sou · H0B352 · 2012-08-24 00:00:00 — Kravet på att det ska vara flerbostadshusenhet eller lokalhusenhet är således uppfyllt för en fastighet där bostadsdelen är taxerad som flerbostadshusenhet och lokaldelen som lokalhusenhet. Då en inskränkning av tillämpningsområdet för ombildnings- lagen bör undvikas anser utredningen att begreppet hyreshusenhet därmed bör ersättas av dessa två begrepp, flerbostadshusenhet eller lokalhusenhet, också i ombildningslagen. Därigenom upprätthålls möjligheten att förvärva både bostads- och lokaldelen av det som kallas hyreshusenhet. Utredningen har föreslagit att s.k. statarlängor vid fastighets- taxeringen inte längre ska indelas som småhus utan som flerbostads- hus (se avsnitt 3.2.2). Antalet enheter som berörs har av utred- ningen uppskattats till omkring 150 stycken. Förslaget innebär en smärre utvidgning av tillämpningsområdet för förevarande lag efter- som sådana längor med tillhörande tomtmark i stället för att ingå i lantbruksenheter kommer att bilda flerbostadshusenheter och därmed kan omfattas av rätten till förvärv för ombildning till bostadsrätt eller kooperativ hyresrätt. 3.6.2.9Lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter Se vidare avsnitt 3.4.2 och 3.4.3.4. 3.6.2.10Lagen (1985:658) om arrendatorers rätt att förvärva arrendestället Utredningens förslag: 2 § lagen (1985:658) om arrendatorers rätt att förvärva arrendestället ändras genom att kravet på att bostadshuset har åsatts taxeringsvärde tas bort. Av lagens 2 § framgår att om en arrendator har intresse av att utöva sin förvärvsrätt, får han anmäla detta till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighetsregistrets inskrivningsdel. Vid bostads- arrende får en intresseanmälan göras endast om det på arrendestället finns ett sådant bostadshus som avses i 10 kap. 1 § jordabalken och Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen huset har åsatts taxeringsvärde. Till anmälan ska fogas arrendeavtalet i original eller bestyrkt kopia. Avser anmälan ett bostadsarrende, ska till anmälan dessutom fogas bevis om att bostadshuset åsatts taxeringsvärde. (jfr bet. 1984/85:LU35, s. 17 f. och prop. 1995/96:43). Kopplingen till taxeringsvärdet fördes in av för att få en överensstämmelse med villkoren för besittningsskydd enligt dåva- rande lydelse av 10 kap. 4 § jordabalken. Villkoren för besittnings- skydd ändrades genom prop. 1995/96:43 på så sätt att kravet på taxeringsvärde togs bort. Någon följdändring gjordes emellertid inte i lagen om arrendatorers rätt att förvärva arrendestället. Följden blev att det numera finns arrenden som kan få besittningsskydd men där arrendatorn inte kan göra intresseanmälan om att förvärva arrendestället enligt denna lag. Utredningen anser att det vore mest lämpligt att ta bort mot- svarande krav på taxeringsvärde även i lagen om arrendatorers rätt att förvärva arrendestället. För det fall avvecklingsförslaget genom- förs och taxeringsvärdena för bostäder tas bort, kan möjligheten att göra en intresseanmälan helt komma att upphöra om inte en sådan ändring sker. Borttagandet av kravet kan emellertid medföra en risk för förvärv av arrendeställen där detta inte borde ske, t.ex. skulle rätten till förvärv komma att omfatta många fritidshus av enkelt slag vilka inte omfattas av lagen . Utredningen anser emellertid att det faktum att likhet åter uppnås vad gäller kraven för besittnings- skydd i jordabalken ändå motiverar ändringen i lagen. Utredningen föreslår därför att 2 § lagen om arrendatorers rätt att förvärva arrendestället ändras genom att kravet på att bostadshuset har åsatts taxeringsvärde tas bort. Utredningen bedömer att en alternativ lösning som kan över- vägas är att koppla intresseanmälan om att förvärva arrendestället till fastighetens storlek. För det fall bostadshuset har en boarea som uppgår eller däröver anses det enligt förslaget i 6 kap. 2 § FTL vara ett småhus som ska utgöra en egen värderings- enhet. Ett sådant storlekskrav skulle emellertid kunna motverka att mindre fritidshus omfattas av rätten till förvärv. Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen 3.6.2.11 Lagen (1994:448) om pantbrevsregister Utredningens bedömning: Något behov av ändring av lagen (1994:448) om pantbrevsregister finns inte. infördes i samband med införandet av datapant- brev (se prop. 1993/94:197). Enligt 3 § får registret bl.a. användas som underlag för underrättelser till pantbrevshavare om taxerings- värden och andra vid fastighetstaxering fastställda uppgifter. Då taxeringsvärde även fortsättningsvis kommer att fastställas för många fastigheter gör utredningen bedömningen att bestämmelsen i 3 § i allt väsentligt kan kvarstå oförändrad. Då uppgifter om nor- meringstal inte kommer att vara fastighetsspecifika ser utredningen inte något behov av att dessa uppgifter registreras i pant- brevsregistret. Underrättelser till pantbrevshavare avseende uppgifter om nytaxering till följd av storleksförändringar kan ske i enlighet med lagens nuvarande bestämmelse (3 § 3 b)) vilken avser andra vid fastighetstaxering fastställda uppgifter. Således finner utred- ningen inget behov av ändring av den aktuella lagen. 3.6.2.12 Stiftelselagen (1994:1220) Utredningens bedömning: Något behov av ändring av stiftelse- lagen (1994:1220) finns inte. Stiftelser som inte är bokföringsskyldiga enligt bokföringslagen ska föra räkenskaper, 3 kap. 2 § stiftelselagen (1994:1220). Räkenskaper- na ska avslutas med en sammanställning för varje räkenskapsår. Av sammanställningen ska framgå tillgångar och skulder vid räkenskaps- årets början och slut samt inkomster och utgifter under räkenskaps- året. I sammanställningen ska även anges värdet av stiftelsens till- gångar vid räkenskapsårets slut. Enligt 3 kap. 3 § stiftelselagen ska i den årliga sammanställningen varje tillgång tas upp till ett värde som motsvarar vad tillgången kan anses betinga vid en försäljning under normala förhållanden. Fastigheter och byggnader som är lös egen- dom tas dock upp till taxeringsvärdet om sådant finns. Med hänsyn till att andra fastigheter än bostäder och lantbruks- enheter, t.ex. industrifastigheter, enligt förslaget även fortsättnings- vis löpande kommer att bli föremål för fastighetstaxering och få Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen taxeringsvärden fastställda är lagens hänvisning till taxeringsvärdet fortfarande relevant. Lagen säger vidare endast att fastigheter och byggnader ska tas upp till taxeringsvärdet om ett sådant värde finns. Utredningen gör bedömningen att lagen därmed redan tar hänsyn till de fall då fastigheter undantas från värdering eller av andra skäl inte åsätts något taxeringsvärde. Det finns därför inte något behov av förändringar i stiftelselagen för att anpassa den till utredningens avvecklingsförslag. 3.6.2.13 Lagen (1998:527) om det statliga personadressregistret Utredningens förslag: Lagen (1998:527) om det statliga person- adressregistret (SPAR) ändras genom att 4 § första stycket 12 avseende uppgift om taxeringsvärde för småhusenhet tas bort. Det statliga personadressregistret (SPAR) får innehålla uppgifter om personer som är folkbokförda i landet och personer som har till- delats personnummer enligt 18 b § folkbokföringslagen (1991:481). SPAR får även innehålla uppgifter om personer som har tilldelats samordningsnummer, om det inte råder osäkerhet om personernas identitet. Enligt lagens 4 § får bl.a. uppgift om taxeringsvärde för småhus- enhet anges. Då småhusenheter enligt avvecklingsförslaget ska undan- tas från värdering enligt 7 kap. 16 § första stycket 1 fastighetstaxe- ringslagen (1979:1152) kommer taxeringsvärde inte att fastställas för denna egendom. Då SPAR endast anger vilka uppgifter som får anges, gör utredningen bedömningen att uppgift om taxeringsvärde för småhusenhet inte är av sådan vikt att den måste ersättas med ett annat värde för fastigheten, såsom särskilt uppskattningsvärde. Ut- redningen föreslår därför att lagen anpassas till förslaget genom att 4 § första stycket 12 avseende uppgift om taxeringsvärde för små- husenhet tas bort. Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen 3.6.2.14 Bokföringslagen (1999:1078) Utredningens bedömning: Något behov av ändring av bok- föringslagen (1999:1078) finns inte. Bedömningen av om en juridisk person eller stiftelse är bokförings- skyldig baseras bl.a. på värdet av dess tillgångar. Avseende bokföring föreskrivs i 2 kap. 4 § bokföringslagen (1999:1078) att när värdet på tillgångarna bestäms, ska varje tillgång tas upp till ett värde som mot- svarar vad tillgången kan betinga vid en försäljning vid normala förhållanden. Fastigheter och byggnader som är lös egendom tas dock upp till taxeringsvärdet, om ett sådant värde finns. Med hänsyn till att andra fastigheter än bostäder och lantbruks- enheter, t.ex. industrifastigheter, enligt förslaget även fortsättnings- vis löpande kommer att bli föremål för fastighetstaxering och få taxeringsvärden fastställda är lagens hänvisning till taxeringsvärdet fortfarande relevant. Lagen säger vidare endast att fastigheter och byggnader ska tas upp till taxeringsvärdet om ett sådant värde finns. Utredningen gör bedömningen att lagen därmed redan tar hänsyn till de fall då fastigheter undantas från värdering eller av andra skäl inte åsätts något taxeringsvärde. Det finns därför inte något behov av förändringar i bokföringslagen för att anpassa den till utred- ningens avvecklingsförslag. Ett borttagande av taxeringsvärdena för bostäder skulle emeller- tid i förlängningen kunna få följder på bokförings- och redovisnings- området som är svåra att överblicka. Det är bl.a. viktigt att förändringarna i fastighetstaxeringen inte leder till att antalet bok- föringsskyldiga utökas i onödan. 3.6.2.15 Inkomstskattelagen (1999:1229) I inkomstskattelagen (1999:1229) (IL) aktualiseras huvudsakligen två olika potentiella behov av ändringar. Det är dels ändringar på grund av att hyreshusenheterna ersätts av de nya taxeringsenhets- typerna flerbostadshusenhet och lokalhusenhet, dels ändringar till följd av att det för vissa typer av fastigheter inte längre kommer att fastställas taxeringsvärden. Det förstnämnda ändringsbehovet inne- bär egentligen bara en anpassning av den nya terminologin. Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen hitta en lämplig lösning för avsaknaden av taxeringsvärden krävs mer ingående överväganden. Taxeringsvärden är avsedda att spegla av ett marknads- värde. Det kan därför tyckas vara en nära till hands liggande lösning att ersätta hänvisningarna till taxeringsvärdet med hänvisningar till marknadsvärdet som ju således ska motsvara av taxe- ringsvärdet. Det finns redan en specifik definition av marknadsvär- det i 61 kap. 2 § IL, som handlar om värdering av inkomster i annat än pengar. Där definieras marknadsvärde som det pris som den skattskyldige skulle ha fått betala på orten om han själv skaffat sig motsvarande varor, tjänster eller förmåner mot kontant betalning. På andra ställen i lagen används däremot begreppet utan att det kan åsyfta denna definition, dvs. det används i en mer allmän mening – jfr t.ex. 26 kap. 8 § IL. Ett alternativ till att använda taxeringsvärde vore att i stället använda särskilt uppskattningsvärde. Det skulle emellertid innebära att berörda fastighetsägare skulle behöva särskilt ansöka om att få särskilda uppskattningsvärden fastställda för fastigheter som i det nya systemet till skillnad från saknar taxeringsvärden. Man skulle kunna tänka sig att i stället ange att det ska vara fråga om värden som beräknas med hjälp av normeringstal. Det skulle då vara upp till den enskilde fastighetsägaren att avgöra om han vill begära att få ett särskilt uppskattningsvärde eller om han vill utföra en beräkning på egen hand med hjälp av normeringstal. torde värden som beräknats med normeringstal ut- göra en något grövre schablon än ett taxeringsvärde som beräknats enligt dagens regler. Vid en samlad bedömning framstår det som lämpligast att, i möjli- gaste mån, ersätta termen taxeringsvärde med termen marknadsvärde. Detta värde kan vara beräknat med utgångspunkt i ett taxerings- värde (för sådana fastigheter som även fortsättningsvis har taxerings- värden), som ju alltjämt ska utgöra av ett marknads- värde, eller ett intyg av värderingsman. Det kan också utgöras av ett särskilt uppskattningsvärde eller annars vara beräknat med hjälp av normeringstal eller på något annat sätt. För egendom som omsatts i närtid skulle i ett enskilt fall köpeskilling kunna aktualiseras som ett mått på marknadsvärdet. Tillämpningen blir inte så likformig som med dagens system med taxeringsvärden. Som anförts i avsnitt 3.6.2 måste det dock anses omöjligt att upprätthålla ett i alla delar helt oförändrat läge efter Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen en sådan omfattande omläggning som ett avskaffande av fastighets- taxeringen av bostäder och lantbruk innebär. Utgångspunkten när begreppet taxeringsvärde ersätts i inkomst- skattelagen bör således vara att ersätta det med begreppet mark- nadsvärde. I det följande redogörs för de olika ändringar som enligt utred- ningens mening behöver göras i lagen. Utredningen prövar därvid denna metods lämplighet för varje område där taxeringsvärdet be- höver ersättas. Utredningens bedömning: Begreppet hyreshusenhet i inkomst- skattelagen behöver inte bytas ut mot begreppen flerbostads- husenhet och lokalhusenhet. Definitionen av taxeringsvärde behöver inte slopas eller ändras. Utredningens förslag: Begreppen flerbostadshusenhet och lokal- husenhet läggs till i 2 kap. 1 och 15 §§ IL. Definitionen av be- greppet hyreshusenhet i 2 kap. 15 § IL justeras så att det framgår att det är fråga om en företeelse enligt fastighetstaxeringslagen i dess lydelse före . 2 kap. 1 § IL innehåller en katalog med termer, uttryck och begrepp som används i lagen uppräknade i bokstavsordning. Till varje term, uttryck eller begrepp finns en hänvisning till andra ställen i in- komstskattelagen som innehåller en definition eller förklaring, såväl i 2 kap. som i andra kapitel. I 2 kap. 15 § IL definieras flera termer genom hänvisningar till fastighetstaxeringslagen, bl.a. taxeringsvärde och hyreshusenhet. Med hyreshusenhet avses en enhet av det slag som avses i fastighets- taxeringslagen. Med taxeringsvärde avses det värde som fastställs enligt fastighetstaxeringslagen. Termen hyreshusenhet kommer i och med den avskaffade fastig- hetstaxeringen av bostäder att ersättas av flerbostadshusenhet och lokalhusenhet. Den enda användningen av hyreshusenhet för närva- rande i inkomstskattelagen är emellertid 33 kap. 13 § och 57 kap. 30 § – se avsnittet Alternativreglerna för fastighetsvärdering nedan. De aktuella paragraferna använder sig av historiska taxeringsvärden för enheter som vid den tid som taxeringsvärdena avser var indelade på Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen visst sätt, bl.a. som hyreshusenheter. Hyreshusenhet och taxerings- värde bör därför fortsatt användas i dessa paragrafer. Mot den nu anförda bakgrunden föreslår utredningen inget av- skaffande av definitionerna av hyreshusenhet och taxeringsvärde i 2 kap. 15 § IL. Definitionen av hyreshusenhet bör dock justeras så att det framgår att det är fråga om en företeelse enligt fastighets- taxeringslagen i dess lydelse före . Även om användningen av begreppet hyreshusenhet inte kräver att begreppet ändras till att avse flerbostadshusenhet och/eller lokal- husenhet och dessa senare begrepp inte av den anledningen kom- mer att komma till användning i inkomstskattelagen finns det ändå skäl att införa definitioner av de nya taxeringsenhetstyperna i lagen. Skälet till detta är att utredningen föreslår en ny bestämmelse om gemensam kapitalvinstberäkning vid avyttring av flerbostadshus- enhet och lokalhusenhet som ingår i samma registerfastighet – se nedan under rubriken vid avyttring av fastighet. Utredningens förslag: Ordet familjer i 2 kap. 8 § IL ersätts med hushåll. 2 kap. 9 § andra stycket IL upphävs. Den s.k. slotts- regeln i 2 kap. 9 § tredje stycket IL ändras genom att kravet på en storlek på , där med storlek avses detsamma som i den upphävda 8 kap. 3 § FTL, ändras till ett krav på boarea. I 2 kap. 8 § IL återfinns huvudregeln för vad som är en privat- bostad. Av 2 kap. 8 § första stycket IL framgår att som privatbostad räknas bl.a. ett småhus som till övervägande del används eller är avsett att användas av ägaren eller någon närstående till honom för permanent boende eller som fritidsbostad. Ett småhus som är in- rättat till bostad åt två familjer räknas som privatbostad om det till väsentlig del används eller är avsett att användas av ägaren eller någon närstående till honom för permanent boende eller som fritidsbostad. Anledningen till det jämfört med övervägande del mildare kvali- fikationskravet väsentlig del för tvåfamiljshus är att undanröja gränsdragningsproblem när ett sådant hus har två lika stora lägen- heter (prop. 1990/91:54, s. 192). Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen Utredningen har beträffande fastighetstaxeringslagens definition av småhus föreslagit att familjer ska ersättas av det neutralare be- greppet hushåll (se avsnitt 3.2.2). Som en konsekvens av den änd- ringen behöver motsvarande ändring göras i 2 kap. 8 § första stycket IL. I 2 kap. 9 § IL finns några undantag från huvudregeln i 2 kap. 8 § om vad som räknas som privatbostäder. I 2 kap. 9 § andra stycket anges att ett sådant småhus på en lantbruksenhet som är inrättat till bostad åt fler än två familjer inte räknas som privatbostad. Bestäm- melsen syftar på så kallade statarlängor. Utredningens föreslagna definition av småhus innebär att statarlängor inte längre ska indelas som småhus. 2 kap. 9 § andra stycket IL blir därigenom obsolet och behöver därför upphävas. Av 2 kap. 9 § tredje stycket IL framgår att om ägaren begär det så räknas ett småhus på en lantbruksenhet inte som privatbostad, om småhuset har en storlek om och nybyggnads- år . Med storlek avses detsamma som i 8 kap. 3 § FTL, som bl.a. reglerar värdefaktorn storlek för småhus. Storleken bestäms i det sammanhanget med hänsyn till ytan av småhusets boutrym- men och biutrymmen. har utfärdat närmare föreskrifter om värdefaktorn storlek – se föreskrifter om värde- ringen av småhusenheter vid 2012 och senare års fastighetstaxeringar (SKVFS 2011:4). Storleken ska enligt föreskrifterna beräknas som boutrymmen med tillägg motsvarande av sådana biutrym- men som kan nås inifrån småhuset genom dörr eller liknande. Tillägget får uppgå till högst . Den aktuella bestämmelsen i inkomstskattelagen kallas ibland slottsregeln. Den syftar till att underlätta bevarande av kulturhisto- riskt intressanta mangårdsbyggnader. Om huset inte räknas som privatbostad följer det av 2 kap. 14 § IL att det ska utgöra närings- fastighet. Härigenom blir det bl.a. möjligt att löpande dra av repara- tionsutgifter, vilket inte är möjligt beträffande privatbostadsfastig- heter. Vid slopandet av fastighetstaxeringen av bostäder och lantbruk avskaffas värdefaktorerna för småhus. För småhus kommer enligt den nya 8 kap. 1 § FTL storleken att bestämmas som en särskild egen- skap och utgöras av boarean. Det innebär att de biutrymmen som beaktas i värdefaktorn storlek inte längre kommer att beaktas inom ramen för fastighetstaxeringen. Det finns inte någon för samt- liga småhus gemensam given relation mellan storleken på boutrym- men och storleken på biutrymmen. För att bibehålla gällande rätts- Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen läge skulle definitionen av storlek i 2 kap. 9 § tredje stycket IL även fortsättningsvis behöva knyta an till fastighetstaxeringslagens nu- varande definition av storlek. Det enklaste sättet att åstadkomma detta vore att göra ett tillägg av innebörden att hänvisningen till 8 kap. 3 § FTL avser lagen i dess lydelse före , dvs. hänvisningen skulle ske till den upphävda paragrafen. Som framgår av beskrivningen kan högst bi- utrymmen ingå i nuvarande definition av storlek. Slottsregelns nu- varande kvadratmetergräns på kan därför ändras till en gräns på boarea utan risk för att hus som omfattas av regeln faller utanför. En sådan lösning skulle vara betydligt enklare än att bibehålla en koppling till en upphävd definition i FTL. Ändringen skulle i och för sig kunna med- föra att hus som inte omfattas av nuvarande regel skulle komma att omfattas av den nya regeln. Det torde dock i sådant fall röra sig om ett mycket begränsat antal hus. Utredningen föreslår därför att kravet på storlek i slottsregeln ändras till ett krav på minst 380 kvadrat- meter boarea. Utredningens förslag: När anskaffningsvärdet för skog beräk- nas i samband med skogsavdrag ska, vid den proportionering som 21 kap. 12 § IL föreskriver, marknadsvärde användas i stället för taxeringsvärde. Ändringen gäller fastigheter som förvärvats eller . För fastigheter förvärvade dessför- innan gäller bestämmelsen i sin äldre lydelse. I inkomstskattelagen finns regler om s.k. skogsavdrag som gäller både enskilda näringsidkare och juridiska personer. Skogsavdrag beräknas bl.a. med utgångspunkt i skogens anskaffningsvärde. Det beräknas i sin tur, i vanligen förekommande fall, genom att ersätt- ningen för den del av fastigheten som avser skogsmarken relateras till den del som taxeringsvärdet för denna mark utgör av hela taxe- ringsvärdet vid förvärvet. Om begreppet taxeringsvärde utmönstras är det således nödvändigt att i reglerna om skogsavdrag ersätta be- greppet med något annat. En grundläggande tanke bakom skogsbeskattningen är att en skogsägare endast ska beskattas för avverkningar som innebär att Avveckling av bostads- och lantbrukstaxeringen skogsägaren tillgodogör sig avkastningen på skogen, medan den del av avverkningen som utgör ett kapitaluttag inte ska beskattas. En förutsättning för att den effekten ska uppnås är, eftersom ersätt- ningen för den avyttrade skogen i sin helhet ska tas upp som intäkt i inkomstslaget näringsverksamhet, att skogsägaren får ett avdrag som motsvarar värdet av kapitaluttaget. Det är detta som skogs- avdraget syftar till. Äldre bestämmelser om skogsavdrag innebar att uppdelningen mellan skattepliktig avkastning och skattefria kapitaluttag i princip gjordes på det sättet att den skattskyldige från intäkter på grund av avverkningar, m.m. fick avdrag för den del av skogens ingångsvärde som kunde anses ha tagits i anspråk genom avverkningen. För att ett sådant avdrag skulle kunna ges krävdes att skogens värde eller volym efter avverkningarna understeg skogens ingångsvärde eller skogens ingående virkesförråd. Reglerna förutsatte således att man kunde beräkna skogens värde eller volym inte bara då fastigheten förvärvades utan också vid olika tillfällen under den fortsatta innehavstiden. Förutom att sådana beräkningar kunde vara mycket dyrbara att utföra gav de erfarenhetsmässigt mycket osäkra resultat. Mot den bakgrunden gjordes en översyn av reglerna. Syftet var att ta fram nya regler som skulle vara enkla att förstå och att tillämpa. De skulle också vara konstruerade så att tidskrävande och dyrbara utredningar om till exempel tillväxtens storlek under olika perioder kunde undvaras. Översynen resulterade i att schabloniserade regler om skogsavdrag infördes och kom att tillämpas års taxering (prop. 1978/79:204). Enligt 21 kap. 4 § första stycket IL, som gäller vid beskattning i inkomstslaget näringsverksamhet, får avdrag göras på grund av av- yttring av skog (skogsavdrag) på en fastighet i som är taxerad som lantbruksenhet och är en kapitaltillgång. De årliga avdragen baseras på en avdragsgrundande skogsintäkt och beräknas som en i lagstiftningen närmare angiven andel av denna. En förutsättning för att skogsavdrag ska få göras är, enligt huvudregeln, att det uppgår till . Förutom begränsningar på årsbasis finns en övre gräns för hur stort belopp de sammanlagda avdragen får uppgå till fastigheten innehas. Detta avdragsutrymme uppgår för enskilda näringsidkare till av skogens anskaffningsvärde och för juridiska personer till av anskaffningsvärdet.