sou · H0B37 · 2012-02-29 00:00:00 — Alternativt måste Fennovoima kunna presentera en miljökonsekvensbeskrivning för en egen slutförvarsanläggning (2). Nedan följer en mer detaljerad beskrivning av beslutsprocessen kring den finska slutförvaringen av använt kärnbränsle samt en kort presentation av den finska Kärnavfallshanteringsfonden. Den finska beslutsprocessen kring uppförandet av ett slutförvar består av tre beslut som den finska regeringen fattar – ett principbeslut, ett byggtillstånd och ett drifttillstånd (3). Det första beslutet i licensieringsprocessen togs 2001, då den finska regeringen fattade ett principbeslut om att godkänna uppförandet av en slutförvarsanläggning för använt kärnbränsle i Euraåminne kommun i . kommer Posiva att ansöka om ett byggtillstånd för sin planerade slutförvarsanläggning. Därefter krävs alltså även ett drifttillstånd från den finska regeringen för att Posiva ska kunna påbörja driften av en slutförvarsanläggning. För att få uppföra en kärnanläggning av stor allmän betydelse krävs enligt finsk kärnenergilag ett så kallat principbeslut som fastställer att anläggningen är förenlig med samhällets helhetsintresse (3). En ansökan om principbeslut bereds av arbets– och näringsministeriet som ska höra Strålsäkerhetscentralen (STUK), miljöministeriet samt Euraåminne kommun där anläggningen kommer att uppföras. Arbets– och näringsministeriet ska även bereda möjlighet för invånarna och kommunerna i anläggningens närmaste omgivning samt lokala myndigheter att skriftligen framföra sina synpunkter på den planerade anläggningen. Synpunkter som framkommer vid Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , mötet måste komma till den finska regeringens kännedom. Ministeriet måste även anordna ett offentligt möte på den ort där bolaget planerar att uppföra slutförvarsanläggningen. När regeringen har fattat sitt principbeslut, ska beslutet utan dröjsmål föreläggas för granskning. kan upphäva beslutet helt och hållet eller besluta att det utan ändringar ska träda i kraft. Som tidigare nämnts fattades principbeslutet av den finska regeringen och är fastställt. Uppförandet av slutförvaret kan inledas först efter det att regeringen har beviljat ett särskilt byggnadstillstånd. Posiva måste lämna in en ansökan om att få uppföra slutförvaret före utgången av 2012. STUK granskar ansökan, vilket planeras ta , och ger sedan arbets– och näringsministeriet ett utlåtande baserat på en säkerhetsbedömning (3). Innan slutförvaret får tas i drift måste sökanden (Posiva) ansöka om drifttillstånd. Ansökan ska lämnas in till arbets– och näringsministeriet som prövar frågan om tillstånd. Sökanden får inte påbörja driften av anläggningen förrän STUK har konstaterat att slutförvaret uppfyller de säkerhetskrav som ställts på verksamheten. Posiva räknar med att kunna slutföra förslutningen av slutförvarsanläggningen cirka 2120. har i likhet med ett finansieringssystem där de kärnkraftsproducerande företagen betalar in kärnavfallsavgifter till en statlig fond, Kärnavfallshanteringsfonden. Fonden är en garantifond inför eventuella framtida kostnader för att hantera det använda kärnbränslet, och den finansierar också ett nationellt forskningsprogram om hantering av använt kärnbränslei. Det är arbets– och näringsministeriet som förvaltar den finska fondenii, iForskningsprogrammet heter KYT 2014. iiArbets– och näringsministeriets hemsida: . Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , och TVO och Fortum har betalat 0,17 eurocent (motsvarande ) kärnkraftsproducerad el till fonden. Värdet på den finska Kärnavfallshanteringsfonden uppgår till . Posivas arbete betalas direkt av TVO och Fortum. anses vara ett av de tre länder som har kommit längst med att hitta en lösning på kärnavfallsproblemet. Detta trots att landet – talet led ett stort bakslag då processen stoppades på grund av att allmänhetens protester blev för stora. har frivillighetsprincipen haft en central roll i det franska arbetet. Det statliga affärsverket ANDRA (Agence Nationale pour la Gestion Des Déchets Radioactifs) har i uppdrag att hantera det radioaktiva avfalletiii. Verket har byggt en forskningsanläggning i i Meuse/Haute– i nordöstra delen av , och i närheten av den föreslagit en plats där man anser det lämpligt att bygga en slutförvarsanläggning. planerar ANDRA en offentlig debatt om licensansökan för uppförande av en slutförvarsanläggning, och planen är att påbörja bygget av en slutförvarsanläggning för högaktivt avfall i . I detta kapitel beskrivs milstolpar i processen, bakgrund till lagstiftning samt ansvariga i det franska kärnavfallshanteringssystemet. – talet påbörjades geologiska översiktsundersökningar som pekade ut 30 möjliga områden. Av dessa 30 valdes fyra platser men allmänhetens protester blev för starka och verksamheten avbröts. I lagstiftning som trädde i kraft poängterades att frivillighet ska ligga till grund för det fortsatta arbetet (4). iii ANDRA bedriver även forskning om slutförvaring i granit samt om separation och transmutation och vidare långsiktig ytlagring av avfall efter konditionering. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , I påbörjades geologiska undersökningar för att finna en plats för en underjordisk forskningsanläggning. Undersökningarna gjordes bland annat vid och arbetet utfördes i samråd med allmänhet och berörda kommuner. Berggrunden i området domineras av en lermineralrik skiffer och syftet med undersökningarna var att se om denna bergart lämpar sig för ett djupförvar av högaktivt och långlivat kärnavfall med återtagningsmöjlighet i enlighet med den nationella strategin. Den geologiska formationen av en styv lera ligger . Efter godkännande av kommuner och regeringen kunde bygget av forskningsanläggningen påbörjas 1999iv. ANDRA:s rapport om geologiska djupförvar presenterade ANDRA för ministern för forskning och industri en rapport om möjligheterna att i ett geologiskt djupförvar slutförvara högaktivt och långlivat radioaktivt avfall. Rapporten som summerade de senaste 15 årens forskning på området redovisade -dels en genomförbarhetsstudie avseende lerskiffer, baserad bland annat på det arbete som bedrivs. -dels en rapport om fördelarna med graniter baserad på tillgänglig litteratur om fransk granit. ANDRA visade i rapporten att geologin i ett stort området runt försöksanläggningen i kan vara lämpligt för en slutförvarsanläggning. För att få en tydligare bild av var anläggningen skulle kunna lokaliseras var det första steget att minska detta område till en zon där mer detaljerade geologiska undersökningar skulle genomföras. hölls diskussioner med lokala intressenter angående en slutförvarsanläggning. Alla inblandade parter poängterade att den långsiktiga säkerheten måste ha högsta prioritet och det lokala samhället uttryckte sina förväntningar med avseende på regional iv ANDRA, The Meuse/Haute– . Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , utveckling och lokal integrering i projektet. presenterade ANDRA för regeringen ett stort område kallat ZIRA där man ville bedriva detaljerade platsundersökningar för byggnad av geologiskt förvar, så kallat Cigeo, som skulle kunna ta emot högaktivt och medelaktivt långlivat avfall. Förslaget godkändes av , tillståndsmyndigheten och ANDRA:s vetenskapliga råd och 2010 fick ANDRA tillstånd från regeringen att inleda detaljerade geologiska undersökningar inom området. planerar ANDRA att förbereda den vetenskapliga och tekniska dokumentationen kring sin forskning. –2013 planerar verket en offentlig debatt och att ansöka om licens för att uppföra en slutförvarsanläggning. Om allt går enligt ANDRA:s planer kommer arbetet med att uppföra en slutförvarsanläggning påbörjas . Fransk lagstiftning pekar på att processen kring ett slutförvar ska vara omvändbar (på engelska reversible, se faktaruta 6.1) under . Detta för att kommande generationer ska ges möjlighet att ta tidigare beslut under omprövning och ha frihet att välja en annan lösning. För att underlätta för framtida beslutsfattare planerar man att övervaka förvaret i avseende på temperatur, tryck, deformation och så vidarev. Omvändbarhet (eng. reversibility) betyder möjlighet att ta ett eller flera steg tillbaka i planerings– och utvecklingsprocessen vid varje steg i programmet. Detta förutsätter en granskning och, om så erfordras, en omvärdering eller omprövning av tidigare beslut och även att nödvändiga medel (tekniska, ekonomiska med mera) finns tillgängliga. Begreppet omvändbarhet antyder att reträttmöjligheter finns inbyggda i förvarspolicyn och i det aktuella tekniska programmet. Omvändbarhet kan underlättas om man exempelvis tar små steg åt gången och gör täta granskningar av programmet. Omvändbarhet kan också underlättas genom olika tekniska lösningar. v 2011– 12– 15. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , de tidiga skedena i programmet kan omprövningen gälla ett beslut om platsval eller valet av en speciell konstruktionslösning. Längre fram i programmet, under byggande och drift, kan omprövningen innebära att en eller flera komponenter i förvaret modifieras eller, efter att avfallet kommit på plats, till och med innebära att man hämtar tillbaka avfall från förvaret (5). 6.2.4Fransk lagstiftning om forskning och hantering av kärnavfall De generella principerna för omhändertagande av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall, inklusive finansiering av framtida kostnader, har reglerats genom avfallslag (6) senare modifierad lag om uthållig hantering av radioaktivt material och avfall (7), med tillhörande förordningar och föreskrifter, knuten till den franska . Lagen anger formellt ett geologiskt djupförvar som en referenslösning för högaktivt och långlivat radioaktivt avfall, och sätter 2015 som måldatum för licensiering av ett slutförvar och 2025 som ett datum då deponeringen av avfall bör påbörjas. Lagen definierar tre huvudprinciper när det gäller radioaktivt avfall och radioaktiva substanser: 1.reducering av kvantitet och toxicitet, 2.mellanlagring av radioaktiva substanser och avfall som ska slutförvaras, 3.slutförvaring i geologiska formationer. Principen om upparbetning av använt bränsle och användning av återvunnet plutonium och uran i form av blandoxidbränsle (så kallat MOX– bränsle) slås fast för att minska mängden och toxiciteten av det slutliga avfallet. En central del av regleringen är att lagen föreskriver att en nationell plan för hantering av radioaktivt material och avfall ska färdigställas före och därefter uppdateras . Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , 6.2.5Ansvar för hantering av använt kärnbränsle och kärnavfall Reaktorägarna har enligt lagstiftningen det grundläggande ansvaret för att använt kärnbränsle och kärnavfall tas om hand på ett säkert sätt i enlighet med den nationella strategin. Enligt denna ska använt kärnbränsle i första hand upparbetas och utvunnet klyvbart material återanvändas i form av MOX– bränsle. söker man att utveckla teknik för ytterligare separation och transmutation för att få ner mängden långlivade radioaktiva ämnen som behöver placeras i geologiskt djupförvar. Kärnkraftföretagen ska regelbundet beräkna framtida kostnader för hanteringen och med utgångspunkt i dessa kostnadsberäkningar fondera erforderliga medel internt. Forskning och utveckling finansieras via särskilda skatter och avgifter som tas ut av kärnkraftföretagen. Särskilda statliga kommissioner övervakar genomförandet av den nationella strategin och finansieringssystemet. Tillståndsprövning och tillsyn av anläggningar för hantering av använt kärnbränsle och kärnavfall sker enligt lagen om öppenhet och säkerhet på kärnteknikområdet. Den reglerar bland annat tillståndshavarnas ansvar, tillståndsförfaranden, samt tillsynsmyndighetensvi ställning och uppgifter. Upparbetning och avfallsbehandling med tillhörande teknikutveckling sköts huvudsakligen av kärnteknikkoncernen som drivs i bolagsform med den franska () som helt dominerande ägare. Högaktivt förglasat avfall från upparbetningen mellanlagras vid AREVA:s anläggningar i La Hague. Slutförvarsanläggningarna byggs och drivs av ANDRA. ANDRA:s ställning och uppgifter regleras också enligt lagen om uthållig hantering av radioaktivt material och avfall. Driftavfall läggs i betongkassuner i ett ytnära slutförvar för driftavfall i Aube– distriktet där en slutförvarsanläggning för lågaktivt och kortlivat radioaktivt avfall i Soulaines är belägen, liksom en slutförvarsanläggning för mycket lågaktivt avfall i Morvilliers (CSTFA). Ett äldre förvar intill upparbetningsanläggningen i är förslutet men övervakas. vi LAutorité de Sûreté Nucléaire, ASN. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , Den tyska atomlagen med tillhörande förordningar reglerar omhändertagandet av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Reaktorägarna har det fulla tekniska och finansiella ansvaret för mellanlagring av använt kärnbränsle och kärnavfall. Slutförvaring är dock enligt atomlagen ett federalt ansvar med den tyska strålskyddsmyndigheten, Bundesamt für Strahlenschutz (BfS) som verkställande myndighet. Kraftföretagen åläggs att stå för löpande och framtida kostnader för hanteringen av använt bränsle och kärnavfall och att göra de interna avsättningar som behövs för detta, liksom för avveckling och rivning av kärnenergianläggningarna. Diskussionen om hur använt kärnbränsle och radioaktivt avfall ska tas om hand i och var avfallet ska deponeras har pågått och är i flera avseenden ännu inte avslutad. beslutades på federal nivå om nya kriterier för slutförvaring, som ersatte de tidigare reglerna . Tillstånd till slutförvaring av högaktivt radioaktivt avfall får ges enbart om det vetenskapligt kan demonstreras att avfallet kommer att kunna vara stabilt i förvaret under en miljon år. Dessutom måste avfallet vara återtagbart som slutförvaret är i drift före slutlig förslutning. 6.3.1Anläggningar för lagring av radioaktivt avfall I finns anläggningar för förvar av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall i , och , Gorleben, och Ahaus. De tre förstnämnda ligger i mellan och , Gorleben är belägen sydost om , och Ahaus som ligger i västra . De anläggningar som troligen kommer att utvecklas är anläggningarna i Gorleben och . Gorleben utvecklas för mellanlagring och slutförvaring av högaktivt avfall, för slutförvaring av låg– och medelaktivt avfall. Ett tillstånd för verksamheten i beviljades . Slutförvaret planeras att kunna tas i drift 2014. Under förutsättning att tillstånd till ett slutförvar beviljas 2019 skulle ett slutförvar i Gorleben kunna tas i drift 2025. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , 1963 utfärdade den federala regeringen en rekommendation att använda geologiska saltdomer för slutförvaring av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. påbörjades planeringen för ett nationellt slutförvarvii, och efter en omfattande platsvalsprocess deklarerade i att saltdomen i Gorleben skulle vara platsen för en nationell anläggning för deponering av radioaktivt avfall. Ett slutförvar för radioaktivt avfall skulle anläggas djupt nere i saltdomen tillsammans med en särskild enhet för mellanlagring av avfall. På grund av politiskt motstånd i delstaten har de ursprungliga planerna dock inte kunnat sättas i verket, men arbetet med att utveckla ett djupförvar för slutförvar för högaktivt radioaktivt avfall fortgår alltjämt. Det federala DBE mbHviii driver en pilotanläggning som anses möjlig att utveckla till ett fullskaligt slutförvar för högaktivt radioaktivt avfall. I Gorleben finns två mellanlager för radioaktivt avfall. Transportbehälterlager Gorleben används för mellanlagring av använt kärnbränsle samt för förglasat högaktivt avfall från upparbetat bränsle. Bränsleelement och förglasat högaktivt avfall förvaras torrt i luftkylda behållare som är placerade i en hall ovan mark. Tillstånd har beviljats för 420 behållare. I Abfalllager Gorleben mellanlagras radioaktivt avfall från såväl tyska kärnkraftsverk som från olika forskningsanläggningar och övrig industri. Den nedlagda järnmalmsgruvan i har varit aktuell som slutförvar för radioaktivt avfall. Föregångaren till den nuvarande federala strålskyddsmyndigheten lämnade 1982 in en ansökan till om att få uppföra ett nationellt slutförvar för låg– och medelaktivt avfall i järnmalmsgruvan. Den politiska debatten i delstaten ledde dock till att ansökan inte kunde beviljas . Beslutet att bevilja ansökan över- viiAnsvaret för detta arbete klargjordes genom en komplettering 1976, där det föreskrevs att det skulle vara ett federalt ansvar att utveckla, bygga och driva anläggningar för slutförvaring av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall från kärntekniska anläggningar. gavs reaktorinnehavarna det fulla ansvaret för omhändertagande och mellanlagring av använt kärnbränsle och kärnavfall. viiiThe for the Construction and Management of Long– Term . Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , klagades och det var först som ett tillstånd att uppföra ett slutförvar slutligen kunde utfärdas. Slutförvaret för låg– och medelaktivt avfall planeras att kunna tas i drift 2014. kommer inledningsvis att kunna ta emot radioaktivt avfall. planeras slutförvaret att rymma radioaktivt avfall. I Ahaus finns ett mellanlager för medelaktivt avfall inklusive några bränsleelement med använt bränsle från forskningsreaktorer. beviljade strålskyddsmyndigheten utförsel av 951 bränsleelement från forskningsreaktorn i Rossendorf (nedlagd) till Mayak i för upparbetning. Transporten skedde i enlighet med the Reactor Fuel Return Program. Lagret för radioaktivt avfall i saltgruva har stängts. Radioaktivt avfall placerades i anläggningen . Anläggningen är i dåligt skick. Sprickor i den gamla gruvan gör att vattnet sipprar in och löser upp saltet i berget. måste saltmättat vatten pumpas ut ur gruvan. Detta har lett till att strålskyddsmyndigheten, BfS, 2010 beslutade att avfallet bestående av 126 000 avfallstunnor skulle flyttas. En tänkbar plats är det planerade slutförvaret för låg– och medelaktivt radioaktivt avfall i . Enligt planerna ska avfallet vara avlägsnat . Lagret för låg– och medelaktivt avfall i Morsleben fick sitt tillstånd 1981 och stängdes . Anläggningen är i dåligt skick och håller på att stabiliseras med betong till en kostnad som beräknas uppgå till . Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , Wiederaufarbeitungsanlage Betriebsgesellschaft (WAK) En pilotanläggning för upparbetning av använt kärnbränsle kallad WAK drevs i . Vid anläggningen bearbetades använt bränsle. Det separerade högaktiva radioaktiva avfallet från verksamheten lagras i flytande form vid anläggningen. Det flytande avfallet beräknas vara förglasat till 2012. Det förglasade högaktiva avfallet kommer, enligt vad som är planerat, att mellanlagras vid det nedlagda kärnkraftverket i i väntan på deponering i ett geologiskt förvar. Det låg– och medelaktiva radioaktiva avfall som genererats från verksamheten i WAK har deponerats i saltgruvan i och omfattar ungefär hälften av det avfall som har deponerats i saltgruvan. 6.3.2Alternativa förslag till slutförvaring av högaktivt radioaktivt avfall Alternativa förslag till slutförvaring av högaktivt radioaktivt avfall än det som planeras i Gorleben är att anlägga slutförvar i opalin lera, som förekommer på flera olika platser i . Separerat högaktivt avfall från tidigare upparbetning i väntas bli återsänt till för slutförvaring . Det är fråga om totalt 166 stora fat av glaskanistrar. Av dessa är 39 redan mellanlagrade i Gorleben. Ytterligare cirka med packat radioaktivt avfall från upparbetningen avvaktar direkt transport till ett slutförvar. Enligt den schweiziska kärnenergilagen är det producenterna av radioaktivt avfall som är ansvariga för en säker hantering och slutförvaring av avfallet. Staten är ansvarig för radioaktivt avfall från medicin, industri och forskning, reaktorinnehavarna är ansvar- Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , iga för använt kärnbränsle (och annat radioaktivt avfall från kärnkraftverken). 1972 inrättades ett nationellt samarbetsorgan (NAGRA) mellan staten och reaktorinnehavarna, för att säkerställa att det radioaktiva avfall som uppkommer i tas om hand på ett långsiktigt säkert sätt. NAGRA lämnade 2002 in en rapport till den federala regeringen som visade att det var möjligt att slutförvara använt kärnbränsle, separerat högaktivt avfall och långlivat medelaktivt avfall i . bedriver därför NAGRA ett arbete för att finna en lämplig plats för ett slutförvar. Målet är att ett slutförvar ska kunna vara 2020. I hanteras det radioaktiva avfallet från kärnkraftverk av ZWILAGix, som ägs av de fyra schweiziska kärnkraftverken. ZWILAG driver ett centralt mellanlager, ZZLx, för torr förvaring av högaktivt avfall i Würenlingen. ZWILAG har också anläggningar för förbränning, konditionering och lagring av låg– och medelaktivt radioaktivt avfall. De schweiziska kärnkraftverken har tidigare upparbetat använt kärnbränsle i för användning av MOX– bränsle. Möjligheterna till upparbetning stoppades emellertid genom en skärpning av reglerna i kärnenergilagenxi. Detta stopp gäller och . Använt bränsle mellanlagras antingen vid respektive kärnkraftverk eller skickas som högaktivt avfall till ZZL för mellanlagring ovan jord. har en nationell fond för hantering av radioaktivt avfall samt en fond för avveckling och rivning av kärntekniska anläggningar. Varje fond är en egen juridisk person. Reaktorinnehavarna är skyldiga att betala särskilda avgifter till respektive fondxii. xiJfr art 9. xiiJfr kap 7 och kap 8 i kärnenergilagen. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , 6.5USA – från till Blue Ribbon Commission kärnavfallshanteringsprogram befinner sig i en återvändsgrändxiii. Så inleder den statliga Blue Ribbon Commission on nuclear future sina slutsatser, som presenterades (8). Den amerikanska processen för hantering av kommersiellt använt kärnbränsle fick ett bakslag när licensansökan som hade lämnats in till den amerikanska kärnenergimyndigheten, US Nuclear Regulatory Commission (NRC), drogs tillbaka av president administration. Beslutet att dra tillbaka ansökan innebar att de senaste 25 årens arbete ifrågasattes, och skapade behov av att se på andra alternativ. etablerades en oberoende kommission, Blue Ribbon Commission, på presidentens initiativ. Kommissionen fick i uppdrag att genomföra en uttömmande granskning av kärnbränslecykelns slutfas, samt ge förslag till en ny strategi för hantering av använt kärnbränsle och högaktivt radioaktivt avfall. Den amerikanska slutförvarsprocessen för använt kärnbränsle har i huvudsak byggt på ett koncept, nämligen ett lager i saltgruvor i berget i delstaten . Den amerikanska energimyndigheten, (DoE), rekommenderade att platsundersökningarna skulle begränsas till och därefter beslöt kongressen att andra platsundersökningar skulle avbrytas. Detta beslut fastställdes i lagstiftningen Amendments to the Nuclear (NWPA) 1987. hade kongressen godkänt att en licensansökan för att bygga ett slutförvar för kommersiellt använt bränsle lämnades in, och lämnade den amerikanska energimyndigheten in tillståndsansökan till kärnenergimyndigheten, NRC, som påbörjade granskningen av ansökan. Det är den amerikanska energimyndigheten, DoE som ansvarar för att planera, bygga och driva mellanlager och ett slutförvar för allt högaktivt avfall i landet, medan xiii nuclear waste management program is at an impasse. Slutförvaring i andra länder – Nulägesbeskrivning från , kärnenergimyndigheten är huvudtillsynsmyndigheten för högaktivt avfall och har varit ansvarig för granskningen av ansökanxiv. Valet av som plats för slutförvar av det använda bränslet fick inte stöd i delstaten och lokaliseringsprocessen var kantad med lokala protester och överklaganden. Enligt förslaget skulle bränslet förvaras ner i berget och ovanför grundvattennivån. Bränslet skulle förvaras i behållare som bestod av rostfritt stål, täckt med nickellegeringxv.