sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — En ordning som förutsätter att de brottsutredande myn- digheterna genomsökte innehållet i exempelvis en dator före ett even- tuellt beslut om beslag skulle kräva alltför stora resurser. Dessutom skulle intrånget för den enskilde i många fall öka om det regelmässigt skedde genomsökningar på platsen för en husrannsakan. Det förhåller sig annorlunda med traditionella handlingar, som lättare kan identifie- ras och avskiljas innan ett beslut om beslag fattas. De gällande bestämmelserna om beslagsförbud är också utformade med den utgångspunkten. Om en reglering skulle utformas på det sätt som föreslås i Ds 2005:6 finns enligt utredningens mening en påtaglig risk för att de brottsutredande myndigheternas arbete i samband med verkställig- heten av beslag i IT-miljö skulle försvåras. Ett uttryckligt förbud mot beslag av vissa elektroniska handlingar skulle nämligen kunna innebära att myndigheterna redan före ett beslag av en informationsbärare måste försäkra sig om att det digitala lagringsutrymmet inte innehåller uppgifter som omfattas av beslagsförbudet. Som beskrivits skulle ett krav på sådan förhandsgranskning vara orimligt med hänsyn till informationsmängden samt framstå som oförsvarligt från resurssynpunkt. Om de brottsutredande myndigheterna var förhind- rade att besluta om beslag vid misstanke om att den digitala informa- tionsbäraren i någon del innehöll känslig information, skulle det inne- bära att inte heller annan för utredningen relevant information skulle kunna säkras genom beslag. Detta skulle riskera att försvåra utred- ningen. Återigen skulle alternativet vara att på plats söka genom materialet och därvid gallra ut de känsliga uppgifterna, vilket alltså sällan torde vara möjligt. Ett annat förhållande gäller för förbudet mot beslag av närstående- korrespondens enligt 27 kap. 2 § andra meningen RB. Det får anses vara mer regel än undantag att det i exempelvis datorer och mobiltele- foner finns lagrat elektroniska meddelanden från närstående. Detta förhållande skulle kunna mer eller mindre omöjliggöra beslag av digi- tala informationsbärare vid andra brott än de som har ett föreskrivet straffminimum om fängelse . Med en direkt tillämplighet av beslagsreglerna på elektronisk information innebär nämligen ett beslag av informationsbäraren per definition också ett beslag av dess innehåll. Mot bakgrund av vad som har anförts är utredningen av upp- fattningen att bestämmelser som innebär att de nuvarande beslagsför- budsreglerna görs direkt tillämpliga på elektroniska upptagningar skulle innebära alltför stora praktiska nackdelar vid verkställigheten av beslag i IT-miljö. Nedanstående förteckning innehåller uppgifter om webbplatser, databaser, som har sökt och beviljats utgivningsbevis till . Sammanställningen omfattar 229 utgivningsbevis med nummer 2008-058 t.o.m. 2010-094. Uppgifterna är hämtade från Myndigheten för radio och tv:s register. Utöver numret på utgivningsbeviset, vem som har regi- strerat webbplatsen, webbadress samt kategori lämnas även en kort beskrivning av inriktningen på verksamheten. Sammanställningen utgör en fortsättning på den genomgång som genomförde och presenterade som bilaga till betänkandet Grundlagsskydd för digital bio och andra yttrandefrihetsrättsliga frågor (SOU 2009:14). Sammanställningen berörs vidare i avsnitt 19.2 i detta betänkande. 1 kap. 1 § Rätten att yttra sig och att lämna uppgifter (1 kap. 1 § första stycket TF, 1 kap. 1 § första stycket YGL) 1 § Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad rätt enligt denna grundlag att i massmedier uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. I paragrafen läggs den huvudsakliga innebörden av det särskilda grundlagsskyddet för yttrandefriheten fast. Bestämmelsen ska ses som en introduktion och fungerar som en bas för övriga bestämmelser i grundlagen. Den kan anses motsvara portalstadgandet i 1 kap. 1 § RF. Yttrandefriheten och rätten att lämna uppgifter är inte absolut. I den nya yttrandefrihetsgrundlagen finns sålunda föreskrifter som på olika sätt begränsar dessa friheter, t.ex. bestämmelserna om yttrande- frihetsbrott och om inskränkningar i meddelarfriheten. Utgångspunkten är att skyddet enligt den nya yttrandefrihets- grundlagen tillkommer var och en. Det innebär en skillnad mot regleringen i TF och YGL, som pekar ut varje svensk medborgare som skyddssubjekt. Motsvarande ändring genomförs på andra ställen i grundlagstexten. Den innebär dock inte någon förändring i sak. Det blir fortfarande möjligt att i lag meddela bestämmelser som begränsar skyddet för andra än svenska medborgare (se 13 kap. 5 §). Skyddet enligt den nya yttrandefrihetsgrundlagen gäller i för- hållande till det allmänna. Den grundlagsskyddade friheten att uttrycka sig i massmedier eller att lämna uppgifter kan alltså inte åberopas mot t.ex. privatpersoner eller privata företag. Med det allmänna förstås myndigheter och andra allmänna organ. Hit räknas olika verkställande organ såsom domstolar, regeringen och förvaltningsmyndigheter, däremot inte sådana privat- rättsliga subjekt som har fått i uppdrag att utföra förvaltningsupp- gifter (jfr 12 kap. 4 § andra stycket RF där det talas om överlämn- ande av förvaltningsuppgifter till juridiska personer och enskilda individer). Även normgivande organ omfattas när de meddelar offent- ligrättsliga föreskrifter, t.ex. när stiftar lagar och förvalt- ningsmyndigheter meddelar olika föreskrifter. Det spelar i det här sammanhanget ingen roll om en viss offentlig verksamhet bedrivs i statlig eller regi. Kommunala förvaltningsmyndigheter och beslutande församlingar (t.ex. fullmäktige) omfattas således av beteckningen det allmänna. Bestämmelserna om allmänna handlingar och meddelarskydd tillämpas även på bolag, föreningar och stiftelser där en kommun eller ett landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande (se 2 kap. 3–4 §§ och 13 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). Bestämmelsen medför en rätt att uttrycka sig i massmedier. Detta begrepp definieras i 3 §. Direkt kommunikation i form av teaterföreställningar, politiska tal m.m. omfattas inte av det särskilda skydd som yttrandefrihetsgrundlagen ger. Av 5 § framgår att inte heller alla massmedier omfattas av regleringen. Genom kravet på medierad kommunikation – alltså att ytt- randena ska uttryckas i massmedier – behålls ett av grunddragen i det hittillsvarande systemet. Den nya yttrandefrihetsgrundlagen ställer alltså krav på att yttranden för att omfattas av lagen ska uttryckas i massmedier. Däremot finns inget krav på att en viss kom- munikations- eller framställningsteknik ska användas. Denna teknik- neutralitet innebär en viktig förändring i förhållande till TF och YGL. Rätten att lämna uppgifter i vilket ämne som helst brukar sammanfattas med begreppet meddelarfrihet. Det ger var och en rätt att lämna uppgifter för offentliggörande i massmedier som omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen. Meddelare inom myndig- heter och andra allmänna organ har rätt att avslöja även sekretess- belagda uppgifter för publicering i grundlagsskyddade medier. Meddelarfriheten skyddas genom förbud mot efterforskning och repressalier samt genom tystnadsplikt för den som tar emot med- delandet. Meddelarfriheten är inte oinskränkt. Enligt 7 kap. 4 § kan med- delaren i undantagsfall fällas till ansvar enligt allmän lag för lämnande av vissa typer av uppgifter. Det gäller t.ex. om uppgifts- lämnandet innefattar vissa grövre brott mot rikets säkerhet eller en överträdelse av en kvalificerad tystnadsplikt. Frågor som rör med- delarens ställning behandlas närmare i 7 § samt i 3 kap. och i 7 kap. 4 §. I bestämmelsen anges att rätten att uttrycka sig och att lämna uppgifter gäller enligt denna grundlag. Härmed avses att gräns- erna för rättigheterna bestäms i själva grundlagen. Detta sägs tyd- ligare i 2 § andra stycket och upprepas på de ställen i lagen där det har ansetts befogat för att inget tvivel ska uppstå. Uttrycket enligt denna grundlag kan också sägas ge en anvis- ning om att inte alla yttranden i massmedier faller innanför det särskilt starka skydd som yttrandefrihetsgrundlagen ger. Yttranden som faller utanför grundlagens tillämpningsområde skyddas av det allmänna värn för yttranden som ges i regeringsformen (2 kap. 1 § RF) och i om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. I 2 § anges syftet med den särskilda grundlagsregleringen för vissa delar av yttrandefriheten. Yttrandefrihetsgrundlagen innebär inte någon ändring i fråga om det skydd för yttrandefriheten som följer av artikel 10 i Europa- konventionen, jfr 2 kap. 19 § RF och lagen (1994:1219) om den euro- peiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighet- erna och de grundläggande friheterna. Det innebär att Europa- domstolens rättspraxis påverkar svensk rätt på i princip samma sätt som . 1 kap. 2 § Yttrandefrihetens ändamål (1 kap. 1 § andra stycket TF och 1 kap. 1 § andra stycket YGL) 2 § Yttrandefriheten enligt denna grundlag har till ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konst- närligt skapande. Grundlagen ger ett särskilt skydd åt sådana yttranden som är riktade till allmänheten och som antingen sprids yrkesmässigt eller någon tydligt har tagit ansvar för. I yttrandefriheten får inga andra begränsningar göras än de som följer av denna grundlag. I första stycket anges ändamålet med yttrandefriheten enligt den nya yttrandefrihetsgrundlagen. Enligt bestämmelsens första mening ska ändamålet vara att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. Formuleringen motsvarar den som finns i YGL. Enligt förarbetena till YGL ska ändamålsbestämmelsen där för- stås så att grundlagen ska säkerställa den kommunikation mellan människor som sker offentligen i de uttrycksformer som omfattas av grundlagen. I uttrycket ett fritt konstnärligt skapande inbe- grips i YGL, enligt nämnda förarbeten, offentliggörandet av produkter av konstnärlig verksamhet (prop. 1990/91:64 s. 107 f.). Det uttrycket förekommer inte i TF. Där nämns endast ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning i ändamålsbestämmelsen. Någon saklig skillnad var dock inte avsedd med tillägget i YGL. På samma sätt som i TF och YGL har grundlagens ändamål betydelse för att i vissa avseenden begränsa NYGL:s tillämpnings- område. Det gäller t.ex. vissa brott som till sin karaktär inte har ansetts ha med yttrandefrihetens ändamål att göra, såsom bedrägeri och koppleri. En tolkning av ändamålet har också legat till grund för bedömningen att viss kommersiell reklam delvis har ansetts ligga utanför grundlagarnas tillämpningsområde. Till skillnad mot TF och YGL har dessa avgränsningar kommit till uttryck i grundlagstexten. I 9 § andra stycket har det sålunda införts en bestämmelse om att grundlagen inte hindrar ingripanden enligt vanlig lag på grund av gärningar som har en sådan karaktär att de inte berör yttrandefrihetens ändamål enligt 2 §. Enligt 13 § 4 gäller vad som sägs i lag om förbud mot och villkor för reklam- åtgärder av utpräglat kommersiell natur. Syftet med dessa bestäm- melser är att grundlagen ska avgränsas på samma sätt som enligt den praxis som har utvecklats kring TF och YGL i dessa avseenden. I två avseenden får ändamålsbestämmelsen i NYGL större betyd- else jämfört med motsvarande bestämmelser i och YGL. För det första innehåller NYGL ett nytt undantag för viss behandling av personuppgifter (14 §). Undantaget gäller endast för sådan behand- ling som sker för annat ändamål än det som anges i 2 § och omfat- tar inte heller massmedier som ges ut av massmedieföretag. För det andra innehåller NYGL en bestämmelse (16 §) som anger de gen- erella förutsättningar som ska vara uppfyllda för lagstiftning som införs med stöd i grundlagen. Sådana bestämmelser, s.k. dele- gationsbestämmelser, finns i bl.a. 1 kap. 11–14 §§, och 6 kap. 5 och 6 §§. Enligt 16 § får sådan lagstiftning aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett att fri- heten får begränsas och inte heller sträcka sig så långt att begräns- ningen utgör ett hot mot det fria meningsutbytet, den fria och all- sidiga upplysningen eller det fria konstnärliga skapandet. Till skillnad från TF och YGL finns det i den nya yttrande- frihetsgrundlagen också en bestämmelse som framhäver ändamålet med den förstärkta grundlagsregleringen. Det handlar alltså om grunden för att det finns ett särskilt skydd för vissa former av masskommunikation som är starkare än det generella skydd för yttrandefriheten som ges i RF. I första styckets andra mening anges sålunda till att börja med att grundlagen ger ett särskilt skydd åt sådana yttranden som är riktade till allmänheten. Detta ger uttryck för att det utifrån allmänna synpunkter framstår som speciellt angeläget att trygga möjligheterna att framföra yttranden som är avsedda att spridas utanför en begränsad krets. Från principiell utgångspunkt har sådana offentliga yttranden särskilt stor betydelse för att möjliggöra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upp- lysning och ett fritt konstnärligt skapande. Detta motiverar ett extra starkt och väl anpassat skydd för yttranden som riktar sig till allmänheten. I den andra meningen anges vidare att det särskilda skyddet omfattar yttranden som antingen har spritts yrkesmässigt eller någon tydligt har tagit ansvar för. Detta är en nyhet i förhållande till TF och YGL. Enligt den nya yttrandefrihetsgrundlagen är det endast den yrkesmässiga framställningen och spridningen av ytt- randen som har ett automatiskt grundlagsskydd. Den som ägnar sig åt sådan verksamhet benämns i den här grundlagen massmedie- företag, se 4 §. Det starka skyddet för den mer professionellt bedrivna medieverksamheten motiveras av att den är av särskild betydelse för opinionsbildningen i samhället. Även andra aktörer kan dock få grundlagsskydd för yttranden i massmedier för vilka de tydligt har tagit ansvar. Med tydligt har tagit ansvar avses att det finns ett gällande utgivningsbevis eller att mediet har försetts med uppgifter om vem som har åtagit sig ansvaret för innehållet, se 5 §. Genom att skyddet knyts till yttranden från massmedieföretag eller som någon tydligt har tagit ansvar för, blir det normalt enklare att klarlägga ansvarsförhållandena vid publiceringar. På det sättet främjas möjligheterna att upprätthålla vissa yttrandefrihetsrättsliga grundsatser. Här avses främst principerna om ensamansvar och meddelarfrihet. En etablerad aktör i mediebranschen kan förväntas iaktta ordning och reda i fråga om vem som ansvarar för innehållet i ett massmedium. När det gäller andra aktörer klarlägger systemet med utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter vem som bär ansvaret för en publicering. Tydliga ansvarsförhållanden klargör vidare rätts- läget för den som står i begrepp att t.ex. lämna känsliga uppgifter till en journalist för publicering. Han eller hon blir normalt inte straffrättsligt ansvarig för ett sådant meddelande. Det blir i stället den som har åtagit sig ansvaret för massmediet. I andra stycket uttrycks den centrala principen att några andra begränsningar av yttrandefriheten än de som följer av grundlagen inte får göras. Här skiljer sig skyddet för yttrandefriheten enligt denna grundlag från vad som gäller enligt 2 kap. RF. Enligt RF kan yttrandefriheten inskränkas under förutsättning att vissa allmänt formulerade krav är uppfyllda (se 2 kap. 21–23 §§). Någon motsva- rande möjlighet finns inte enligt denna grundlag och det är särskilt detta som ger det starka skyddet åt yttranden som omfattas av grundlagen. 1 kap. 3 § Massmedier (1 kap. 5 § TF, 1 kap. 1 § YGL ) 3 § Med massmedier avses i denna grundlag medier som är avsedda att sprida yttranden till allmänheten. I paragrafen anges vad som avses med massmedier enligt grund- lagen. Det ska vara fråga om medier som är avsedda att sprida yttranden till allmänheten. Massmediebegreppet är centralt för grundlagen eftersom det ligger till grund för avgränsningen av dess tillämpningsområde. Detta omfattar yttranden i massmedier som antingen ges ut av massmedie- företag eller har utgivningsbevis eller har försetts med s.k. ansvars- uppgifter (se 5 §). Tillämpningsområdet begränsas även geografiskt, genom att det ställs krav på vilken koppling mediet resp. yttrandet ska ha till för att grundlagen ska gälla. Bestämmelserna härom åter- finns i 12 kap. Vidare begränsas tillämpningsområdet genom vissa undantag. Yttranden inom vissa områden undantas helt från grund- lagsskyddet, varjämte vissa frågor får regleras i lag (se 1 kap. 11– 16 §§). kända hjälpmedel som används för att sprida yttranden till allmänheten kan vara sådana som bär yttrandet rent fysiskt, t.ex. tidningar, böcker och dvd-skivor (fysiska informationsbärare). I andra fall är yttrandet inte fixerat utan förmedlas till mottagaren med hjälp av bl.a. elektromagnetiska vågor. Här kan som exempel nämnas radio, tv, webbsändningar och andra tjänster som är till- gängliga via internet. En del av begreppet massmedier är ordet medier. Detta avser hjälpmedel för indirekt kommunikation till allmänheten. Av betydelse är här att hålla isär mediebegreppet från den teknik som används för att framställa eller distribuera mediet. Det är sålunda inte tryck- pressen och papperet utan boken eller tidningen som utgör mediet. På liknande sätt är det inte distributionsnätet för utsändning av tv- signaler som är mediet utan de sändningar vars innehåll kan upp- fattas av tittarna. När det gäller webbplatser är det inte internet med dess datorer, tråd m.m. som är mediet i den mening som avses här. Mediet är i stället nättidningen, bloggen, webbplatsen etc., som bär yttrandet på motsvarande sätt som exempelvis en tryckt dags- tidning eller ett tv-program. Förståelsen kan underlättas om det betonas att mediet (tidningen, radioprogram- met, webbplatsen eller dvd-skivan med innehåll) är det redskap varigenom yttrandet förmedlas med hjälp av viss teknik (tryck- press, elektroniska vågor, internet eller en plastskiva med möjlighet att lagra elektroniskt innehåll). Ändå är det förvisso inte alltid lätt att skilja mediet från tek- niken. Men eftersom grundlagen för att gälla kräver att mediet ges ut av ett massmedieföretag, att utgivningsbevis gäller eller att ansvars- uppgifter har satts ut, torde det inte uppstå några större problem i den praktiska tillämpningen. För definitionen av massmedier saknar det betydelse i vilket syfte ett yttrande sprids till allmänheten. Även massmedier som används för andra syften än rent journalistiska omfattas, såsom reklam, sponsringsmeddelanden och annan marknadsföring, varnings- texter, produktinformation, bipacksedlar till läkemedel etc. För att de ska omfattas av grundlagen krävs dock att de sprids av ett mass- medieföretag, att massmediet omfattas av ett utgivningsbevis eller är försett med ansvarsuppgifter (se 5 §). I vissa fall ger grundlagen stöd för att i vanlig lag reglera t.ex. frågor om marknadsföring (se 13 §). Det är alltid avsikten i det enskilda fallet som är avgörande för bedömningen av om ett medium är avsett att sprida yttranden till Det innebär att även medier som normalt inte betraktas som massmedier, t.ex. tröjor och förpackningar, kan vara det i sär- skilda fall. Om användaren även har andra avsikter med massmediet bör det huvudsakliga syftet anses avgörande. Tidningar, böcker, filmer, radio- och tv-program och webb- platser används så gott som alltid för spridning av yttranden till all- mänheten. I de enstaka fall då t.ex. en bok, en tidning eller en tidskrift är avsedd för annat än spridning till allmänheten är de inte att anse som massmedier. Så kan vara fallet exempelvis om en tidning framställs för enbart de boende i ett hus eller om en bok produceras bara i enstaka exemplar för en familj. Kravet att ett medium ska vara avsett att sprida yttranden till all- mänheten utesluter normalt grundlagsskydd för yttranden som fixeras på mera okonventionella föremål och platser. En nedklott- rad tunnelbanevagn utgör t.ex. med den här definitionen inte ett massmedium eftersom den används för ett annat huvudsakligt syfte än att sprida yttranden till allmänheten. Inte heller omfattas en husvägg som används som underlag för en text eller en målning. Burkar, kartonger och andra liknande anordningar har det huvud- sakliga syftet att förpacka varor och inte att offentliggöra olika med- delanden. De kan därför inte anses avsedda att sprida yttranden till allmänheten och utgör därmed inte massmedier. Det betyder att t.ex. cigarrettpaket och läkemedelsförpackningar inte omfattas av grundlagsskyddet. Det spelar därvid ingen roll att texten på förpack- ningarna är tryckt eller att den rent faktiskt når många personer. Det nu sagda utesluter inte att t.ex. plank, klädesplagg och kartonger ibland kan vara framställda och används med det huvud- sakliga syftet att ge offentlighet åt yttranden. I så fall är de, som framgått, medier som är avsedda att sprida yttranden till allmän- heten och omfattas av massmediebegreppet. För att grundlagen ska vara tillämplig fordras emellertid också att kraven i 5 § om massmedieföretag, utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter är upp- fyllda. Det är sålunda den avsedda användningen som är avgörande. En webbplats som tillhandahålls via internet används vanligtvis för sådan spridning, men om tillgången till webbplatsen begränsas med t.ex. ett inloggningsförfarande är den normalt inte avsedd för all- mänheten. Dock kan det ändå handla om spridning till allmänheten under förutsättning att inloggningen är tillgänglig för en tillräckligt öppen eller vid krets av mottagare (se nedan angående vad som avses med allmänheten). För det fallet att tillgången till en webb- plats begränsas till alla inom en viss organisation, ett s.k. intranät, är tillgången inte öppen och ibland inte heller tillräckligt vid. En sådan webbplats är då inte ett massmedium enligt grundlagen. I vissa fall är det svårt att skilja mellan mediet och själva ytt- randet. Så är fallet då yttrandet och mediet kan framstå som samma sak. En sådan situation kan sägas föreligga i fråga om bl.a. skulpturer och tavlor. En tavla kan sålunda sägas utgöra ett yttrande, men den kan också sägas förmedla det yttrande som konstnären har velat framföra. Frågan är således vilket yttrande som ska bedömas, och detta måste klarläggas i rättstillämpningen innan yttrandet och dess eventuella grundlagstillhörighet avgörs. Skulpturer, tavlor m.m. får ofta antas vara avsedda att sprida yttranden till allmänheten på samma sätt som t.ex. böcker, och de är då också att anse som massmedier med avseende på de yttranden som de förmedlar. Men däremot är de inte medier när det gäller det yttrande som de i sig utgör. Detta kan självfallet ibland innebära en komplikation vid tillämpningen. Ungefär motsvarande gränsdragningssvårigheter – som alltså i grunden handlar om vilket yttrande som ska bedömas – finns ibland med TF och YGL. Mediebegreppet tar inte sikte på hjälpmedel som enbart används för att underlätta direkt kommunikation mellan personer. Exem- pelvis utgör en mikrofon eller megafon som nyttjas för att överföra ett tal under ett möte eller en demonstration inte ett medium i den mening som avses här. Detsamma gäller normalt överföringar till bildskärmar som används under musik- eller idrottsevenemang för att den närvarande publiken bättre ska kunna följa vad som händer. Överföringar till bildskärmar och högtalare av en teaterföreställ- ning eller en konsert utanför teatern respektive konsertlokalen för offentlig visning – ryms däremot under massmediebegreppet. De medier som omfattas av grundlagen ska vara avsedda att sprida yttranden till allmänheten. Med allmänheten menas här en potentiell mottagarkrets som antingen är i princip öppen för alla, eller är sluten men vid i den meningen att den omfattar ett någor- lunda stort antal personer.