sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — Vi har därför funnit anledning att överväga om Kriminalvården ska ges en sådan rätt. Åklagare ska inte i övrigt hantera ärenden om bristande verkställighet av tilläggssanktioner i anstalt De förslag som vi har lämnat innebär att beslut om åtgärder i anledning av bristande verkställighet av tilläggssanktioner till vill- korligt fängelse, med undantag för beslut om verkställighet i anstalt, ska meddelas av Kriminalvården eller av övervakningsnämnd. Sådana ärenden ska enligt vårt förslag inte till någon del hanteras av åklag- are. Det innebär att åklagare inte kommer att ha någon insyn i verkställigheten före det att det uppstår en fråga om att ett vill- korligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt. Om talan om verk- ställighet i anstalt ska föras av åklagare kommer denne därmed – på samma sätt som enligt nuvarande reglering – att vara beroende av att Kriminalvården lämnar information om att den dömde har brustit i verkställigheten, på vilket sätt detta skett och vilka åtgärder som vidtagits i anledning av den bristande verkställigheten. Enligt vår bedömning skulle det, både av resursmässiga och tids- mässiga skäl, vara en fördel om talan om verkställighet i anstalt i stället kan föras direkt av Kriminalvården, som är den myndighet som har tillgång till information om hur verkställigheten av det vill- korliga fängelsestraffet har fortskridit. Det finns inget formellt hinder mot att Kriminalvården utgör den dömdes motpart i mål om verkställighet i anstalt På samma sätt som när det gäller frågan om Kriminalvården bör vara part vid övervakningsnämnden i ärenden om åtgärder i anled- ning av bristande verkställighet av tilläggssanktioner till villkorligt fängelse, se avsnitt 12.8.8.4 ovan, kan det ifrågasättas om det är lämpligt att Kriminalvården utgör den dömdes motpart i mål om verkställighet i anstalt av ett villkorligt fängelsestraff. Det kan hävdas att Kriminalvården skulle få dubbla roller gentemot den dömde, dels rollen som stöd och hjälp under verkställigheten, dels en mycket tydlig kontrollerande och övervakande roll. Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna Som anförts i avsnitt 12.8.8.4 gör vi dock bedömningen att Kriminalvårdens kontrollerande roll kommer att förstärkas och för- tydligas i det påföljdssystem med villkorligt fängelse som vi före- slår, och det alldeles oavsett vilken roll Kriminalvården får i ären- den om åtgärder i anledning av bristande verkställighet av tilläggs- sanktionen. Ur den dömdes synvinkel kommer Kriminalvården med all sannolikhet att ses som motpart i sådana ärenden även om åklagaren skulle föra talan om verkställighet i anstalt efter anmälan från övervakningsnämnden, eftersom det är Kriminalvården som ini- tierar ärendet vid nämnden. Vi kan därmed inte se att det skulle finnas något formellt hinder mot att Kriminalvården blir den dömdes motpart i mål om verkställighet i anstalt. Snarare kan Kriminal- vården vara tydligare gentemot den dömde om vad som krävs under verkställigheten, om det är myndigheten själv som har instrumenten för att reagera mot bristande verkställighet. En annan invändning mot en ordning där Kriminalvården ska väcka talan om verkställighet i anstalt, är att det finns risk för dubbla processer om Kriminalvården ges rätt att överklaga över- vakningsnämndens beslut i ärenden om bristande verkställighet. Vad som särskilt kan ge upphov till sådana farhågor är att dom- stolen, i enlighet med vad vi har föreslagit i avsnitt 12.8.6.9, ska kunna besluta om förlängd prövotid eller byte av tilläggssanktion om den bedömer att förutsättningarna för verkställighet i anstalt inte är uppfyllda. Det kan därmed förekomma att en fråga om för- längd prövotid eller byte av tilläggssanktion blir föremål för dom- stolsprövning som det förs talan om att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i anstalt. Detta problem torde dock kunna uppstå även om talan om verkställighet i anstalt ska föras av åklagare, då det inte finns något som hindrar att ett beslut om förlängd prövotid eller byte av tilläggs- sanktion överklagas av den enskilde som övervaknings- nämnden i ett nytt ärende lämnar framställning till åklagare om att denne ska väcka talan om att fängelsestraffet ska verkställas i an- stalt. Därtill kommer att vi i avsnitt 12.8.6.8 har föreslagit att mål om verkställighet i anstalt enligt huvudregeln ska prövas av tings- rätten i den ort där den övervakningsnämnd som har att pröva andra frågor i anledning av bristande verkställighet av det villkor- Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna liga fängelsestraffet är belägen. I den mån parallella processer upp- står ska de således handläggas av samma domstol, och det bör där- med genom gemensam handläggning av ärendena finnas förutsätt- ningar att undvika motstridiga beslut. En annan tänkbar invändning är att det förhållandet att dom- stolen ska kunna besluta om sådana åtgärder som det i första hand ankommer på övervakningsnämnden att besluta om kan få till följd att Kriminalvården avstår från att vända sig till övervaknings- nämnden och i stället riktar sig direkt till domstolen med begäran om verkställighet i anstalt. Enligt vår bedömning bör dock inte risken för en sådan effekt överdrivas. Det ankommer på Kriminal- vården att se till att ärenden om bristande verkställighet i första hand prövas av övervakningsnämnden samt att talan om verkställig- het i anstalt endast väcks i de fall då det inte anses tillräckligt med en sådan mindre ingripande åtgärd som nämnden kan besluta om. Det förhållandet att Kriminalvården ges rätt att överklaga övervak- ningsnämndens beslut för det fall att nämnden inte anser att det finns skäl att vidta någon åtgärd eller beslutar om en mindre ingrip- ande åtgärd än vad Kriminalvården har föreslagit, innebär också att en minskad risk för att Kriminalvården ska vända sig direkt till domstolen i ärenden där det är tillräckligt med en mindre ingrip- ande åtgärd. En situation då det enligt vår bedömning däremot skulle kunna uppstå problem är när åklagare väcker nytt åtal mot en person sam- tidigt som det pågår ett mål om att ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt eller tvärtom. I sådana fall bör åtalet för den nya brottsligheten och målet om att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i anstalt lämpligen prövas vid samma domstol. Enligt nuvarande reglering i 19 kap. 1 § första stycket RB är laga domstol i brottmål i första hand rätten i den ort där brottet för- övades. Åtal får dock enligt tredje stycket i samma paragraf också tas upp av den rätt där den misstänkte har att svara i tvistemål i allmänhet eller av rätten i den ort där den misstänkte mer varaktigt uppehåller sig, om rätten med hänsyn till utredningen samt kost- nader och andra omständigheter finner det lämpligt. Mål om verkställighet i anstalt ska, i enlighet med vad vi föreslår i avsnitt 12.8.6.8, enligt huvudregeln tas upp vid rätten i den ort där den övervakningsnämnd är belägen som har att pröva andra frågor om åtgärder i anledning av bristande verkställighet av villkorligt fängelse. I de allra flesta fall torde det vara rätten i den ort där den Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna misstänkte mer varaktigt uppehåller sig. Genom tillämpning av reg- leringen i 19 kap. 1 § tredje stycket RB torde åklagaren därmed i många fall ha möjlighet att väcka åtal för ny brottslighet vid den tingsrätt som redan handlägger ett mål om verkställighet i anstalt. Om åklagaren har väckt åtal mot den dömde för ny brottslighet när Kriminalvården ska väcka talan om verkställighet i anstalt av ett villkorligt fängelsestraff, ska enligt vad vi föreslår i avsnitt 12.8.6.8 målet om verkställighet i anstalt kunna tas upp av den domstol där det nya brottmålet är anhängigt. I ett system där talan om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt ska väckas av Kriminalvården, är dock en förut- sättning för att ett sådant mål och åtal för ny brottslighet ska an- hängiggöras vid samma domstol att Kriminalvården känner till att åtal har väckts för ny brottslighet respektive att Åklagarmyndig- heten känner till att det finns ett pågående mål om verkställighet i anstalt av ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff. Uppgift om att åtal har väckts för brott finns i det av Riks- polisstyrelsen förda misstankeregistret, se 2 § första stycket 4 för- ordningen (1999:1135) om misstankeregister. Av 2 § första stycket lagen (1998:621) om misstankeregister framgår att registret ska föras för att underlätta tillgången till sådana uppgifter om skälig misstanke om brott som behövs i verksamhet hos -polismyndigheter, , och för att samordna förundersökningar mot en person och för att förebygga, upptäcka och utreda brott, -åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal samt -hos polismyndigheter och andra myndigheter vid sådan lämplig- hetsprövning, tillståndsprövning eller annan prövning som anges i författning. Enligt 5 § lagen om misstankeregister ska uppgifter ur registret lämnas ut om det begärs av polismyndighet, , Tull- verket, , eller allmän dom- stol för verksamhet som avses i 2 § första stycket och om det be- gärs av myndighet i övrigt i den utsträckning som regeringen för vissa slag av ärenden föreskriver det eller för ett särskilt fall ger tillstånd till det. Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna Särskilda föreskrifter om rätt till uppgifter ur registret finns i 3 och 4 §§ förordningen om misstankeregister. I 3 § finns bestäm- melser om rätt för statsråd, åklagarmyndighet, polismyndighet, , länsstyrelse, Transportstyrelsen, , , passmyndighet utom riket, migra- tionsdomstol eller Migrationsöverdomstolen att få ut uppgifter. Därutöver har enligt 4 § vissa myndigheter rätt att få uppgifter om brott för vilket åtal väckts. Enligt 4 § 2 har Kriminalvården rätt att få ut sådana uppgifter i fråga om den som myndigheten avser att anställa eller anlita som bl.a. övervakare, förtroendeman eller per- sonutredare. Kriminalvården har vidare enligt 4 § 3 rätt att få ut uppgifter om brott för vilket åtal väckts när uppgiften behövs för prövning av en fråga enligt fängelselagen (2010:610), häkteslagen (2010:611), lagen (1994.451) om intensivövervakning med elek- tronisk kontroll eller lagen (1991:2041) om särskild personutred- ning i brottmål, m.m. Slutligen har Kriminalvården enligt 4 § 4 rätt att få ut sådana uppgifter i ärenden om övervakning, i fråga om den som ärendet gäller. Av 6 § framgår att Kriminalvården får ha direkt- åtkomst till de uppgifter i misstankeregistret som man har rätt att få ut. Regleringen i 3 och 4 § förordningen om misstankeregister ger därmed inte Kriminalvården rätt att få ut uppgifter om att åtal har väckts om uppgifterna behövs för att avgöra vid vilken tingsrätt ett mål om verkställighet i anstalt bör anhängiggöras. En sådan rätt skulle, tillsammans med bestämmelsen i 6 § om direktåtkomst till registret, innebära att Kriminalvården gavs möjlighet att undersöka om nytt åtal har väckts mot den dömde och i sådana fall föra talan om verkställighet i anstalt vid den domstol som prövar det nya åtalet. Vidare skulle Kriminalvården i en sådan situation kunna göra bedömningen att talan om verkställighet i anstalt inte behöver väckas, om det är framstår som uppenbart att den frågan kommer att hanteras i det nya brottmålet. Vi föreslår därför att 4 § förord- ningen om misstankeregister kompletteras med en bestämmelse som ger Kriminalvården rätt att få ut uppgifter ur misstanke- registret om det behövs för att avgöra vid vilken tingsrätt talan om verkställighet i anstalt av ett villkorligt fängelsestraff bör väckas. När det sedan gäller möjligheten för att få tillgång till uppgifter om att det finns ett pågående mål om verk- ställighet i anstalt av ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff, ligger det närmast till hands att överväga förändringar i den lagstift- Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna ning som finns om behandling av personuppgifter inom kriminal- vården. Lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom krimi- nalvården gäller enligt 1 § vid behandling av personuppgifter i Kri- minalvårdens verksamhet i fråga om personer 1.som är föremål för personutredning, 2.som är häktade, 3.som är dömda till fängelse, 4.som är dömda till skyddstillsyn, 5.som är dömda till villkorlig dom med föreskrift om samhälls- tjänst, 6.som är ålagda fängelse som förvandlingsstraff för böter eller vite, 7.som på grund av utländsk dom ska verkställa sådan påföljd som avses i 3–6 i , 8.som på annan grund är intagna i häkte eller kriminalvårdsanstalt, eller 9.som annars transporteras av Kriminalvårdens transporttjänst. Som framgår av våra författningsförslag föreslår vi att denna be- stämmelse ändras och anpassas efter de påföljder som ingår i det påföljdssystem med villkorligt fängelse som vi föreslår. Enligt 3 § första stycket i lagen enligt dess nuvarande lydelse får Kriminalvården behandla personuppgifter bara om det behövs för att 1.myndigheten ska kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som föreskrivs i lag eller förordning, 2.underlätta tillgången till sådana uppgifter om verkställighet av påföljd eller häktning som rättsväsendets myndigheter behöver, eller 3.upprätthålla säkerheten och förebygga brott som en åtgärd enligt 1 § 2–9 pågår. Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna Genom regleringen i punkten 2 får det anses finnas förutsättningar för Kriminalvården att behandla personuppgifter för att se till att får uppgift om att Kriminalvården har väckt talan om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt. Enligt 3 § förordningen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården får i fråga om de personer som avses i 1 § lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården, i den utsträck- ning det är nödvändigt för det ändamål för vilket behandlingen utförs, vissa personuppgifter behandlas, exempelvis namn och vissa andra personuppgifter, brott för vilken den registrerade är skäligen misstänkt samt uppgifter om verkställigheten av påföljd. Av 34 § förordningen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården framgår att Kriminalvården ska föra ett register, centrala kriminalvårdsregistret, över personer som har dömts till fängelse, skyddstillsyn eller villkorlig dom med föreskrift om sam- hällstjänst, som har ålagts förvandlingsstraff för böter eller vite eller som på grund av en utländsk brottmålsdom ska verkställa en sådan påföljd i . Det centrala kriminalvårdsregistret får en- ligt 35 § innehålla flertalet av de uppgifter som avses i 3 § 1. Uppgifter ur det centrala kriminalvårdsregistret ska enligt 37 § i förordningen på begäran lämnas ut till bl.a. , och polismyndigheter får ha direktåtkomst till registret. I 46 § i förordningen finns bestämmelser om skyldighet för Kriminalvården att lämna underrättelser till vissa myndigheter. Uppgiftsskyldighet gäller gentemot Totalförsvarets rekryterings- myndighet, , , och avseende bl.a. uppgifter om tidpunkt för olika former av frihetsberövanden och intagning i eller avgång från kriminalvårdsanstalt. Även de nu angivna bestämmelserna bör ändras så att de anpassas till det påföljdssystem med villkorligt fängelse som vi föreslår. För att se till att får information om att talan har väckts om verkställighet i anstalt av ett villkorligt fängelsestraff föreslår vi därutöver att det i 3 § förordningen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården införs en bestämmelse om att Kriminalvården, i den utsträckning det är nödvändigt för det ändamål för vilket behandlingen utförs, får behandla uppgifter om att en sådan talan har väckts samt att det i 34 § i förordningen före- skrivs att sådana uppgifter får tas in i det centrala kriminalvårds- registret. Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna De nu föreslagna förändringarna innebär att Kriminalvården på begäran ska lämna ut uppgifter till om att talan om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt har väckts. har dock inte direktåtkomst till det centrala kriminalvårdsregistret, vilket innebär att myndigheten skulle be- höva kontakta Kriminalvården i varje enskilt fall då åtal ska väckas mot någon som verkställer villkorligt fängelse för att få uppgifter om huruvida Kriminalvården har väckt talan om att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i anstalt. En sådan ordning framstår som alltför omständlig. Vad som skulle kunna övervägas är att ge direktåtkomst till registret. Det centrala kri- minalvårdsregistret innehåller dock ett stort antal uppgifter som sällan torde ha behov av att ta del av. Av inte- gritetsskäl finns det anledning att iaktta viss försiktighet med att ge myndigheter direktåtkomst till andra myndigheters register över personuppgifter. Vi har därför stannat vid att inte föreslå att ges direktåtkomst till registret. I stället före- slår vi att det i 46 § förordningen om behandling av personupp- gifter inom kriminalvården föreskrivs att Kriminalvården ska lämna underrättelse till om att talan om att ett vill- korligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt har väckts. Sammantaget gör vi bedömningen att det uppstår effektivitets- mässiga vinster om Kriminalvården ges rätt att föra talan i domstol om att villkorliga fängelsestraff ska verkställas i anstalt. En sådan ordning innebär dessutom att , som inte i övrigt ska hantera frågor om bristande verkställighet och därmed är beroende av Kriminalvårdens uppgifter om hur verkställigheten har fortskridit, inte behöver ta ställning till i vilka fall talan om verk- ställighet i anstalt ska väckas eller föra talan i sådana processer. Vi föreslår därför att talan om verkställighet i anstalt av villkorliga fängelsestraff till följd av bristande verkställighet ska föras av Kriminalvården. För att Kriminalvården ska få vetskap om att åtal har väckts för ny brottslighet respektive att ska få vetskap om att det finns ett pågående mål om verkställighet i anstalt av ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff, föreslår vi ändringar i förordningen om misstankeregister samt i lagen och förordningen Hanteringen av bristande verkställighet av tilläggssanktionerna om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. Ändring- arna innebär dels att Kriminalvården ges rätt att få ut uppgifter ur misstankeregistret om att åtal har väckts om uppgifterna behövs för att avgöra vid vilken tingsrätt ett mål om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt bör anhängiggöras, dels att Kriminalvården åläggs skyldighet att underrätta Åklagarmyndig- heten när talan om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt har väckts. Det är naturligtvis av stor vikt att Kriminal- vården respektive tar del av dessa uppgifter och beaktar dem vid anhängiggörande av talan om verkställighet i anstalt av ett villkorligt fängelsestraff respektive väckande av nya åtal, så att parallella processer undviks. Kriminalvården har inte något ansvar för verkställigheten av dagsböter som dömts ut som tilläggssanktion till villkorligt fäng- else. Det bör därför inte ankomma på Kriminalvården att föra talan om att ett villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt till följd av att den dömde inte har betalat de böter som straffet förenats med. I sådana fall bör talan i stället väckas av åklagare. Vi återkommer till frågan om bristande verkställighet av böter som tilläggssanktion till villkorligt fängelse i avsnitt 16.5.4. 13Överlämnande till vård enligt LVM I detta kapitel övervägs huruvida överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall bör fortsätta att vara en särskild påföljd för brott. I våra direktiv anges att påföljden överlämnande till vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall används i liten utsträckning. Enligt direktiven innebär påföljden bl.a. att domstolen vid påföljds- bestämningen inte alltid vet om vård kommer till stånd och inte heller vad vården kommer att innebära eller hur länge den kommer att pågå. Mot denna bakgrund har vi i uppdrag att analysera om det är möjligt att avvara överlämnande till vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall som straffrättsligt ingripande eller om in- gripandet annars kan förändras för att ge principerna för systemet ökat genomslag. Regleringen i 31 kap. 2 § Om den som har begått en brottslig gärning kan bli föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), får rätten enligt 31 kap. 2 § första stycket BrB överlämna åt social- nämnden eller – i fråga om den som redan är intagen i ett sådant Överlämnande till vård enligt LVM hem – åt den som förestår ett hem där sådan vård meddelas att för- anstalta om behövlig vård. Innan rätten beslutar om överlämnande ska socialnämnden eller den som förestår det hem där den tilltalade är intagen höras. Om det är stadgat strängare straff än fängelse får enligt paragrafens andra stycke överlämnande ske endast om det föreligger särskilda skäl. Bakgrunden till nuvarande reglering Påföljden överlämnande till vård enligt LVM har sitt ursprung i på- följden överlämnande till vård enligt lagen om nykterhetsvård, som infördes i samband med tillkomst i mitten av 1960- talet. Enligt lagen om nykterhetsvård ålåg det nykterhetsnämnd att ingripa med nykterhetsvårdande åtgärder om någon inte bara till- fälligt använde alkoholhaltiga drycker till uppenbar skada för sig eller annan. Vård kunde föranstaltas antingen genom hjälpåtgärder eller genom tvångsåtgärder. Hjälpåtgärder syftade till att på frivillig väg få den missbrukande att komma till insikt om riskerna med alkohol- missbruk och att komma ifrån sitt missbruk. Tvångsåtgärder kunde bestå i övervakning eller tvångsintagning på vårdanstalt. Övervak- ning beslutades av nykterhetsnämnd, medan tvångsintagning be- slutades av efter ansökan från nykterhetsnämnden eller polisen.1 Överlämnande till vård enligt lagen om nykterhets- vård som påföljd för brott kunde endast avse tvångsåtgärder. Till grund för den ursprungliga regleringen låg ett förslag från Strafflagsberedningen. Förslaget hade mött blandad remisskritik, där de negativa remissinstanserna bl.a. hade invänt att bestämmelsen riskerade att leda till att allmänpreventionens krav eftersattes i alltför stor utsträckning, att en tillämpning av bestämmelsen i praktiken innebar att den dömde inte får någon påföljd alls och att det ut- gjorde ett problem att ett överlämnande enligt bestämmelsen inte innebar någon garanti för att nödvändig nykterhetsvård skulle kom- ma till stånd. I propositionen till anförde departementschefen inledningsvis att det genom åtskilliga utredningar var klarlagt att alkoholmissbruk är mycket vanligt bland lagöverträdare och att det, även om det inbördes orsakssammanhanget mellan alkoholmissbruk och brottslighet inte var klarlagt, var tydligt att alkoholmissbruket i många fall är den huvudsakliga grunden för brottsligheten. 1962:10 C s. 341 f. Överlämnande till vård enligt LVM ansågs därför vara en angelägen uppgift vid strävandena att före- bygga brottslighet att i största möjliga utsträckning begränsa alko- holmissbruket. Med hänsyn till den höga återfallsrisken bland brottslingar som missbrukar alkohol ansågs det vara av betydande vikt att åtgärder i möjligaste mån vidtogs för att motverka alkohol- missbruk bland brottslingsklientelet. Enligt departementschefen var det önskvärt att den sociala nykterhetsvårdens resurser utnyttja- des i kampen mot brottsligheten. De invändningar som remissinstan- serna hade framfört vägde enligt departementschefen inte så tungt, under förutsättning att möjligheten till överlämnande avgränsades på lämpligt sätt. En sådan avgränsning ansågs kunna uppnås genom att en förutsättning för överlämnande var att den tilltalade kunde bli föremål för tvångsåtgärder enligt lagen om nykterhetsvård.