sou · H0B346 · 2012-06-19 00:00:00 — Flera gruvföretag hade då i samband med miljötillståndsprövningar gjort åtaganden att i tillämpliga delar följa RIDAS. På motsvarande sätt som anordnar SveMin årliga kurser inriktade mot dammsäkerhet för gruvdammar, med ingenjörer verksamma inom gruvindustrin och hos konsultföretag som huvud- saklig målgrupp, men välkomnar även representanter för myndig- heter, etc. Efterfrågan på nya vattenbyggnadsingenjörer avtog och , eftersom det fanns en överkapacitet av erfarna ingenjörer från utbyggnadsepoken. Detta fick till följd att högskolornas verksamhet inom vattenbyggnadsområdet successivt försvagades. har kraftigt ökad efterfrågan på ingenjörskompetens inom området uppkommit som följd av en allmän ambitionshöjning och pågående utveckling av damm- säkerhetsarbetet liksom förnyelse av vattenkraftanläggningar. Vidare har svensk gruvindustri varit under stark tillväxt med omfattande ny- och tillbyggnad av gruvdammar och därmed ett växande kompetensbehov. har många av ingenjörerna som var verksamma under utbyggnadsepoken gått i pension. Sammantaget har detta lett fram till kapacitetsbrist inom kompetensområdet vattenbyggnad och vattenkraft. 14 GruvRIDAS – Gruvindustrins riktlinjer för dammsäkerhet. SveMin (2007, reviderad 2010). Dammar och dammsäkerhet i vuxit fram om att det finns behov av särskilda satsningar för att långsiktigt säkerställa tillgången på ingenjörskompetens. I detta syfte bildades Svenskt Vattenkraftcentrum, SVC, som är en gemensam satsning på utbildning och forskning inom vattenkraft och dammbyggnad av Kraft- och gruvindustri, och samt fyra högskolor. 2.6.12Riksrevisionen och Klimat- och sårbarhetsutredningen rekommenderar översyn av de statliga insatserna för dammsäkerhet genomförde –2007 en granskning av de statliga insatserna för dammsäkerhet. I rapport15 som överlämnades till regeringen föreslogs bland annat att regeringen skulle ta initiativ till en översyn av de statliga insatserna för dammsäkerhet. Klimat- och sårbarhetsutredningen instämde i sitt slut- betänkande16 i förslag om översyn. I samma slut- betänkande lämnades också fyra förslag till uppdrag till att hantera i samverkan med berörda intressenter om klimatförändring och dammsäkerhet. 2.6.13Klimatfrågans betydelse för dammsäkerhet analyseras 2008 bildade , , och SveMin flöden för dammar i ett klimatperspektiv. Kommitténs uppdrag var att leda ett program för att fortlöpande analysera och värdera klimatfrågans betydelse för dammsäkerheten med avseende på flödesdimensionering och ta initiativ till att erforderliga studier kommer till stånd. Uppdraget omfattade bl.a. de frågor rörande klimatets påverkan på dimen- sionerande flöden och dammsäkerhet som fått i uppdrag av regeringen att följa och analysera i samarbete med kraftbranschen, gruvindustrin och . Kommittén skulle vidare utarbeta en vägledning för hur klimatförändring bör beaktas vid 15Säkerheten vid vattenkraftdammar. 16Sverige inför klimatförändringarna – hot och möjligheter. Slutbetänkande av klimat- och sårbarhetsutredningen, SOU 2007:60. SOU 2012:46 Dammar och dammsäkerhet i flödesdimensionering av dammar. Kommittén rapporterade upp- draget 201117, se vidare i avsnitt 5.2.5. 2.6.14Svenska kraftnäts översyn av de statliga insatserna för dammsäkerhet Efter uppdrag i regleringsbrev lämnade rapporten av de statliga insatserna för dammsäkerhet18 till regeringen. ansåg att dammsäkerheten behöver utvecklas och att nuvarande system för dammsäkerhet inte mot- svarar de krav på säkerhet som samhället måste ställa. ansåg vidare att stärkta statliga insatser främst motiveras av förekomsten av dammar som i händelse av dammbrott, förutom fara för många människors liv och hälsa, skulle kunna förorsaka allvarliga störningar i samhällsviktiga verksamheter. För dessa anläggningar är det särskilt angeläget att samhället har sakkunnig insyn i och kontroll av säkerheten. Enligt är tillsynen av dammsäkerheten svag och det saknas styrande principer och mer utförliga regler för dammsäkerhetsarbetet. Vidare saknas ett tydliggörande av vad dammägarnas egenkontrollansvar egentligen ska innebära. bedömde att tillgången på dammsäkerhets- kompetens i landet är begränsande för utvecklingen av säkerheten och för uppbyggnaden av beredskap avseende dammbrott. Det är angeläget med fortsatta insatser i minst nuvarande omfattning för att främja och stödja kunskapsutvecklingen och kompetens- försörjningen. För att främja dammsäkerheten och stimulera utvecklingstakten föreslog att ett särskilt regelverk skulle införas som förtydligar innebörd för dammsäkerhetsområdet. Detta är särskilt angeläget med hänsyn till de dammar där ett dammbrott skulle kunna leda till mycket stora konsekvenser. lämnade regeringen översynsrapporten på remiss till berörda myndigheter och branschorganisationer. Remissvaren gav i stort sett stöd till Svenska kraftnäts beskrivning av damm- säkerhetssituationen i landet. De flesta remissinstanser ställde sig 17Dammsäkerhet och klimatförändringar, Slutrapport från flöden för dammanläggningar i ett klimatförändringsperspektiv, , , , (2011). 18Översyn av de statliga insatserna för dammsäkerhet, Rapport till regeringen, , (2010). Dammar och dammsäkerhet i positiva till de rekommendationer som gav i rapporten men flera ansåg att vissa rekommendationer borde ana- lyseras ytterligare. Baserat på de synpunkter som framkom om statens insatser för dammsäkerheten i både och Svenska kraftnäts översynsrapport tillsatte staten denna utredning. 3Miljöbalken – förtydliganden avseende dammsäkerhet 3.1Regler om dammar och dammsäkerhet Det finns som redan nämnts inte någon särskild lag om damm- säkerhet i . I stället är flera olika författningar tillämpliga på dammsäkerhetsområdet. (1998:808) (MB) innehåller bestämmelser om tillståndsprövning av dammar samt annan regle- ring om hur verksamheten vid dammarna ska bedrivas. För gruv- dammar finns en särskild reglering om bl.a. säkerhet i förordningen (2008:722) om utvinningsavfall. I sammanhanget kommer utredningen även mycket kort redogöra för de delar av (2010:900) (PBL) som berör dammars säkerhet. Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor (LSO) innehåller bestämmelser som reglerar hur räddningstjänsten och beredskapen ska vara organiserad och planerad för att möjliggöra effektiva rädd- ningsinsatser, se kapitel 12. Därutöver finns bestämmelser i elbered- skapslagen (1997:288) om åtgärder för beredskap i elförsörjningen samt säkerhetsskyddslagen (1996:627) och skyddslagen (2010:305) om åtgärder för säkerhetsskydd, skydd mot sabotage, terrorism och spioneri, se kapitel 13. Den huvudsakliga regleringen kring dammar och den verksam- het som bedrivs i anslutning till dammen finns i MB. Utredningen inleder därför med en redogörelse för MB för att sedan i kom- mande kapitel redogöra för övrig relevant lagstiftning. Efter ett omfattande och långvarigt lagstiftningsarbete som inled- des trädde MB i kraft . Den centrala miljörättsliga lagstiftningen hade då samlats i ett regelverk som – förtydliganden avseende dammsäkerhet ersatte sexton mer eller mindre utpräglade miljölagar, bl.a. miljö- skyddslagen (1969:387), hälsoskyddslagen (1982:1080) och vat- tenlagen (1983:291). Vissa delar av den redan omfångsrika vatten- lagen infogades inte i MB då de enligt förarbetena inte ansågs ha anknytning till de centrala miljöfrågorna. Vattenrättsligt specifika regler sammanfördes i stället i den nya lagen (1998:812) med sär- skilda bestämmelser om vattenverksamhet (LSV) där frågor om t.ex. rådighet över vatten, vattenrättsliga samfälligheter och avgifter regleras. I detta sammanhang kan det erinras om att vattenrättsliga regler inarbetades i MB under ett ganska sent skede av arbetet med en samlad miljölagstiftning (se bl.a. prop. 1997/98:45 del 1 s. 364 ff). Vattenlagens regler fördes sålunda in i sitt nya sammanhang i MB utan någon mera genomgripande bearbetning. Den mest synbara förändringen var att vattenlagens term vattenföretag byttes till vattenverksamhet i MB utan betydelse för den sakliga innebörden. Efter en översiktlig genomgång av MB:s centrala samt all- mängiltiga och övergripande bestämmelser i balkens första avdel- ning återkommer utredningen till regler om vattenverksamhet med särskilt intresse för frågan om dammsäkerhet. Det ska sägas att regler om specifika institut, t.ex. miljökonsekvensbeskrivningar, inte bedömt behöva tas upp här. Innan utredningen redogör för de rättsliga regleringar som berör dammsäkerhet behöver vissa begrepp klargöras. I betänkan- det används bl.a. begreppet dammägare och verksamhetsutövare synonymt. Med dessa begrepp avses den som äger eller annars är underhållsskyldig enligt 11 kap. 17 § MB. Likaså används begrep- pen dammbrott och dammhaveri synonymt med varandra i texten. Se mer om dessa begrepp och vad som avses i avsnitt 8.1. MB:s mål och hur det ska nås anges med mycket allmänt hållna formuleringar i 1 kap. 1 §. Samtliga bestämmelser i ska tilläm- pas på ett sådant sätt att balkens mål och syfte bäst tillgodoses. Det innebär att även de regler i MB som är av relevans för dammsäker- heten ska tolkas i ljuset av denna portalparagraf. – förtydliganden avseende dammsäkerhet 2 kap. MB innehåller bl.a. allmänna hänsynsregler som anger de grundläggande materiella miljökraven och talar om vad som krävs i sak för att skydda miljön. Reglerna omfattar både verksamheter och åtgärder som på något sätt inverkar på de intressen som anges i målregeln. Åtgärder som är av försumbar betydelse i det enskilda fallet omfattas inte av de allmänna hänsynsreglerna. Vad som rent allmänt är verksamhet eller åtgärd definieras inte i balken, men som senare ska redovisas definieras exempelvis vattenverksamhet. Åtgärd bör emellertid vara något som inträffar momentant. Till skillnad från begreppet åtgärd är en verksamhet något som bedrivs mer varaktigt, antingen kontinuerligt eller återkommande.1 Med verksamhet avses både näringsverksamhet och sådan verksamhet som inte bedrivs yrkesmässigt. Reglerna är allmänt hållna och ska beaktas vid all tillämpning av balken. Tillsynsåtgärder kan vidtas med stöd direkt av hänsynsreg- lerna. Vad en verksamhetsutövare behöver vidta för åtgärder eller kunna om sin verksamhet får avgöras i varje enskilt fall efter vad som är rimligt i förhållande till nytta och kostnad. Kapitlet inleds med en s.k. bevisbörderegel som gäller vid frågor om tillåtlighet, tillstånd, godkännande och dispens. Bevisbörde- regeln gäller även vid tillsyn. En verksamhetsutövare ska alltså kunna visa för tillsynsmyndigheten att den verksamhet som bedrivs eller den åtgärd som vidtas inte medför effekter eller på annat sätt motverkar mål. Man brukar här prata om omvänd bevisbörda. De egentliga hänsynsreglerna inleds med kunskapskravet i 2 kap. 2 §. I fråga om dammar bör kravet på kunskap vara lika oav- sett om det är en större eller mindre ägare. Det är dammens effekt på omgivningen som avgör. Kunskapskravet är allmänt hållet men konkretiseras genom bestämmelsen om verksamhetsutövarens egenkontroll i 26 kap. 19 §. Av den bestämmelsen följer att en verksamhetsutövare ska fortlöpande planera och kontrollera sin verksamhet för att motverka eller förebygga olägenheter för män- niskors hälsa eller miljön. Detta ska uppnås genom att verksam- hetsutövaren genomför egna undersökningar eller på annat sätt håller sig underrättad om verksamhetens eller åtgärdens påverkan. Likaså kan tillsynsmyndigheten förelägga verksamhetsutövaren om att utreda vissa frågor och begära in uppgifter. 1 Michaneck, Den svenska miljörätten, 2:a uppl., s. 115. – förtydliganden avseende dammsäkerhet också motivera att ett företag som sysslar med påtagligt miljöfarlig verksamhet åläggs att fortlöpande hålla sig med viss kompetens2. fann i avgörandet MÖD 2011:45 att en till- synsmyndighet kunde förelägga en verksamhetsutövare att tillse att undersökningar utförs av en oberoende ackrediterad provtagare. i fråga hade anfört att föreläggandet var moti- verat i de fall verksamhetsutövaren inte har tillräcklig kompetens för att utföra utredningarna eller att det finns risk för att någon vars trovärdighet kan ifrågasättas utför utredningen. Kunskapskra- vet kan däremot inte läggas till grund för ett föreläggande om att verksamhetsutövaren ska inkomma med konkreta förslag på åtgär- der, jfr MÖD 2004:23. MB:s grundläggande hänsynsregel brukar kallas försiktighets- principen och regleras i 2 kap. 3 §. Förenklat uttryckt ska de för- siktighetsmått vidtas som behövs för att undvika olägenhet eller skada för människors hälsa eller miljön. Vilka försiktighetsmått som ska vidtas får avgöras i varje enskilt fall. I förarbetena till MB exemplifieras ett antal försiktighetsmått. För vattenanläggningar anges att bl.a. att dammar ska byggas så att de uppfyller säkerhets- krav.3 Samma paragraf innehåller även ett stadgande om att bästa möj- liga teknik ska användas vid yrkesmässig verksamhet. Vad som är bästa möjliga teknik utgör grund för prövningen av frågan om skyddsåtgärder och försiktighetsmått enligt försiktighetsprincipen. Till de allmänna hänsynsreglerna hör hushållnings- och krets- loppsprincipen samt regler i 2 kap. 6 § om vilka krav som ska ställas på lokaliseringen av en verksamhet eller åtgärd som tar i anspråk mark– eller vattenområde. De krav som hänsynsreglerna skapar ska genomgå en rimlig- hetsavvägning enligt skälighetsregeln i 2 kap. 7 §. Proportionen mellan den nytta för människors hälsa och miljön som skyddsåt- gärden eller försiktighetsmåttet medför får inte vara orimlig med hänsyn till de kostnader som åtgärderna föranleder. Som framgår av lagtexten är det verksamhetens utövare, eller den som vill vidta en åtgärd, som ska visa att ett krav på skyddsåtgärd eller andra försik- tighetsmått i det enskilda fallet är orimligt. Slutligen finns i 2 kap. 9 § en särskild s.k. stoppregel. Med stöd av den kan sådana verksamheter eller åtgärder förbjudas som riske- 2Bengtsson m.fl., (. 2011, Zeteo) kommentaren 2 kap. 2 §. 1997/98:45 del 2, s. 18. – förtydliganden avseende dammsäkerhet rar att föranleda skada eller olägenhet av väsentlig betydelse för människors hälsa eller miljön. Regler om vattenverksamhet finns i 11 kap. MB, LSV samt i för- ordningen (1998:1388) om vattenverksamhet. Definitionen av vattenverksamhet framgår av 11 kap. 2 § MB och innebär t.ex. att uppförande av dammbyggnader, vägbankar, bropelare, kabeldragning liksom ändring, lagning och utrivning av sådana anläggningar utgör sådan verksamhet. En anläggning som kommit till genom en vattenverksamhet utgör en vattenanläggning enligt 11 kap. 3 § MB. Enligt samma paragraf ingår i begreppet vattenanläggningen även manöveranordningar till anläggningen. Manöveranordningarna behöver inte befinna sig på den plats där det fysiska ingreppet i vattenförhållandena sker för att anses ingå i vattenanläggningen. Med vattenområde avses enligt 11 kap. 4 § MB ett område som täcks av vatten vid högsta, förutsebara vattenstånd. Det avser ytvattenområden, såsom sjöar, vattendrag, diken och kärr, liksom vissa konstgjorda vattensamlingar, bl.a. regleringsmagasin och bevattningsdammar. Punkten 4 i 11 kap. 2 § MB avser markavvattning. Hit räknas sänkning och urtappning av ett vattenområde. Detta gäller inte bara sjöar utan även andra vattenområden. Reglering, liksom fördjup- ning, utvidgning och rätning av ett vattendrag för att skydda mot översvämning, är också att hänföra till markavvattning. Anläggande av och liknande anläggningar i eller invid ett vattenområde till skydd mot vattnet (invallning) är också att hänföra till markav- vattning.4 4 m.fl., (. 2011, Zeteo) kommentaren 11 kap. 2 §. – förtydliganden avseende dammsäkerhet För att utgöra en markavvattning i MB:s mening ska syftet med åtgärden vara att varaktigt öka markens lämplighet för något visst ändamål, såsom odling, bebyggelse eller torvtäkt. Det är effekten av markavvattningen som ska vara varaktig. Av varaktighetskravet följer vidare att en invallning i samband med en tillfällig översväm- ning inte är markavvattning. Kravet på varaktighet är dock uppfyllt när invallningen avses bli kvar för att skydda även mot framtida översvämningar.5 Vattenreglering är enligt 11 kap. 5 § MB en ändring av vatten- föringen i ett vattendrag till förmån för annan vattenverksamhet. En sådan annan vattenverksamhet kan vara bortledning (avledning) av vattnet för ett kraftutnyttjande (jfr avsnitt 2.2.2). Vattenreglering kan delas in i tre typer, nämligen flerårsregle- ring, årsreglering och korttidsreglering. Med en flerårsreglering avser man att spara vatten i ett magasin under ett vattenrikt år för att ta ut det under senare, vattenfattiga år. Årsreglering innebär att vatten hålls inne i magasinet under vattenrika delar av – framför allt i samband med vårfloden – för att avtappas senare under samma regleringsår, när vattenföringen är otillräcklig. Kort- tidsreglering sker genom att vatten sparas på sådana tider av veckan eller dygnet – huvudsakligen söndags- och helgdygn resp. – då kraftverkens belastning är minst för att utnyttjas när kraftbe- hovet är större och kraften således har ett högre värde.6 Av 11 kap. 9 § MB följer att som huvudregel krävs tillstånd för vattenverksamhet. Tillstånd söks enligt 11 kap. 9 b § hos mark- och miljödomstolen med undantag för tillstånd till markavvattning för vilket tillstånd söks hos med vissa i paragrafen angivna undantag. I stället för tillståndsplikt gäller anmälningsplikt enligt 11 kap. 9 a § för vissa verksamheter som finns angivna i 19 § i förordningen (1998:1388) om vattenverksamhet. Anmälan ska ges in till läns- 5Bengtsson m.fl., (. 2011, Zeteo) kommentaren 11 kap. 2 §. 6Bengtsson m.fl., (. 2011, Zeteo) kommentaren 11 kap. 5 §. – förtydliganden avseende dammsäkerhet styrelsen i dess egenskap av tillsynsmyndighet. Även om det inte krävs tillstånd kan den som vill bedriva vattenverksamhet ändå ansöka om tillstånd för verksamheten. Likaså kan tillsynsmyndig- heten förelägga verksamhetsutövaren att ansöka om tillstånd om det behövs med hänsyn till verksamhetens påverkan på miljön eller enskilda intressen, se 23 § första stycket 2b och andra stycket för- ordningen om vattenverksamhet. Möjligheten att förelägga om tillståndsplikt gäller i detta sammanhang endast anmälningspliktig verksamhet, se dock avsnitt 3.6.3 om föreläggande med stöd av 26 kap. 9 § MB. Till skillnad från miljöfarlig verksamhet behövs enligt 11 kap. 12 § inte tillstånd eller anmälan om det är uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen skadas genom vattenverksam- hetens inverkan på vattenförhållandena. Det är verksamhetsutöva- ren som har bevisbördan för att förutsättningarna i paragrafen är uppfyllda och beviskravet är strängt. Kravet på att förhållandet ska vara uppenbart innebär att till- stånds- eller anmälningsplikten omfattar i princip all slags verk- samhet av någon betydelse. För dammar är kravet på tillstånd undantagslöst.7 Enligt 11 kap. 17 § MB är den som äger en vattenanläggning skyl- dig att underhålla den så att det inte uppkommer skada för all- männa eller enskilda intressen genom ändringar i vattenförhållan- dena. Underhållsskyldigheten gäller vattenanläggningar, oavsett om tillstånd till dem har lämnats eller inte. Kraven på skötsel och underhåll varierar med hänsyn till vattenverksamhetens och anlägg- ningens art och omfattning. Störst krav bör enligt MB:s förarbeten ställas på dammar. Även relativt små kraftverks- och reglerings- dammar kan orsaka svåra skador om de brister.8 Underhålls- skyldigheten gäller så länge anläggningen finns kvar. Underhållsansvaret innebär att ägaren är skyldig inte bara att utföra löpande reparationer utan även att bygga om en anläggning som har tjänat ut. Sådana delar av anläggningen som saknar bety- delse för någon annan än ägaren behöver däremot inte behållas. Redan vid anläggningens tillkomst är ägaren skyldig att se till att 1997/98:45 del 2, s. 135. 1997/98:45 del 2, s. 139. – förtydliganden avseende dammsäkerhet det inte uppkommer någon fara för skada på motstående intressen genom ett felaktigt utförande eller användning av bristfälligt material. Även om anläggningen inte vidare ska användas får den inte lämnas i ett sådant skick att det är risk för att den orsakar skada.9 Om vattenanläggningen med stöd av en särskild rättighet utförts på någon annans mark och äganderätten till anläggningen övergått till markägaren till följd av att rättigheten upphört, kvar- står ändå underhållsskyldigheten för den som en gång var rättig- hetshavare. Vilka anläggningar som en underhållsansvarig kan tänkas svara för har belysts i ett avgörande från , MÖD 2007:45. En dammägare ansågs underhållsansvarig för vägbana och räcken på en bro trots att dessa ingick i en gemensamhetsanlägg- ning som förvaltades av en samfällighetsförening. Dammägaren hade i samband med tillståndsprövningen ålagts såsom kompen- sationsåtgärd att uppföra en bro över en älv för att vinterväg och färja inte kunde användas till följd av vattenreglering. Dessa delar hörde därför enligt domstolen till anläggningen och omfattades därmed av dammägarens underhållsansvar. Utredningen kommer att återkomma till bestämmelsens till- lämpning i fråga om dammsäkerhet i avsnitt 3.7.2. En dammägare eller den som annars är underhållsskyldig enligt 11 kap. 17 § MB kan ansöka hos mark- och miljödomstolen om utrivning av dammen med stöd av 11 kap. 19 § MB. Dammägaren kanske inte längre har användning av dammen och vill inte längre ha underhållsansvaret för densamma. För utrivningen gäller mål- och hänsynsreglerna i 1 och 2 kap. MB. T.ex. ska försiktighetsmått vidtas för att skador och olägen- heter förebyggs vid själva utrivningen och för framtiden. Dom- stolen ska när den lämnar tillstånd även meddela villkor om bl.a. återställningsåtgärder. Enligt paragrafens ordalydelse ska tillstånd till utrivning alltid lämnas om inte ett förordnande om överflyttning av underhålls- skyldigheten meddelas enligt 11 kap. 20 § MB. paragraf innehåller bestämmelser om möjlighet för ägaren av en fastighet som skulle skadas av utrivningen att genom förordnande av dom- stol ta över underhållsansvaret för en vattenanläggning som ägaren eller annan underhållsskyldig vill riva ut. Till skydd för allmänna intressen får ett sådant förordnande också meddelas för staten, en 9 m.fl., (. 2011, Zeteo) kommentaren 11 kap. 17 §. – förtydliganden avseende dammsäkerhet kommun eller ett vattenförbund. har emeller- tid i ett visst fall, MÖD 2008:46, ansett att rätten till utrivning inte är ovillkorlig. 3.3.3Dammägarens ansvar vid dammhaveri Enligt 11 kap. 18 § MB ska den som är skyldig att underhålla en dammanläggning för vattenreglering ersätta skada som orsakas av att anläggningen inte ger avsett skydd mot utströmmande vatten (dammhaveri). Det gäller även om varken den underhållsskyldige eller någon som den underhållsskyldige svarar för har vållat skadan. Det föreligger således ett strikt skadeersättningsansvar. Bakgrun- den till regeln har kort berörts i avsnitt 2.6.8. Skadeståndsskyldigheten omfattar endast dammanläggningar för vattenreglering, varvid kraftverksdammar för strömkraftdrift kan omfattas. Sådana dammar som annars avser att skydda mot vatten, t.ex. i händelse av översvämning, eller tidigare satts upp för att underlätta flottning faller däremot inte under bestämmelsen.10 Även gruvdammar faller utanför bestämmelsen. Det innebär att ägaren av dessa anläggningar har ett ansvar obe- roende av eget vållande. Skadorna vid ett dammhaveri samt kostna- derna för att åtgärda dem kan bli omfattande. Ansvaret såsom det är reglerat i MB är inte begränsat till något belopp. Ansvaret förutsätter att dammen inte ger ett avsett skydd mot utströmmande vatten, dammhaveri. Ett dammhaveri föreligger både om dammen hastigt havererar och om den ero- deras och skador uppkommer nedströms. Även när dammen på grund av felmanövrering inte skyddar på avsett sätt föreligger ett dammhaveri i bestämmelsens mening. Dammhaveri föreligger där- emot inte när dammen fullgör sin funktion men vattnet ändå strömmar över den och orsakar skada.