sou · GZB375d3 · 2012-01-01 00:00:00 — Djurförbud – 5.4.3 Hur många av Enligt statistiken är det endast i ett fåtal fall som djurförbud upphävs helt eller delvis. I praktiken innebär detta att ett meddelat djurförbud oftast kommer att vara livsvarigt för den enskilde. i har kontrollerat de 79 personer i länet som har djurförbud. Vid dessa konstaterades att 16 personer eller av de kontrollerade hade djur i strid med djurförbudet. I vissa fall har även uppgetts att det skulle ha funnits förutsättningar att upphäva djurförbudet. 11.6Omhändertagande av djur m.m. 11.6.1Bestämmelser om och handläggning vid omhänder- tagande av djur Förutom att meddela förelägganden och förbud kan besluta om att djur som utsätts för lidande eller risk för lidande ska omhändertas. Om kriterierna i 31 eller 32 § djurskyddslagen är uppfyllda så har och i fråga om 32 § även polismyndigheten, skyldighet att besluta om omhändertagande av djuren. 11.6.2Omhändertagande av djur enligt 31 § djurskyddslagen De förutsättningar som gäller för omhändertagande av djur anges i 31 § djurskyddslagen som har följande lydelse. Omhändertagande av djur och djurförbud skall besluta att ett djur tas om hand genom polismyndighetens försorg om 1.djuret otillbörligt utsätts för lidande och detta inte rättas till efter tillsägelse av kontrollmyndigheten, 2.ett beslut som meddelats enligt 26 § inte följs och beslutet är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, 3.ett beslut som meddelats enligt 29 § inte följs, 4.den som har djuret i sin vård har dömts för djurplågeri enligt 16 kap. 5.den som har djuret i sin vård vid upprepade tillfällen dömts för brott enligt 36 eller 36 a § eller vid upprepade tillfällen varit föremål för beslut enligt 26 §. Bestämmelserna i 31 § djurskyddslagen ställer inte något krav på uppsåt eller vårdslöshet. Djurplågeri i mening behöver alltså inte föreligga för att bestämmelsen ska bli tillämplig. Enligt punkterna 2–5 krävs inte heller att djuret är utsatt för lidande. I samband med skärpningen av reglerna om djurförbud och omhändertagande av djur anfördes bl.a. följande i prop. 2001/02: 93 (s. 22) i fråga om omhändertagande. Enligt nuvarande bestämmelser får och i vissa fall även annan tillsynsmyndighet eller polismyndigheten besluta att djur ska omhändertas i situationer då ett omhändertagande är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt. I departementspromemorian före- slås att ett omhändertagande ska vara obligatoriskt i sådana situationer. De flesta remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot detta. Regeringen delar den uppfattning som kommit till uttryck i promemorian. Det kan nämligen inte anses försvarbart att i kvalificerade fall av bristande vård underlåta att omhänderta drabbade djur. Det sagda innebär att lagtexten bör utformas på ett sådant sätt att myndigheterna i aktuella fall får en skyldighet – och inte endast en befogenhet – att gripa in. På samma sätt som föreslås gälla för förbud mot att hålla djur bör dessutom kriterierna för omhändertagande vidgas till att omfatta fall av djurplågeri, fall av upprepade brott mot djurskyddslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen och fall av upprepade förelägganden. I författningskommentaren till bestämmelsen om omhänder- tagande i 31 § djurskyddslagen sägs det att är skyldig att besluta om omhändertagande av djuren i de fall som något av bestämmelsens kriterier är uppfyllda. Omhändertagande av djur och djurförbud 11.6.3Omedelbart omhändertagande av djur enligt 32 § djurskyddslagen Bestämmelser om omhändertagande av djur finns i 32 § djurskyddslagen som har följande lydelse. Utan hinder av vad i 31 § 1 föreskrivs om tillsägelse och rättelse skall , en kontrollmyndighet eller polismyndigheten besluta att ett djur som är utsatt för lidande ska omhändertas om 1.det bedöms utsiktslöst att felet blir avhjälpt, 2.ägaren till djuret är okänd eller inte kan anträffas, eller 3.det i övrigt bedöms oundgängligen nödvändigt från djurskydds- synpunkt. Om beslutet har meddelats av polismyndigheten, ska beslutet underställas , som ska avgöra om det ska fortsätta att gälla. Omhändertagandet ska ske genom polismyndighetens försorg. Handläggningen av ärenden om omhändertagande av djur enligt 32 § djurskyddslagen är alltid brådskande eftersom beslutet fattas för att förhindra fortsatt lidande för djuren. Av bestämmelsen framgår att djur ska tas om hand om det är fråga om lidande där det bedöms vara utsiktslöst att få till stånd en rättelse efter tillsägelse. Detta kan vara fallet när djur är svårt vanvårdade eller skadade genom misshandel. Så kan också vara fallet när djurhållaren inte bedöms kunna ta om hand och vårda djuret på ett djurskyddsmässigt godtagbart sätt t.ex. på grund av kroppslig eller mental sjukdom eller missbruk. Ett omhändertagande ska också kunna ske när ägaren är okänd eller inte kan anträffas eller när det i övrigt bedöms oundgängligen vara nödvändigt från djurskyddssynpunkt. Detta kan t.ex. vara fallet när ett djur är övergivet och det av någon anledning inte går att nå ägaren. I samtliga fall ska omhändertagande få ske utan hinder av vad som har sagts i 31 § om rättelse efter tillsägelse (prop. 1987/88:93 s. 70). En förutsättning för att ett omhändertagande enligt 32 § djurskyddslagen ska komma i fråga är att djuret är utsatt för lidande. Ett djur som är övergivet eller lämnat utan tillsyn anses alltid vara utsatt för lidande, även om det inte finns några synliga tecken på detta. är verkställande myndighet och kontrollmyndighetens personal får alltså inte på egen hand ta med Omhändertagande av djur och djurförbud sig ett djur från en djurhållare. (vägledning för kontrollmyndigheter m.fl., s. 21 f.) 11.6.4Befogenhet för polisen att omhänderta djur hos personer med djurförbud i har uppmärksammat utredaren på att de nuvarande bestämmelserna om omhändertagande av djur kan vara otillräckliga i vissa fall. Om en person som har meddelats djurförbud håller djur i strid med förbudet men utan att djurlidande kan påvisas så ska enligt nuvarande bestämmelser fatta beslut om omhändertagande med stöd av 31 § punkten 3. Om polisen påträffar djur i hos en person med djurförbud saknas dock möjlighet att ingripa med stöd av djurskyddslagen. Polisen måste i sådana fall först kontakta som ska meddela beslut om omhändertagande. I avvaktan på beslut kan djurhållaren i sådana fall hinna försvåra eller göra det omöjligt att verkställa beslutet. 11.7Skadeståndsanspråk vid hävning av felaktiga beslut om omhändertagande av djur 11.7.1Beslut enligt 34 § djurskyddslagen om vad som ska ske med djur efter ett omhändertagande I 34 § djurskyddslagen finns följande bestämmelse om vad som ska ske med omhändertagna djur. När beslutar om omhändertagande av djur, skall fastställa om djuret skall säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas. Om har beslutat att djuret skall säljas eller överlåtas på annat sätt och om det visar sig att beslutet inte kan verkställas, får i stället besluta om att djuret skall avlivas. Djuret skall säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas genom polismyndighetens försorg. Enligt förarbetena till bestämmelsen ska ett omhändertaget djur säljas eller avlivas. Något omhändertagande tills vidare bör inte ske. Om ett omhändertaget djur är i sådant skick att det bör avlivas bör detta ske möjligt. I annat fall måste ett tillfälligt omhänder- Omhändertagande av djur och djurförbud tagande ske till dess att försäljning sker (prop. 1987/88:93 s. 48). Enligt specialmotiveringen till bestämmelsen kan det aldrig bli fråga om något längre omhändertagande. Är ett omhändertaget djur i det skick att det bör avlivas, bör detta självfallet ske möjligt. I annat fall ska djuret inte tas om hand än vad som är nödvändigt för att sälja djuret eller överlåta det på annat sätt. När beslutar om omhändertagande av djur med stöd av 31 eller 32 § djurskyddslagen ska enligt 34 § skyndsamt utreda vad som ska ske med djuret. Syftet med en sådan utredning är att få klarhet i djurets kondition och dess möjligheter att klara av en omställning till en ny livsmiljö. utredning ska i regel också omfatta en värdering av djuret. Om har beslutet att djuret ska säljas eller överlåtas på annat sätt och det visar sig att beslutet inte kan verkställas så får i stället fatta ett nytt beslut om att djuret ska avlivas. När fattar beslut om vilken åtgärd som är lämplig i det enskilda fallet ska övervägandet i första hand göras från djurskyddssynpunkt. Ekonomiska aspekter måste också vägas in, framför allt när det gäller lantbruksdjur. I fråga om sällskapsdjur som t.ex. hund och katt måste det övervägas om en omplacering är det bästa från djurskyddssynpunkt. Om djuret på grund av fysiska eller psykiska skäl, sjukdom eller smittstatus inte bör omplaceras, bör avlivning vara förstahandsalternativet. ansvar inskränker sig till att från djurskyddssynpunkt bestämma vad som ska ske med djuret. är verkställande myndighet och ansvarar för exempelvis annonsering, prissättning och kontakter med köpare (vägledning för kontrollmyndigheter m.fl., s.22 f.). 11.7.2Överklagande av beslut om omhändertagande enligt 31 och 32 §§ djurskyddslagen beslut om omhändertagande av djur enligt 31 § eller 32 § kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Om en polismyndighet fattat beslut enligt 32 § så ska beslutet underställas som ska avgöra om det ska fortsätta att gälla. Detta betyder att ska kontrollera om beslutet var riktigt. beslut enligt 32 § kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Omhändertagande av djur och djurförbud Det är förhållandena vid tidpunken för prövningen som är avgörande. Vid såväl kontroll av polismyndighetens beslut som vid prövning i allmän förvaltningsdomstol kan läns- styrelsen respektive domstolen komma fram till att omhänder- tagandet var felaktigt eller inte ska fortsätta att gälla och att beslutet därför ska upphävas. Om djuret har sålts eller avlivats kan skadeståndsanspråk mot staten uppkomma. Dessutom kan frågor uppkomma om djurhållarens ansvar för kostnader på grund av åtgärder enligt 31 och 32 §§ djurskyddslagen. Dessa kostnader gäller främst uppstallning av omhändertagna djur eller andra kostnader i samband med omhändertagandet, t.ex. kostnader för förvaring, transport eller veterinärbehandling. 11.7.3Beslut enligt djurskyddslagen gäller som regel Enligt 74 § djurskyddsförordningen gäller beslut om omhänder- tagande av djur i allmänhet om inte den beslutande myndigheten bestämmer något annat. Enligt förarbetena till djurskyddslagen (prop. 1987/88:93, s. 47 f.) är att avsikten bl.a. att åstadkomma en snabbare och enklare handläggning av ärenden om förfarandet efter omhänder- tagande av djur. Detta ansågs vara motiverat både från djurskydds- synpunkt och med hänsyn till de kostnader som uppkommer för staten. I Regeringsrättens avgörande RÅ 1991 ref 58 har ett över- klagande av beslut om försäljning av omhändertaget djur ansetts behöva prövas i sak utan hinder av att djuret hunnit säljas. I avgörandet uttalade Regeringsrätten följande. En konsekvens av bestämmelserna i den nya djurskyddslagen är att den situationen ofta kan befaras uppkomma att omhändertagna djur redan hunnit försäljas eller avlivas när kammarrätten har att ta ställning till frågan om beslutet om omhändertagande varit lagligen grundat. Möjligheten att överklaga denna typ av beslut – vilka kan utgöra allvarliga ingrepp för den enskilde – blir i sådana fall illusorisk, om det inte i efterhand kan prövas om det funnits tillräckliga skäl för åtgärden. Den enskildes intresse av att få de lagliga förutsättningarna prövade får sålunda ofta anses kvarstå utan hinder av att den överklagade åtgärden redan hunnit genomföras och oavsett om ett bifall till besvären kan leda till att ägaren kan få det aktuella djuret tillbaka (jfr RÅ 81 2:44 och RÅ 1986 ref 150). I många fall kan Omhändertagande av djur och djurförbud dessutom en prövning av sakfrågan vara motiverad av andra skäl, t.ex. med hänsyn till möjligheten att framställa olika ersättningsanspråk (jfr även NJA 1988 s 86). Att få beslutet prövat kan också ha betydelse för den person som under oförändrade yttre omständigheter vill förvärva ett annat djur i stället för det som försålts. På grund av det anförda – och med särskilt beaktande av att den nuvarande djurskyddslagen utgår från korta handläggningstider och snabb verkställighet – får det anses påkallat i många fall att den enskilde kan få besvär över beslut om omhändertagande och försäljning eller avlivning av djur sakprövade i högre instans också i fall då den överklagade åtgärden redan hunnit genomföras. Om besvären framstår som meningslösa – t.ex. för att djuret självdött eller för att det fått avlivas till följd av skada eller sjukdom – bör besvärsmyndigheten dock kunna underlåta att pröva besvären. I förevarande mål framgår av utredaren att den omhändertagna hunden haft stor betydelse för , medicinskt och socialt, samt att den inte varit vanvårdad utan försålts för att bedömts till följd av sjukdom inte kunna rasta den. får därför anses ha haft ett befogat intresse av att kunna få prövat om det funnits tillräckliga skäl för den beslutade åtgärden, oavsett att det inte är utrett att hon vid ett bifall till besvären har möjlighet att få tillbaka hunden. Kammarrätten borde därför ha prövat hennes besvär över beslutet om försäljning. Av Regeringsrättens avgörande kan utläsas att den enskilde har rätt att få en domstolsprövning av om ett omhändertagande, för- säljning, överlåtelse på annat sätt eller avlivning av djur var lagligt grundat, även om beslutet har verkställts. Detta gäller dock inte om djuret har självdött eller avlivats på grund av skada eller sjukdom. 11.7.4Rätt till skadestånd av staten på grund av fel eller försummelse vid myndighetsutövning Om en högre rättslig instans kommer fram till att ett omhänder- tagande var felaktigt och djuret redan är avlivat eller har sålts alternativt överlåtits till en annan person kan ett återlämnande av djuret inte ske. Den ursprunglige djurägaren kan dock i sådana fall begära skadestånd av staten på grund av fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till enskild. En förutsättning för att skadestånd ska utgå är att staten är skade- Omhändertagande av djur och djurförbud ståndsskyldig enligt någon författningsbestämmelse eller skade- ståndsrättslig praxis. Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i skadestånds- lagen (1972:207). Enligt 3 kap. 2 § denna lag svarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Liksom övriga regler i skadeståndslagen innebär 3 kap. 2 § skadeståndslagen ett ansvar för styrkt vållande, dvs. ett s.k. culpaansvar. Skadeståndsansvar enligt culparegeln innebär ansvar för uppsåt eller oaktsamhet. Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska ersättning även utgå för skada på grund av att någon allvarligt har kränkts genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i en verksamhet som staten svarar för. En förutsättning för kränkningsersättning är att något typiskt sett integritetskränkande brott har begåtts. För att skadestånd ska utgå i samband med omhändertaganden enligt 31 och 32 §§ djurskyddslagen, krävs alltså att har gjort sig skyldig till fel eller försummelse i skadeståndslagens mening. I ett skadeståndsärende är det den som begär skadestånd som har att visa att förutsättningarna för skadeståndsskyldighet är uppfyllda. 11.7.5Justitiekanslerns beslut i skadeståndsärenden Justitiekanslern har i ett flertal beslut (bl.a. i beslut , dnr 3192-10-40) uttalat följande beträffande statens skadeståndsansvar när högre instans ändrar ett överklagat beslut eller domstolsavgörande. Staten bär inte något strikt ansvar för skador som uppkommer i den statliga verksamheten. För skadeståndsansvar är det därför inte tillräckligt att en högre instans kommit fram till en annan bedömning eller ett annat beslut än den myndighet som fattat det överklagade avgörandet. Vid rättstillämpning eller bevisvärdering finns det nämligen inte sällan utrymme för olika bedömningar eller beslut vilka var för sig kan framstå som riktiga i den meningen att det inte kan sägas att det ena eller det anda ställningstagandet innefattar fel eller försummelse enligt skadeståndslagen. För att skadeståndsgrundande vållande från en myndighets eller en domstols sida ska anses föreligga vid rättstillämpning, bevisvärdering och diskretionära bedömningar ska det sålunda vara fråga om uppenbart oriktiga bedömningar. Omhändertagande av djur och djurförbud annan ordning skulle innebära att varje avgörande som ändras efter överprövning i högre instans också kan medföra skadeståndsansvar för det allmänna. Detta skulle i praktiken innebära ett strikt ansvar något som skadeståndslagen alltså inte bygger på. (se prop. 1972:5 s. 518 och SOU 1993:55 s. 152 f., NJA 1994 s. 654 och 2003 s. 285 samt , Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen, 2 uppl. s. 75 f.) Justitiekanslern har vidare i ett flertal beslut (bl.a. i beslut , dnr 3463-10-40) uttalat att det framgår av Högsta domstolens praxis att skadestånd även kan utgå utan nämnda begränsningar av statens skadeståndsansvar i de fall någons rättigheter enligt har kränkts (se t.ex. NJA 2007 s. 584). Enligt Justitiekanslerns diarium har antalet ärenden –där enskilda har begärt skadestånd till följd av ärenden enligt djurskyddslagen uppgått totalt till ungefär 25. Inte i något av de fall som har gällt omhändertaganden med stöd av 31 och 32 §§ djurskyddslagen har skadestånd utbetalats. 11.7.6Rätt till skadestånd på grund av andra omständigheter än sådana som har rent ekonomisk betydelse – ideella skador och affektionsvärden Om en djurhållare inte kan återfå ett omhändertaget djur på grund av att det har sålts eller avlivats kan ofta den ekonomiska skadan vara mer eller mindre begränsad. När det gäller sällskapsdjur bör skadan vanligtvis utgöras av djurets affektionsvärde. Det finns därför anledning att se närmare på vad som gäller i fråga om möjligheten till skadestånd för sådana värden. Enligt svensk skadeståndsrätt är huvudregeln att ersättning endast utgår för ekonomisk skada. I vissa fall kan dock den skadelidande få kompensation även för ideell skada, men det kräver i princip stöd i lag. I betänkande av av det allmännas skadeståndsansvar, SOU 1993:55, behandlas i vilken utsträckning som det allmänna bör svara för skador som uppkommer för enskilda i samband med myndighetsutövning. Kommittén utredde bl.a. om sådan ersättning bör bestämmas med hänsyn till andra omständigheter än sådana som har rent ekonomisk betydelse. Omhändertagande av djur och djurförbud Kommittén uttalade (s. 241) bl.a. följande om vad som känne- tecknar en ideell skada. Inom skadeståndsrätten skiljer man mellan ekonomisk och ideell skada. Gränsen mellan de två typerna av skada är inte helt skarp men man kan enkelt uttrycka det så att medan ekonomisk skada är en skada som kan mätas i pengar så är ideell skada en skada som inte är av ekonomisk natur, dvs. en skada som inte medför någon förlust som är direkt ekonomiskt mätbar. Man brukar använda termer som kränkning eller intrång i annans rätt för att beskriva de handlingar som orsakar ideell skada och uttrycket lidande är det som oftast används för att beteckna den smärta eller rädsla eller obehag som utgör själva den ideella skadan. Ofta uppkommer både ekonomisk och ideell skada som en följd av samma händelse. [---] Skadeståndet vid ekonomisk skada är avsett att återställa de ekonomiska förhållanden som rådde före skadan. Skadeståndet vid ideell skada skall däremot inte ersätta någon ekonomisk förlust, utan kan sägas vara avsett att ge den skadelidande möjlighet att som kompensation för ett angrepp som han har fått utstå mot sin personliga integritet eller mot något annat ideellt intresse kunna köpa eller göra något han önskar. är skadeståndet avsett att ge den skadelidande upprättelse efter kränkningen, i vissa fall genom ett rent symboliskt penningbelopp. Kommittén övervägde om det fanns skäl att införa en special- reglering av det allmännas ansvar så att utöver personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada också ideell skada alltid skulle ersättas enligt bestämmelsen i 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Detta avvisades dock med hänsyn bl.a. till att samhällsresurserna är begränsade. I stället för en sådan generell reglering så ansåg kommittén att man i stället bör välja att plocka ut de fall av vissa särskilt ingripande myndighetsåtgärder där ett utvidgat ansvar för ideell skada är särskilt angeläget (SOU 1993:55 s. 265 f.). 1997/98:105 s. 40 anförs att särregler kan vara motiverade på särskilda områden. En särskild typ av ideellt skadestånd är ersättning för affektionsvärde. skadestånd (SOU 1992:84) tog i sitt betänkande upp frågan om ersättning för ideella intressen i form av affektionsvärden. Enligt kommittén borde dock inte någon utvidgning av rätten till skadestånd ske, vilket bl.a. motiverades av samhällsekonomiska argument. Regeringen delade denna åsikt och någon annan mening kom inte fram i (prop. 2000/01:68 s. 57 f.; 2000/01:LU 19). Något annat ställningstagande gjordes inte heller i Ds 2007:10, Skadeståndsfrågor vid kränkning (s. 52). Omhändertagande av djur och djurförbud har i rättsfallet NJA 2001 s. 65 I och II vid skada på husdjur (katt respektive hund) dömt ut skadestånd för veterinärkostnader som var avsevärt högre än det skadade djurets värde. framhöll att ägaren under särskilda omständigheter kan vara berättigad till ersättning för reparation utöver egendomens värde i skadat skick, om reparationen och kostnaderna var rimliga. Ett sällskapsdjur kunde inte betraktas som vilken sak som helst och den angivna principen gällde därför här. Kostnaden kunde inte anses överstiga de kostnader som en ägare rimligen kunde beräknas ta på sig. I den juridiska debatten har det diskuterats om rättfallet kan anses gälla rätt till ersättning för rent affektionsvärde eller för ideella värden som trots allt kan uppskattas ekonomiskt (se Radetzki, JT 2000-01, s. 928 ff. och , SvJT 2004 s. 841). 11.8Djurägares kostnadsansvar vid hävning av felaktiga beslut om omhändertagande av djur Enligt 35 § djurskyddslagen får kostnader som uppkommer på grund av åtgärder enligt 31 eller 32 § förskotteras av allmänna medel. Om ett djur omhändertas enligt 31 eller 32 §, ska kostnaden slutligt betalas av den mot vilken åtgärden har riktats, om det inte finns särskilda skäl till annat. Om ett omhändertaget djur har sålts av polismyndigheten får den kostnad som slutligt ska betalas av ägaren tas ut ur köpesumman. 1987/88:93 s. 48 anges att om den betalningsskyldige inte godvilligt betalar kostnader som inte har kunnat tas ut ur köpeskillingen får talan väckas mot denne vid allmän domstol. I svar från vissa instanser påtalas att kostnadsansvar enligt 35 § är svårt att utkräva av djurägaren i de fall som ett beslut av omhändertagande upphävs av en högre rättslig instans. I många remissvar framförs även att handläggningstiderna i domstol är långa och att detta bl.a. innebär stora kostnader i samband med omhändertaganden, särskilt när det är fråga om stora djur- besättningar. Dessa kostnader kan ofta inte återkrävas av djur- ägaren på grund av bristande betalningsförmåga. Kostnaderna hamnar därför ofta slutligen på det allmänna och enligt de nuvarande reglerna belastar kostnaderna polismyndighetens lokala budget. Det påtalas även att det i och för sig är en intern polisfråga hur anslag fördelas. Dock kan större omhändertaganden drabba Omhändertagande av djur och djurförbud enskilda polismyndigheter hårt och centrala anslag skulle vara att föredra. I de fall som beslutet överklagas, innebär bestämmelsen i 74 § djurskyddsförordningen att beslutet – i likhet med andra beslut enligt djurskyddslagen – ändå kan verkställas.