sou · H0B323 · 2012-04-11 00:00:00 — Detta är ett svårt – och väl bekant – dilemma i allt polisarbete. En fråga kring vilken jag känner oro är uthålligheten att hålla fast vid gjorda prioriteringar och resursinsatser. Inom polisen, liksom hos polisens uppdragsgivare, finns en tendens att för tidigt släppa taget och kasta sig över ett annat område som bedöms som angeläget. Kampen mot idrottshuliganism är tyvärr inget quick fix. En svaghet som jag ser det är en viss brist på enhetlighet mellan länspolismyndigheterna och på sina håll avsaknad av ledningsstöd, samt en viss tveksamhet att arbeta mot individer ur högrisk- kollektivet också då matcher inte spelas. De legala instrument jag föreslår i det följande bör kunna utnyttjas i detta förebyggande syfte. Idrottsrelaterat våld är enligt min mening inte bara en särskild händelse utan en ständigt pågående aktivitet. Jag anser att denna fråga bör prioriteras upp och mer aktivt stödjas av länsledningsnivån. Nyttjandet av instrumentet taktisk rådgivare, som införts inom polisväsendet, kan vara ett sätt att stötta insatschefen och skapa mer av ett enhetligt nationellt beteende. Det är också viktigt att polisen blir bättre på att kommunicera sin strategi såväl utåt Myndigheternas och arrangörernas strategier vid tillåts risksupportrar alltför ofta att sätta agendan när det gäller att beskriva vad som hänt och varför. Det är också av stor vikt att kommenderingschefer, insatschefer och arenabefäl tillåts bygga upp erfarenhet och att rollerna inte sprids på för många händer. Enligt min mening bör rikspolischefen fatta beslut om en särskild inspektion av polisens verksamhet mot idrottsrelaterat våld och låta resultaten härav ligga till grund för en ytterligare direktivgivning på området. Vad gäller supporterpolisen återkommer jag i nästa kapitel. Åklagarna har gjort stora framsteg vad gäller rutinerna för att fatta beslut om tillträdesförbud. Mer kan dock göras för att nationellt likforma den praxis som håller på att utvecklas. Åklagare har möjlighet att under vissa betingelser meddela till- trädesförbud som omfattar såväl fotboll som ishockey (och andra idrotter). Detta förutsätter dock att anmälan/ansökan görs på korrekt sätt med denna inriktning. Jag noterar med tillfredsställelse att detta i ökad grad sker, eftersom olämpligt beteende i slutfasen av säsongen i den aktuella sporten annars gör förbudet relativt verkningslöst. De personer som är aktuella är ofta risksupportrar i bägge sporterna. Jag kan dock konstatera att denna praxis inte konsekvent genomförts över hela landet. Det har förekommit att risksupportrar dykt upp vid matcher i lägre divisioner och därvid begått brottsliga handlingar. Ett exempel är vad som skedde i , när Bajen Hockey spelade och risksupportrar från andra klubbar dök upp och ställde till bråk. Jag vill med anledning härav påpeka att lagen om tillträdesförbud inte enbart gäller vid matcher i de högsta serierna. Det kan vara nog så viktigt att samhället reagerar också när stör- ningar sker i lägre divisioner. Jag kan vidare konstatera att i vissa åklagardistrikt har utsetts speciella åklagare för att handlägga denna typ av mål. Fördelen är att specialiseringen innebär en snabbare hantering och en mer lik- artad praxis än när ansvaret ligger på allmän jouråklagare. Jag anser att systemet med särskilt utsedda åklagare, gärna med ett regionalt ansvar, bör tillämpas över hela landet. Jag föreslår att riksåklagaren utfärdar en rekommendation med detta innehåll. Uthållighet och kontinuitet i arbetet bör vara en ledstjärna. Supporterpolisens arbete inför bortamatcher kan förbättras, inklusive bättre informationsspridning. () översyn av verksamheten bör medge viss regional variation. RPS bör ges i uppdrag att se över finansieringen av verksam- heten. Regeringen bör via regleringsbrev begära en årlig redovisning. Polismakten är en av naturliga skäl oerhört viktig aktör när det handlar om idrottsrelaterat våld. Huvuduppgiften är som alltid när det handlar om polisarbete att förhindra respektive beivra brott (polislagen 1984:387). För att lösa sin uppgift är olika delar av polisen engagerade. Det rör villkoren för ett idrottsarrangemang, att med hjälp av uniformerad personal upprätthålla den allmänna ordningen och andra traditionella insatser som underrättelsetjänst m.m. I detta delbetänkande inskränker jag mig till att utöver grund- bultarna i polisens strategi beröra den verksamhet som den s.k. supporterpolisen bedriver. Instrumentet supporterpolis har vuxit fram parallellt med utvecklingen av supporterkultur. De grund- läggande tankarna påminner starkt om de grunddrag som ligger bakom utvecklingen av kvarterspolisen och dess senare efterföljare närpolisen. Genom att vissa poliser tilldelas uppgiften att lära känna ett eget område och bli en del av den lokala miljön under- lättas möjligheterna att såväl förebygga brottslighet som i ett senare skede utreda den brottslighet som skett. Vi talar här om den s.k. vardagsbrottsligheten eller mängdbrottsligheten som är en annan benämning. Den grundläggande tanken är att supporter- poliserna genom att väl lära känna klackarna ska kunna förutse kommande problem inför matcherna, underlätta polisens under- rättelsearbete och avstyra incidenter i görligaste mån. Till detta kommer att vara en viktig resurs i utredandet av den brottslighet som förekommer. Varje supporterpolis har ansvar för supportrarna till en viss idrottsklubb. Insikten om att supporterpoliserna utför ett viktigt arbete har successivt vuxit . Utvecklingen påskynd- ades av det i fotboll som arrangerade 1992, då sam- verkan mellan supporterpoliser från de olika deltagande länderna var en väsentlig ingrediens. Arbetet underlättades av det tillfälliga s.k. huliganregister svensk polis då tilläts bygga upp och nyttja. De insatser som supporterpolisen gör är högt uppskattade av klubbarna. Även bland supportrarna har supporterpolisen normalt en stark ställning. Det är inte ovanligt att man från detta håll – kanske något förvånande – skiljer på snutar och , , m.fl. som i sin egenskap av supporterpoliser benämns med förnamn och i någon mån ses som medlem av gänget. Rollen som supporterpolis är svår, eftersom det handlar om att både representera en myndighet med repressiva uppgifter och att sam- tidigt uppnå en grad av förtroende från klackarna själva. En funktion som i detta sammanhang bör nämnas är den organisation av dialogpoliser som byggts upp främst i storstäderna. Dessa kommuniserar med och skapar kunskap om de grupperingar som demonstrerar och motdemonstrerar. Dialogpolisens arbete leder till att polisledningen får ökad kunskap och en mer komplett lägesbild. Dialogpoliser kan användas i det lokala polisområdet och de grupperingar som finns där. Även dessa dialogpoliser är viktiga instrument vid högriskmatcher. Supporterpoliser finns vid 20 länspolismyndigheter, dvs. i alla län förutom . Skillnaden mellan länen är stora, vilket dels beror på hur man definierar en supporterpolis, dels vilka lag som en viss säsong spelar i en högre serie i fotboll eller ishockey. Olika varianter har prövats och det har inte funnits någon nationellt enhetlig inriktning för supporterpolisernas arbete. Enligt uppgift från RPS finns det 17 heltidsanställda supporterpoliser och cirka 50 deltidsanställda. RPS har tillbaka ur ett strategiskt perspektiv sett över supporterpolisernas arbete, vilket resulterat i framtagandet av de två funktionerna evenemangspolis och supporterpolis. Även om namnet supporterpolis har återanvänts kommer arbetsuppgifterna för supporterpoliserna i RPS tappning att se annorlunda ut. Funktionen ska smalnas av och fördjupas och i första hand inriktas mot risksupportrar. En uppgift är också att arbeta med under- rättelseinhämtning och stöd till polisledningen. Evenemangspolisen blir en ny funktion som kommer att likna dialogpoliserna men med inriktning på idrottsarrangemang. Flertalet supporterpoliser påpekar att informationsflödet från poliser vid bortamatcher inte fungerar klanderfritt. Vissa supportrar har tagit för vana att ta tillfället i akt att agera stökigare på bortamatcher än på hemmamatcher. Fungerar då inte informationsutbytet försvåras möjligheterna att använda legala instrument som tillträdesförbud och dess privaträttsliga motsvarighet arrangörsavstängningar. Jag har noterat att denna brist på informationsflöde även gäller andra delar av polismakten som är engagerade i kampen mot idrottsrelaterat våld. Man vill också från supporterpolisernas sida framhålla betyd- elsen av utbildning. Avsikten var att en utbildning avseende supporter- respektive evenemangspoliser skulle starta . Denna utbildning har dock fått skjutas upp, eftersom () inte klarade av att genomföra uppdraget på grund av brist på rätt kompetens. Ett genomgående tema vad gäller supporterpolisen är att de enbart känner till de egna supporterna. Det är dessa de har kom- municerat med och lärt känna. I samband med supportrarnas resor till annan ort utbyter supporterpoliserna information med mot- tagande myndighet och berättar för dem vad de har att vänta. Det är enligt samstämmiga vittnesbörder viktigt att supporterpoliserna reser med så att de kan uppfylla den delen av sina arbetsuppgifter, dvs. närvara vid idrottsarrangemanget. Supporterpoliserna, som känner sina egna supportrar väl, kan oftast i ett mycket tidigt skede inse att en allvarlig situation är nära förestående. Deras information är ofta helt avgörande för om en idrottskommendering ska bli lyckad eller misslyckad. De hjälper också till att anpassa kommenderingarnas storlek så att dessa dimensioneras rätt. Jag har bett några supporterpoliser i beskriva sitt arbete och denna beskrivning återfinns i kapitel 9.4. Trots denna i grunden mycket positiva redogörelse för supporter- polisens arbete vill jag lyfta fram några områden som kräver observans framöver: Jag kan inledningsvis inte underlåta att notera en skillnad i bedömningen av supporterpolisernas arbete mellan RPS och övriga aktörer, speciellt utanför polisväsendet. Medan en vanlig upp- fattning är att supporterpolisernas arbete – vid sidan av framväxten av kameraövervakning – bidragit till klara förbättringar i kampen mot det idrottsrelaterade våldet synes RPS ha en mera tvekande inställning med betoning på nuvarande supporterpolisers olika roller. Med det menar man att de både ska inhämta underrättelser samt ha en repressiv funktion, som de ska ha i uppgift att föra en dialog i förtroende med personer i samma supporter- gruppering samt anmäla om tillträdesförbud och vittna vid rätte- gångar. Denna fara får givetvis inte negligeras, men jag anser att för- siktighet ska iakttas när det gäller att omdana supporterpolisernas arbete. Det finns spänningar mellan vissa supporter- poliser och insatschefer och en ibland bristande tilltro till varandras arbetsinsatser. Vissa supporterpoliser kan förvisso riskera att hamna i risksupportrarnas knä, men å andra sidan lyckas flertalet supporter- poliser väl förvalta denna dubbla roll. När ett system med avsmalnad roll för supporterpolisen införs måste detta ske med för- siktighet och med lokal anpassning. Rollfördelningen bör utformas i samråd med andra aktörer i det gemensamma arbetet mot idrotts- relaterat våld. Och givetvis med respekt för att supporterpolisen inte enbart ses som repressiva aktörer. Jag noterar vidare att många på fältnivån inom polisleden – speciellt utanför – är oförberedda på stundande förändringar. Jag ser det som positivt att kriminalunderrättelsefunktionerna inom polisen får ett ökat samlat ansvar för hotbedömningar men att givetvis supporterpolisernas kunskaper fortsatt utgör en viktig input. Ett framgångsrikt arbete som supporterpolis kräver kontinuitet. Det har förekommit att den upplevda resursbristen inom polisen lett till längre eller kortare omdisponeringar av supporterpolis till andra arbetsuppgifter. Jag vill mana till försiktighet med detta, eftersom avbrott i de kontinuerliga kontakterna lätt kan ge effekter som är svåra att reparera. Önskemålen att på ett rättvisande sätt debitera kostnader mellan regionala polismyndigheter kan – om de blir för kamerala – leda till att speciell kompetens, t.ex. den som supporterpoliser besitter, inte utnyttjas optimalt. För att sådana problem inte ska uppstå i samband med större kommenderingar har RPS indelat landet i speciella Nationella förstärkningsområden (NFO). När större insatser är nödvändiga finansieras dessa ur en särskild central pott. En motsvarande lösning är på sin plats när det gäller specialist- kunskap av den typ supporterpoliserna besitter. Spelar t.ex. Djur- gården en viktig bortamatch mot bör debiteringsfrågan inte vara avgörande för om supporterpolis eller andra specialister får följa med det bortalag de ansvarar för. Tiden har inte möjliggjort att på djupet penetrera dessa och liknande frågor. Jag föreslår att RPS ges i uppdrag att särskilt studera detta område och därvid tillse att t.ex. klubbar utanför stor- stadsområdena inte blir betalningsansvariga vid sina hemmamatcher för den specialkompetens storstädernas polismyndigheter besitter. Jag anser avslutningsvis mot bakgrund av vad som framförts i det föregående att informationsflödet från bortamatcher måste för- bättras till hemmapolisen. Detsamma gäller för övrigt också internt i idrottsrörelsen. Om polisen framöver organiseras som en gemensam myndighet och inte som i fristående regionala myndigheter torde de frågor jag här berört komma att få sin naturliga lösning. I avvaktan på ställningstagande härtill föreslår jag att regeringen via regleringsbrev till RPS begär en årlig rapport hur verksamheten vad avser supporterpolisen fungerat under det gångna verksamhetsåret. 12Lag (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang Tillträdesförbuden ska kunna gälla för om högst . Tillträdesförbuden bör gälla även ett visst område utanför arenan. () bör ges i uppdrag att närmare utforma riktlinjer för hur området utanför arenan ska avgränsas med hänsyn till lokala förhållanden. Straffskalan vid överträdelser av tillträdesförbudet bör höjas till högst . Tillträdesförbudet bör i större utsträckning gälla flera sporter. RPS bör följa arbetet inom EU att upprätta ett europeiskt register kring tillträdesförbud. Frågan om personliga biljetter bör utredas vidare av special- idrottsförbunden. Lotsning tillbaka av personer med tillträdesförbud bör stimuleras. Lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang trädde i kraft och ändrades . Det har gått de senaste lagändringarna. Även om lagstift- ningen har uppfattats som värdefull har effekterna till viss del uteblivit. Procedurerna kring lagen har förbättrats. De ordnings- problem som förekommit inom de olika sporterna finns kvar, men kanske i något mindre omfattning. Jag anser därför att det finns Lag (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang anledning att på nytt se över lagstiftningen för att få den än mer effektiv i tillämpningen. För att få ett tillträdesförbud krävs inte att ett brott har begåtts, utan en person kan få tillträdesförbud om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att han eller hon kommer att begå ett brott under idrottsarrangemang. Av fotbollens och ishockeyns regelverk framgår att en arrangör på eget initiativ kan stänga av en ordningsstörare från arenan (arrangörsavstängning). Inom fotbollen kan avstängningen vara upp till och inom ishockeyn upp till . Inom fotbollen gäller också att en förening som beslutat om avstängning över- stigande även ska ansöka om tillträdesförbud. Genom ändringen av lagen kan tillträdesförbud också tas upp på anmälan av polismyndighet. var det endast arrangören eller specialidrottsförbundet som kunde ansöka om tillträdesförbud. är det i regel polismyndighet som gör en sådan anmälan. Det är åklagare som i första hand prövar frågor om tillträdesförbud. Det beslutet överlämnas sedan till tingsrätt för prövning. mot idrottsrelaterad brottslighet (leds av RPS) följer upp effekterna av tillträdesförbudslagen och har även gjort en processkartläggning av lagen (se kapitel 10.3). Som tidigare påpekats finns möjlighet att få tillträdesförbud för mer än ett sportarrangemang (t.ex. fotboll, ishockey och bandy), men detta sker inte med automatik. Det måste således begäras av part och yrkas inför åklagare eller domstol. Vid anmälan eller ansökan om tillträdesförbud är det viktigt att det framgår att för- budet bör gälla mer än en idrott och motiven härför. För att förbudet ska få en mer avskräckande effekt bör denna möjlighet utnyttjas i större utsträckning. Det är viktigt att förhindra att de som har tillträdesförbud tar sig in på arenan. Detta är emellertid svårt att förhindra, eftersom en idrottsförening inte får ha register över dem med tillträdesförbud. ansökte hos Datainspektionen om undantag från 21 § i personuppgiftslagen (PUL) och fick även beviljat ett sådant undantag, men detta gäller endast vid hemmamatcher och är därför ett begränsat instrument. De delar av till- trädesförbudslagen som berör PUL hanteras i kapitel 13. Det finns också i andra hänseenden en relativt bred samsyn bland klubbar, arenaägare, åklagare och polis att vissa materiella bestämmelser i lagen om tillträdesförbud bör skärpas. Lag (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang presenteras de förändringar jag föreslår. Jag har i denna del biträtts vad avser juridisk utformning av RPS. Det kan i detta sammanhang noteras att stött ett förslag att kommissionen ska utreda om EU kan stoppa huliganism vid idrottsarrangemang. Kommissionen har ombetts undersöka om EU kan upprätta ett europeiskt register för personer som förbjudits tillträde till idrottsarrangemang. Parlamentet vill även se ett bättre informationsutbyte mellan medlemsstaterna för att hindra att personer med tillträdesförbud får tillträde till internationella matcher. Det finns anledning för RPS att följa detta arbete. Problemen på men framför allt kring idrottsarenorna fortsätter trots lagändringarna samt de åtgärder som därutöver har vidtagits från de olika aktörerna. Det är stökigt inne på arenorna, ordnings- störningar runt arenan och skadegörelse på transportmedel, när- liggande restauranger och butiker. Jag ser därför att ytterligare lag- stiftningsåtgärder är en av flera åtgärder för att komma till rätta med ordningsstörningarna vid idrottsarrangemang. gäller att tillträdesförbud kan meddelas upp till . 2004/05:77 sidan 38 framgår att skälen till att valdes var att den motsvarade den tid som finns i bestämmelserna om besöks- förbud och att tiden i sig svarar mot en normal idrottssäsong. Av rapport från mot idrottsrelaterad brotts- lighet framgår att största antalet förbud är med- delade . Antalet meddelade tillträdesförbud har ökat men effekten att få bort ordningsstörningarna från matcherna har inte minskat i samma utsträckning. Den samstämmiga bilden av aktörerna runt arrangemangen är att förbuden inte har direkt och avhållande effekt på personerna i fråga. Om ett förbud har meddelats under en säsong är det endast ett fåtal matcher som den enskilde inte får gå på. kan, om tillträdesförbudet meddelas i slutet av säsongen, ett förbud innebära att personen de facto endast blir avstängd under en halv säsong. Att inte kunna gå på ett fåtal matcher under en säsong har inte uppfattats som tillräckligt avskräckande eller avhållande från att störa ordningen. Lag (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang En mer effektiv tid för hur länge ett tillträdesförbud ska kunna gälla bör ändras till . Det blir mer kännbart och kan uppfattas av den enskilde som en så allvarlig konsekvens att det inte är värt att bråka och som noga måste övervägas av personen i fråga. De personer som meddelas tillträdesförbud är i sig oftast väldigt intresserade av sin idrott och av att se sitt favoritlag spela. Resultatet blir minskade ordningsstörningar. Praxis visar på att flertalet avstängningar ligger . Det bör därför finnas ett större och högre tidsspann för åklagare och domstol att använda. En skulle också kunna innebära att personen tappar kontakten med de grupper som bråkar, vilket kan innebära att personen kommer bort från de bråkiga kretsarna. Det kan vara särskilt viktigt för de yngre supportrarna. Det är därmed också ett bra verktyg att hindra nyrekrytering. Denna tid överensstämmer också med arrangörs- avstängningens längd inom fotbollen. För att få bort brottsligheten och övriga ordningsstörningar i samband med idrottsarrangemangen bör därför tiden för hur länge ett tillträdesförbud kan meddelas förlängas till maximalt . Området kring arenan eller platsen för idrottsarrangemanget Ett annat problem är att de som t.ex. meddelats tillträdesförbud befinner sig i området kring arenorna. Den som har tillträdes- förbud är väl medveten om att han eller hon inte får gå in på arenan, men personen följer med sina supportervänner till arenan, till insläppet och hjälper till med oordningen, väntar på vännerna utanför arenan och följer dem därifrån. Under matchen kan personen befinna sig i nära anslutning till in- och utsläpp alternativt på en pub som ligger i arenan eller i nära anslutning till denna och där fortsätta sitt ordningsstörande beteende. Det finns därför ett intresse av att personer med tillträdesförbud ska kunna hållas borta från ett större område alltså inte bara från själva arenan utan även ett område i nära anslutning till arenan, förslagsvis 150–därifrån. Tillträdesförbudslagen gäller för tillträde till och för att vistas på inhägnad plats som är avsedd för idrottsutövning. En åtgärd eller utvidgning av området får inte vara mer ingrip- ande än vad som behövs med hänsyn till åtgärdens syfte. Det är av största vikt i detta sammanhang att de grundläggande fri- och rättig- heterna beaktas. Rörelsefriheten som är i fråga, får begränsas genom Lag (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang En begränsning får dock endast ske för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Den tänkta inskränkningen ska vara nödvändig i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till bl.a. den allmänna säker- heten, för att upprätthålla den allmänna ordningen eller förhindra brott. Det straffsanktionerade tillträdesförbud som gäller är i sig en inskränkning i den i regeringsformen grundlagsfästa rörelse- friheten. Den nuvarande inskränkningen och den utvidgning som föreslås får endast ske för ett godtagbart ändamål. Att förhindra våld, brott och ordningsstörningar samt för att förstärka skyddet mot brott under idrottsarrangemang får anses vara ett sådant god- tagbart ändamål. Den ytterligare inskränkning som görs, rör besök i närheten av en arena och ett arrangemang som inte kan anses vara nödvändigt att besöka för daglig livsföring, får anses som lindrig. Även nu aktuell ändring får således anses vara förenlig med grundlagarna och till skydd för de mänskliga rättigheterna. Jag föreslår att tillträdesförbud ska gälla för ett område utanför arenan på 150–som är fredat från personer med till- trädesförbud. Det bör ankomma på RPS att inom denna ram närmare utforma riktlinjer för hur området utanför arenan ska avgränsas med hänsyn till lokala förhållanden. Straffansvar vid överträdelse av tillträdesförbud När tillträdesförbudslagen infördes gjordes jämförelser i uppbygg- naden med lagen (1988:688) om besöksförbud. En viss gemensam systematisk uppbyggnad gäller. Det kan nu konstateras att lagen (1988:688) om besöksförbud bl.a. ändrats till lagen om kontakt- förbud. Den straffskala som använts när det gäller överträdelse av kontaktförbud är böter eller fängelse i högst . Det är viktigt att en straffskala för ett brott återspeglar dess allvar. Överträdelse av förbud bör ses på samma sätt. Båda över- trädelserna, dels av tillträdesförbud, dels av kontaktförbud, är all- varliga i sitt sammanhang.