sou · H0B334 · 2012-06-05 00:00:00 — I sistnämnda fall måste det även anges om insatserna ska ges i eller utanför vårdinrättning. Däremot är det knappast nödvändigt att det av yttrandet framgår vilken vårdgivare som kommer att ansvara för vården eller behandlingen. Det bör dock finnas uppgift om åtgär- dernas omfattning, dvs. hur länge de ska pågå och vilken intensitet de ska ha. Intensiteten kan beskrivas exempelvis genom angivande av antal behandlings- eller programtillfällen eller månad och hur varje tillfälle ska omfatta. Av yttrandet bör även framgå om sanktionen ska innefatta ett alkohol- eller drogförbud som är mer omfattande än vad som följer av 1 kap. 13 § lagen om villkorligt fängelse och om det ska förordnas en övervakare för den dömde. För det fall att övervakare ska förordnas bör också anges i vilken omfattning och på vilket sätt den tilltalade ska hålla kontakt med övervakaren. Paragrafen reglerar möjligheten att förena villkorligt fängelse med kontraktsvård. Frågan behandlas i avsnitt 9.5.10, 10.4.6 och 11.9. Förutsättningarna för att välja kontraktsvård som tilläggssank- tion regleras i 31 kap. 1 § andra stycket 1 och 10 §. Av 31 kap. 1 § andra stycket 1 följer att det förhållandet att ett villkorligt fängelse- straff kan förenas med kontraktsvård kan utgöra skäl att besluta att fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorliga. Enligt 31 kap. 10 § utgör kontraktsvård särskilt skäl för att besluta om villkorligt fängelse om den tilltalade återfallit i brott i sådan omfattning att villkorligt fängelse annars hade varit uteslutet. Regleringen i första stycket motsvarar i huvudsak den möjlighet att förena en skyddstillsyn med föreskrift om kontraktsvård som har funnits i 30 kap. 9 § andra stycket 3. Till skillnad från vad som gällt ska emellertid inte kontraktsvård förutsätta att missbruket eller det andra förhållande som kräver vård eller be- handling i väsentlig grad har bidragit till att brottet har begåtts, utan det är tillräckligt att detta förhållande har bidragit till att brottet har begåtts. Ändringen är inte avsedd att utgöra någon ändring i för- hållande till vad som har ansetts gälla, utan innebär en an- passning till praxis. En förutsättning för kontraktsvård är att innehållet i vården eller behandlingen i huvudsak motsvarar det utdömda fängelse- straffet i ingripandegrad. Det innebär dels att vården eller behand- lingen ska vara mer ingripande ju längre det villkorliga fängelse- straffet är, dels att innehållet i kontraktsvården ska vara så ingrip- ande att det i vart fall i det närmaste motsvarar ingripandegraden hos ett ovillkorligt fängelsestraff. Villkorligt fängelse med kon- traktsvård innebär således inte någon mer påtaglig privilegiering av den dömde i förhållande till det ovillkorliga fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut, vilket också är anledningen till att det förhållandet att den dömde ska genomgå kontraktsvård kan moti- vera att villkorligt fängelse döms ut trots att fängelsestraffets längd eller den tilltalades tidigare brottslighet är sådan att ett ovillkorligt fängelsestraff annars hade varit oundvikligt. Vården eller behand- lingen måste därmed alltid vara mer ingripande än vad som hade varit tillräckligt för att utgöra innehåll i en sådan vård- eller på- verkanssanktion som regleras i 6 §. Av regleringen i andra och tredje styckena framgår att kontrakts- vård får börja verkställas , utan avvaktan på att domen ska vinna laga kraft mot den dömde, och – som en följd därav – att prövotiden för ett villkorligt fängelsestraff som förenas med kon- traktsvård räknas för domen. Till skillnad från vad som gäller enligt huvudregeln i 1 § inleds alltså verkställigheten av ett villkorligt fängelsestraff som förenats med kontraktsvård i omedel- bar anslutning till det att den dom i vilken påföljden döms ut har Det innebär att prövotiden börjar löpa och att vården eller behandlingen kan inledas även om domen överklagas. Avvikelsen från huvudregeln i 1 § motiveras närmare i avsnitt 9.3.2. Den är motiverad av att personer som döms till kontrakts- vård ofta är i behov av omfattande behandlingsinsatser för att kom- ma ifrån ett kvalificerat missbruk och att de därmed bör inleda vården i direkt anslutning till domen. Det är dock av vikt att den som inte godtar domstolens bedömning utan överklagar domen inte blir skyldig att efterleva domen förrän den har vunnit laga kraft. I bestämmelsen ges därför möjlighet för högre rätt att besluta att kontraktsvården inte får fortsätta verkställas om domen överklagas. Denna möjlighet bör främst utnyttjas i situationer där det är den dömde som har överklagat och där överklagandet omfattar den ut- dömda påföljden. Enligt fjärde stycket får rätten besluta att den som döms till vill- korligt fängelse med kontraktsvård ska vara omhändertagen till dess att han eller hon har överförts till den vårdgivare som anges i behandlingsplanen. Bestämmelsen motsvarar den reglering som har funnits i 28 kap. 6 b §. Möjligheten att besluta om omhändertagande är begränsad till de fall där den dömde är häktad och den planerade vården förutsätter ett boende hos vårdgivaren, t.ex. i ett behandlingshem. I enlighet med vad som uttalades i samband med att möjligheten att omhänderta av den som dömts till kontraktsvård infördes 1992, bör strävan alltid vara att den dömde ska kunna tas emot av vårdgivaren direkt efter domen. Omhändertagande bör ske endast i undantagsfall, t.ex. när det inte är möjligt för vårdgivaren att ta emot den dömde och det dessutom finns en påtaglig risk för att den dömde inte kommer att inställa sig hos vårdgivaren om han eller hon inte blir omhändertagen.3 Beslutet om omhändertagande upphör automatiskt när den dömde tas emot av vårdgivaren. Omhändertagandet får inte pågå längre än . I beslutet om omhändertagande bör domstolen därför anmärka att omhändertagandet upphör när vårdgivaren tar emot den dömde samt ange det definitiva slutdatumet för omhän- dertagandet.4 Om den dömde är omhändertagen när domen överklagas och högre rätt med stöd av andra stycket beslutar att vidare verkställig- 1991/92:109 s. 15. 4Se a. prop. het av det villkorliga fängelsestraffet inte får äga rum, ska beslutet om omhändertagande upphävas.5 Åtgärder vid bristande verkställighet 8–13 §§ Villkorligt fängelse verkställs genom att den dömde dels avstår från fortsatt brottslighet , dels fullgör den tilläggs- sanktion som det villkorliga fängelsestraffet förenats med. Om tilläggssanktionen inte fullgörs brister den dömde i verkställigheten av det villkorliga fängelsestraffet. I 8–13 §§ regleras de åtgärder som kan vidtas vid sådan bristande verkställighet. Åtgärderna är varning, förlängd prövotid, byte av tilläggssanktion och beslut om verk- ställighet i anstalt. Frågan om bristande verkställighet i form av att tilläggssanktionen inte fullgörs behandlas närmare i kapitel 12. Som anges där används konsekvent beteckningen bristande verkställig- het och inte misskötsamhet när den dömde inte fullgör beslutad tilläggssanktion. Paragrafen reglerar förutsättningarna för att meddela den dömde en varning. Frågan behandlas i avsnitt 12.8.3.3 och 12.8.6.4. Av paragrafen framgår att varning kan meddelas den dömde om han eller hon inte fullgör någon av tilläggssanktionerna samhälls- tjänst, övervaknings- och kontrollsanktion, hemarrest, vård- eller påverkanssanktion eller kontraktsvård. Det förhållandet att den dömde inte har betalat dagsböter som utgör tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff kan däremot inte utgöra grund för varning. Frågan om hanteringen av obetalda böter regleras i särskild ordning i bötesverkställighetslagen (1979:189) och i 11 § i detta kapitel. Varning i anledning av bristande verkställighet av en tilläggs- sanktion till villkorligt fängelse ska meddelas av Kriminalvården. Som framgår av våra överväganden i avsnitt 12.8.3.1 bör det förhållandet att den dömde inte fullgör en tilläggssanktion som ett villkorligt fängelsestraff har förenats med i första hand hanteras genom mer informella påpekanden från Kriminalvården, där myn- digheten inskärper vikten av att tilläggssanktionen fullgörs och förtydligar för den dömde att han eller hon annars riskerar att få verkställa det villkorliga fängelsestraffet i anstalt. 5 A. prop. har också möjlighet att vidta justeringar inom ramen för den ut- dömda tilläggssanktionen, t.ex. genom att ändra en samhällstjänst- placering eller att ersätta deltagande i programverksamhet med något annat, i huvudsak lika ingripande, vård- eller behandlingsinriktat inslag. Detta följer redan av det utrymme att utforma verkställig- heten av de olika tilläggssanktionerna som Kriminalvården ges i 3– 7 §§ i detta kapitel och i lagen (20xx:xxx) om villkorligt fängelse. Sådana åtgärder är alltså inte reglerade som reaktioner på bristande verkställighet. Vidare kan Kriminalvården enligt 7 kap. 1 § lagen om villkorligt fängelse i anledning av bristande verkställighet meddela särskilda föreskrifter om kontroll- eller övervakningsåtgärder som behövs för att sanktionen ska fullgöras eller för att Kriminalvården ska kunna utöva nödvändig kontroll eller om ett mer omfattande alko- hol- eller drogförbud än vad som följer av 1 kap. 13 § i den lagen. Först om de åtgärder som Kriminalvården kan vidta inom ramen för verkställigheten inte kan tillgripas, t.ex. för att Kriminalvården inte får kontakt med den dömde, eller om sådana åtgärder inte leder till att tilläggssanktionen blir fullgjord, bör det komma i fråga att meddela en formell varning. Syftet med en varning är att påverka den dömde så att han eller hon fullgör den beslutade tilläggssanktionen. Varning bör därför endast komma i fråga om den dömde aktivt motverkar eller inte i tillräcklig grad medverkar till att tilläggssanktionen kan fullgöras. Om den bristande verkställigheten beror på att den dömde inte har förmåga att fullgöra tilläggssanktionen, kommer en varning knappast att leda till att sanktionen fullgörs. Det finns då inte någon anled- ning att meddela varning. Exempel på en sådan situation är när den som dömts till villkorligt fängelse med samhällstjänst efter domen blir sjuk eller skadar sig på ett sådant sätt att han eller hon inte längre har förmåga att utföra samhällstjänstarbete. En annan situa- tion är när den som dömts till villkorligt fängelse med hemarrest inte längre har tillgång till en bostad där hemarresten kan fullgöras. Varning bör i första hand komma till användning om åsido- sättandet av tilläggssanktionen är av mindre allvarlig karaktär, men ändå inte så ringa att ett mer informellt påpekande från Krimi- nalvårdens sida kan anses tillräckligt eller om sådana påpekanden redan har gjorts utan att det har lett till resultat. Exempel på sådana situationer kan vara om den dömde vid fler än ett tillfälle har kommit för sent till den arbetsplats där han eller hon ska utföra samhällstjänst, till möten med övervakare eller till möten inom ramen för påverkansprogram eller annan vård eller behandling. Varning bör också kunna vara en tillräcklig åtgärd om den dömde vid något enstaka tillfälle har varit påverkad av alkohol eller narkotika vid fullgörandet av tilläggssanktionen (t.ex. på den arbetsplats där samhällstjänst utförs eller vid kontakt med övervakare inom ramen för en övervaknings- och kontrollsanktion) eller om han eller hon vid fler än ett tillfälle har uteblivit från t.ex. samhällstjänstarbete, programverksamhet eller möte med övervakare. Kriminalvården bör som utgångspunkt bara meddela varning . Om den dömde inte efterkommer varningen återstår att vidta åtgärder enligt 9–10 §§. Det bör dock inte vara uteslutet att på nytt meddela varning, om den dömde har efterkommit den första varningen men på nytt brustit i verkställigheten på ett inte alltför all- varligt sätt. Om den dömde helt motsätter sig att fullgöra tilläggssanktionen – manifesterat muntligen eller endast genom att inte på något sätt medverka till ett fullgörande – finns det knappast anledning att meddela varning, då det i sådana situationer inte kan antas att en varning skulle leda till att den dömde fullgör sanktionen. Paragrafen reglerar förutsättningarna för att besluta om förlängd prövotid, att byta ut tilläggssanktionen mot en annan sanktion och att ändra en kontraktsvårdsplan. Frågorna behandlas i avsnitt 12.8.3 och 12.8.6 I första stycket anges att de åtgärder som anges i paragrafen får beslutas i de fall som avses i 8 §. Det innebär att paragrafen inte är tillämplig om den dömde inte har betalat dagsböter som utgör tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff. Frågan om hante- ringen av obetalda böter regleras i särskild ordning i bötesverk- ställighetslagen (1979:189) och i 11 § i detta kapitel. Vidare framgår av första stycket att förlängning av prövotiden, byte av tilläggssanktion och ändring av kontraktsvårdsplan endast får beslutas om den dömde redan har meddelats en varning eller om det kan antas att han eller hon inte kommer att fullgöra tilläggs- sanktionen även om varning meddelas. För det fall den dömde inte fullgör en annan tilläggssanktion än böter, ska således Kriminal- vården i första hand reagera genom att meddela en varning. Som anförts i kommentaren till 8 § finns det dock sällan skäl att med- dela varning om orsaken till den bristande verkställigheten är att den dömde inte har förmåga att fullgöra tilläggssanktionen. dana fall kan åtgärder enligt denna paragraf komma i fråga utan att varning först har meddelats. Beslut enligt denna paragraf meddelas av övervakningsnämnd. Ärendet initieras normalt vid nämnden av Kriminalvården, men det finns inget som hindrar att övervakningsnämnden självmant tar upp en fråga om bristande verkställighet till prövning. Av 37 kap. 11 § framgår att övervakningsnämndens beslut får överklagas till tings- rätten i den ort där övervakningsnämnden är belägen. Av den para- grafen följer också att Kriminalvården har rätt att överklaga nämn- dens beslut för det fall beslutet kan anses gå Kriminalvården emot. Enligt första stycket 1 kan prövotiden för det villkorliga fängelse- straffet förlängas till högst . En förlängd prövotid innebär att den tid inom vilken tilläggssanktionen ska vara genomförd sträcks ut, vilket ibland kan öka förutsättningarna för att den dömde fak- tiskt fullgör sanktionen. Förlängning av prövotiden bör kunna kom- ma i fråga om den dömde motsätter sig tilläggssanktionen, eller i vart fall inte i tillräcklig utsträckning medverkar till att den kan fullgöras, men det kan antas att han eller hon kan motiveras att fullgöra sanktionen om prövotiden förlängs. Vidare bör beslut om förlängd prövotid kunna meddelas om den dömde inledningsvis obstruerat mot sanktionen men därefter påbörjat verkställigheten, och den inledande obstruktionen lett till att sanktionen inte kom- mer att kunna fullgöras om inte prövotiden förlängs. För att inskärpa betydelsen av att prövotiden förlängs i situationer av de nu angivna slagen kan övervakningsnämnden, i enlighet med vad som föreskrivs i tredje stycket, kombinera beslutet om förlängning med ett beslut om varning. Förlängd prövotid bör också kunna beslutas om den dömde är beredd att medverka till den tilläggssanktion som det villkorliga fängelsestraffet förenats med, men inte har förmåga att fullgöra sanktionen inom ramen för den ursprungliga prövotiden. Så kan t.ex. vara fallet om den dömde på grund av tillfällig arbetsoförmåga inte kan fullgöra beslutad samhällstjänst inom prövotiden. En annan sådan situation kan vara om den som dömts till villkorligt fängelse med hemarrest inte har tillgång till en bostad i vilken hemarresten kan fullgöras men kommer att få en sådan . Då den bristande verkställigheten av det villkorliga fängelsestraffet i en sådan situation inte beror på trots eller ovilja från den dömdes sida, måste dock särskilt beaktas att förlängningen av prövotiden innebär att den tid inom vilken domstolen kan göra förordnanden avseende det villkorliga fängelsestraffet i anledning av återfall i brott blir Prövotiden bör därför inte förlängas mer än vad som behövs för att den dömde ska kunna fullgöra tilläggssanktionen. I situa- tioner av det nu nämnda slaget bör det inte bli aktuellt att kombi- nera beslutet om förlängd prövotid med varning. Det bör inte komma i fråga att förlänga prövotiden för att den dömde inte har hunnit eller inte kan antas hinna fullgöra tilläggs- sanktionen inom prövotiden, om detta inte alls beror på omstän- digheter kring den dömdes person eller som han eller hon själv kunnat styra över. Förlängning av prövotiden bör alltså inte till- gripas i situationer där Kriminalvården inte har lyckats hitta en samhällstjänstplacering eller där ett planerat påverkansprogram (av skäl som inte den dömde kunnat påverka) inte har påbörjats i sådan tid att den dömde har kunnat slutföra programmet . Som angetts ovan får förlängd prövotid även betydelse för han- teringen av återfall i brott. Ett återfall före utgången av prövotiden för det villkorliga fängelsestraffet ska enligt 31 kap. 8 § alltid föranleda en skärpt reaktion för den nya brottsligheten. Det gäller även om återfallet skett under en prövotid som förlängts med stöd av denna paragraf. Det innebär bl.a. att möjligheterna att enligt 34 kap. 7 § besluta att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt som reaktion på återfall gäller även om återfallet skett under en förlängd prövotid. I första stycket 2 regleras förutsättningarna för att byta ut tilläggs- sanktionen mot en annan tilläggssanktion. Ett byte av tilläggssanktion bör tillgripas i situationer där den dömde inte har förmåga eller vilja att fullgöra den ursprungliga sanktionen och möjligheten till fullgörande inte kan antas öka genom att prövotiden förlängs. Byte ska ske till en annan sanktion än den som ursprungligen beslutats, vilket innebär att övervak- ningsnämnden inte kan undanröja en sanktion (t.ex. en vård- eller påverkanssanktion) och ersätta den med en ny sanktion av samma slag (dvs. en ny vård- eller påverkanssanktion). För det fall att den ursprungligen beslutade sanktionen kan antas bli fullgjord genom att det vidtas sådana justeringar av innehållet som inte innebär att det blir fråga om en ny tilläggssanktion ankommer det på Krimi- nalvården att genomföra sådana förändringar (med undantag för kontraktsvård, se kommentaren till punkten 3 nedan). Detta följer redan av Kriminalvårdens uppgift att se till att tilläggssanktionen blir verkställd. Om Kriminalvården initierar ett ärende om byte av tilläggssanktion vid övervakningsnämnden och nämnden finner att förutsättningarna för byte av sanktion inte är uppfyllda eftersom sanktionen kan fullgöras om dess innehåll förändras, får nämnden således lämna ärendet utan åtgärd och i stället göra Kriminalvården uppmärksammad på att innehållet i sanktionen bör förändras. Som anförts ovan kan övervakningsnämnden inte byta ut obe- talda dagsböter mot någon annan sanktion. Det finns dock inget som hindrar att nämnden byter ut en annan tilläggssanktion till dags- böter. I första stycket 3 anges att övervakningsnämnden får ändra inne- hållet i en plan för kontraktsvård. Beslut om ändring av kontrakts- vårdsplanen kan komma i fråga t.ex. om det under verkställigheten uppkommer omständigheter som innebär att den ursprungliga planen bör revideras. Det kan vara omständigheter som är hänförliga till den dömde och dennes vårdbehov eller till vårdgivaren och dennes förutsättningar att erbjuda vården eller behandlingen. Ett exempel av sistnämnda slag kan vara att den vårdgivare som angetts i den ursprungliga kontraktsvårdsplanen kan erbjuda den tänkta vården, men samma eller liknande vård tillhandahålls av en annan vårdgivare. Regleringen i första stycket utesluter inte att övervaknings- nämnden vid samma prövning både byter tilläggssanktion eller ändrar kontraktsvårdsplanen och förlänger prövotiden för det vill- korliga fängelsestraffet. Vid byte av tilläggssanktion enligt första stycket 2 ska den tilläggssanktion som träder i stället för den ursprungliga enligt vad som föreskrivs i andra stycket i första hand ersättas med en sank- tion av motsvarande ingripandegrad. Först om det inte är möjligt att förena det villkorliga fängelsestraffet med en tilläggssanktion som är i huvudsak lika ingripande, får byte ske till en mer in- gripande sanktion. Byte till en mer ingripande sanktion innebär en repressionsökning och bör därför endast komma i fråga om det alternativ som annars återstår är en talan om att fängelsestraffet ska verkställas i anstalt enligt 10 §. Byte till en mindre ingripande tilläggssanktion än den som ursprungligen beslutats bör endast komma i fråga om den dömde har fullgjort delar av den ursprung- liga tilläggssanktionen eller om en mycket stor del av prövotiden för det villkorliga fängelsestraffet har förflutit, se nedan. Vad som kan anses utgöra en tilläggssanktion av motsvarande ingripandegrad som den ursprungligen beslutade får avgöras efter omständigheterna i det enskilda fallet. I enlighet med vad som an- förs i avsnitt 9.5.3 ska dock dagsböter alltid anses utgöra en mindre ingripande tilläggssanktion än samhällstjänst eller en övervaknings- och kontrollsanktion, medan hemarrest alltid ska anses mer ingrip- ande än samhällstjänst eller en övervaknings- och kontrollsanktion. Kontraktsvård får endast användas som tilläggssanktion i situa- tioner där det annars hade dömts ut ett ovillkorligt fängelsestraff och får därmed anses vara mer ingripande än samtliga övriga tilläggs- sanktioner. Tilläggssanktionerna samhällstjänst samt övervaknings- och kontrollsanktion ska i enlighet med vad som anförs i avsnitt 9.5.7 och 11.6 kunna användas vid villkorliga fängelsestraff som är lika långa och i likartade återfallssituationer. De bör därmed anses vara lika ingripande, på det sätt att exempelvis sam- hällstjänst (som enligt vad som angetts i kommentaren till 3 § ska kunna utgöra tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff ) är lika ingripande som övervaknings- och kontrollsanktion (som enligt vad som angetts i kommentaren till 4 § också ska kunna utgöra tilläggssanktion till ett villkorligt fängelsestraff ). När det gäller byte mellan en vård- eller påverkanssanktion och en annan tilläggssanktion får bedöm- ningen av vad som är en lika ingripande sanktion avgöras med ut- gångspunkt från det villkorliga fängelsestraffets längd och den dömdes eventuella tidigare brottslighet. Om den dömde inte heller fullgör den nya sanktion som över- vakningsnämnden beslutat, bör det i första hand prövas om det finns förutsättningar att på nytt byta ut tilläggssanktionen. torde det t.ex. kunna komma i fråga att byta ut den nya tilläggs- sanktionen mot en mer ingripande sanktion, om tilläggssanktionen vid det första tillfället byttes ut mot en sanktion av motsvarande ingripandegrad. Möjligheten att byta ut tilläggssanktionen bör vara beroende av orsaken till att sanktionen inte full- gjorts. Om det är uppenbart att den dömde i och för sig medverkar till att fullgöra sanktionen men saknar förmåga att utföra den, bör det finnas större utrymme för upprepade byten. Om den bristande verkställigheten beror på trots eller ovilja från den dömdes sida bör däremot utrymmet för att på nytt byta tilläggssanktion vara litet. Vid byte av tilläggssanktion ska övervakningsnämnden i skälig utsträckning ta hänsyn till vad den dömde har undergått till följd av den ursprungligen beslutade sanktionen. Det innebär att nämnden vid bestämmandet av den nya sanktionen ska göra en avräkning för vad den dömde har fullgjort av den tidigare sanktionen. Om den ursprungliga tilläggssanktionen är samhällstjänst och den dömde har fullgjort en del av samhällstjänsttimmarna när sanktionen byts ut, ska således endast den del som inte fullgjorts bytas ut mot någon annan sanktion. På motsvarande sätt ska hänsyn tas till vad den dömde redan har fullgjort av en tidigare beslutad övervaknings- och kontrollsanktion, vård- eller påverkanssanktion eller hemarrest.