollen som särskild delgivningsmottagare en ledande funktion i ett företag? I direktiven har det ifrågasatts om inte uppdraget som särskild del- givningsmottagare är att jämställa med en ledande funktion i ett bolag och om det därmed inte finns skäl att även låta ett sådant uppdrag omfattas av ett näringsförbud. Som framgår av bestäm- melserna om särskild delgivningsmottagare i aktiebolagslagen är 15Se SOU 1998:47 s. 240. 16Se SOU 1998:47 s. 172. emellertid den behörighet som följer med ett sådant bemyndigande begränsad och omfattar inte annan rätt än att ta emot delgivning på bolagets vägnar. Motsvarande gäller i fråga om särskilda del- givningsmottagare enligt annan lagstiftning. Rollen som särskild delgivningsmottagare är därmed enligt vår mening inte att jämställa med en ledande funktion i ett företag. Bör särskilda delgivningsmottagare av annat skäl jämställas med ledande funktionärer i företaget? Även om rollen som särskild delgivningsmottagare i sig inte är att jämställa med en ledande funktion i ett företag, innebär bemyn- digandet av en särskild delgivningsmottagare ändå att den bemyndig- ade i ett visst avseende kommer att representera företaget. För en utomstående kan det vara svårt att skilja mellan olika typer av bemyndiganden. Redan det förhållandet att en person har fått bemyndigande att ta emot delgivning kan leda till den, i och för sig felaktiga, uppfattningen att personen har en ledande funktion i företaget. Så blir i synnerhet fallet om – såsom det ofta förhåller sig när en särskild delgivningsmottagare är utsedd – styrelseleda- möterna är bosatta utomlands. En person som har näringsförbud kan på detta sätt få en koppling till företagets verksamhet som kan synas stå i strid med tankarna bakom lagstiftningen om närings- förbud. Det måste emellertid konstateras att en lagändring genom vilken den förbjudna kretsen utvidgas till att omfatta även särskilda del- givningsmottagare inte skulle stå i överensstämmelse med grund- tankarna bakom lagstiftningen. Syftet med bestämmelserna i 6 § lagen om näringsförbud är att förhindra olämpliga personer från att driva näringsverksamhet eller inneha roller i en juridisk person med vilka, typiskt sett, följer visst inflytande. Med ställningen som sär- skild delgivningsmottagare följer, som har sagts, inte något inflytande över verksamheten. De skäl som har föranlett den nuvar- ande utformningen av 6 § lagen om näringsförbud – däribland för- budet för den som har näringsförbud att inneha vissa slag av full- makter – gör sig därmed inte gällande i fråga om särskild delgiv- ningsmottagare. Detta talar för att lagen inte bör ändras i denna del annat än om det finns en påtaglig risk för att rollen som särskild delgivnings- mottagare, trots att den ger en så begränsad behörighet, kan an- vändas för att kringgå reglerna om näringsförbud. Finns det en risk för att institutet särskild delgivningsmottagare används för att kringgå ett näringsförbud? En kritisk fråga är om möjligheten att utse en person med närings- förbud till särskild delgivningsmottagare i praktiken kan utnyttjas för att kringgå näringsförbudet. Med rollen som särskild del- givningsmottagare följer i och för sig inte några som helst besluts- befogenheter i företaget eller någon behörighet att rättshandla å företagets vägnar. Likväl kan det kanske hävdas att en särskild del- givningsmottagare har en viss kontroll över företaget; finns styrelseledamöterna och den verkställande direktören i utlandet, torde nämligen alla delgivningar med företaget normalt ske genom den särskilde delgivningsmottagaren. Det ligger därför nära till hands att anta att den som försöker driva ett företag vidare, trots att han eller hon har fått näringsförbud, därvid kan ha viss hjälp av möjligheten att vara kvar i företaget som särskild delgivnings- mottagare. Emellertid framgår av uppgifter från att det () endast finns en person som på en och samma gång är särskild delgivningsmottagare och har näringsför- bud. Inte heller har det förekommit särskilda delgivnings- mottagare med näringsförbud annat än i några enstaka fall. Behovet av att ändra bestämmelserna om den s.k. förbjudna kretsen så att personer med näringsförbud inte kan vara särskilda del- givningsmottagare framstår mot den nu angivna bakgrunden som synnerligen begränsat. Vår slutsats är därför att det inte finns till- räckliga skäl att förhindra den som har näringsförbud att åta sig uppdrag som särskild delgivningsmottagare. Enligt utredningsdirektiven ska vi ta ställning till om uppgifter om meddelade näringsförbud som har löpt ut bör ligga kvar i närings- förbudsregistret och, i så fall, vilken tid som kan bedömas vara rimlig. Vid en utredning av denna fråga bör det, enligt direktiven, göras en helhetsbedömning av vilken typ av belastande uppgifter som sparas om en person eller ett företag och på vilket sätt sådana uppgifter hanteras tidsmässigt och för vilka syften. I direktiven omnämns som skäl att låta uppgifterna om närings- förbud finnas kvar i registret potentiella affärspartners intresse av att få tillgång till sådana uppgifter. Även brottsbekämpande myndigheter och tillstånds- eller bidragsgivande myndigheter kan emellertid ha behov av att i sin verksamhet få tillgång till uppgifter om näringsförbud. Vi tar i vår bedömning hänsyn även till behov av de senare slagen. Enligt 23 § lagen (1986:436) om näringsförbud ska föra ett register över näringsförbud och tillfälliga näringsförbud. De första bestämmelserna om näringsförbudsregister trädde i kraft . I 199 i § konkurslagen (1921:225)1 föreskrevs att skulle föra ett register över näringsförbud och tillfälliga näringsförbud. Enligt 4 § förordningen (1980:420) om näringsförbudsregister skulle uppgifter om näringsförbud och till- fälliga näringsförbud avlägsnas så snart det kunde ske efter det att uppgift hade kommit in om att förbudet hade upphört att gälla. 1 Vidare konkurslag. förarbetena till ändringarna konkurslag uttalades bl.a. följande. [D]et är väsentligt för både myndigheter och enskilda att lätt kunna få tillgång till uppgifter om meddelade förbud. Den som har meddelats förbud bör inte kunna bli registrerad som företrädare för närings- verksamhet i handels-, förenings- eller aktiebolagsregistren. Detta för- utsätter en central registrering av förbud. Olika statliga organ som har eller kan få borgenärs ställning gentemot en näringsidkare har också ett intresse av information från ett sådant register. Detsamma gäller privata långivare och andra finansiärer av näringsverksamhet, exempel- vis leverantörer. Vidare underlättas utredningsarbetet vid misstanke om överträdelse av förbudet om det finns en central registrering av näringsförbud.2 uttalade att den dittillsvarande ord- ningen hade fungerat i stort sett utan störningar och förordade att även fortsättningsvis skulle handha registreringen och att registret alltjämt skulle vara offentligt.3 Som en följd av detta överfördes 199 i § konkurslag i oförändrat skick till 23 § lagen om näringsförbud. Ansvaret för näringsförbudsregistret övertogs sedermera av . Med hänsyn till att verket var central myndighet för företagsregister ansågs det vara naturligare för företagare och andra att söka uppgifter om näringsförbud där än hos Riksskatteverket.4 tog över ansvaret 1994. Närmare bestämmelser om näringsförbudsregistret finns i för- ordningen (1986:441) om underrättelser angående näringsförbud m.m. Av 5 a § följer att registret, förutom namn m.m., ska innehålla uppgift om huruvida näringsförbudet är tillfälligt, den tid förbudet avser, huruvida förbudet har ändrats eller upphävts, meddelade tider för dispenser eller avveckling och vilken domstol som har meddelat beslutet om näringsförbud. Enligt 6 § ska uppgifter om näringsförbud och tillfälliga näringsförbud avlägsnas ur registret efter det att tiden för förbudet har löpt ut eller uppgift har kommit in om att förbudet av annat skäl har upphört att gälla.5 1979/80:83 s. 47 f. 3Se SOU 1984:59 s. 362 f. 1993/94:171 s. 9 f. 5Enligt uppgift tillämpar denna bestämmelse på sådant sätt att det aldrig blir aktuellt att, såsom 5 a § anger, anteckna att ett näringsförbud har upphört. Enligt 11 § i förordningen har näringsförbudsregistret till ända- mål att ge offentlighet åt den information som ingår i registret. Registret omfattas alltså inte av någon som helst sekretess. Var och en har möjlighet att hos söka på ett personnummer och få besked om huruvida personen finns eller inte finns med i näringsförbudsregistret. Om personen finns med i registret, visas uppgifter om domen eller beslutet. Det är också möjligt att beställa en lista över de personer som är meddelade näringsförbud (s.k. urvalslista) och får, med vissa begränsningar, medge s.k. direktåtkomst till registret (om direktåtkomst, se avsnitt 7.4.2). Slutligen är det möjligt att genom en prenumeration erhålla en uppdatering av förändringarna i registret. är en avgiftsfinansierad myndighet och kostar ett bevis ur närings- förbudsregistret och en prenumeration . Enligt uppgift från är det () 10 kunder som har del av veckoprenumerationen. Av 2 § första stycket i förordningen följer att, när näringsförbud eller tillfälligt näringsförbud har meddelats, ska kun- göra detta i en tidning som verket ger ut. F.n. har cirka 90 kunder som får del av uppgifter från denna tidning. 7.2.2Uppgifter om näringsförbud i de av förda företagsregistren De register som för över aktiebolag och ekonomiska föreningar innehåller inte några uppgifter om näringsförbud.