sou · GZB375d3 · 2012-01-01 00:00:00 — Enligt 31 § punkten 1 ska ett djur tas om hand om djuret otillbörligt utsätts för lidande och detta inte rättas till efter tillsägelse av kontrollmyndigheten. Detta kan vara aktuellt är t.ex. när det noteras en avvikelse i protokoll vid djurskyddskontroll och när djurhållaren i samband med detta får en tillsägelse om att avhjälpa bristen. I sådana fall är det oftast fråga om akuta åtgärder som föranleds av ett pågående djurlidande där det inte går att avvakta med avhjälpande. Ett sådant beslut kan och bör i första hand fattas med stöd av bestämmelserna om omhändertagande enligt 32 § punkten 1, varför utredaren inte ser hinder för att 31 § punkten 1 bör kunna utgå. har även ifrågasatt om 31 § punkterna 4 och 5 behövs. Djurförbud tar sikte på djurhållarens personliga lämplighet och förutsättningar för att ha hand om djur, medan omhänder- tagande av djur är knutet till förhållanden som innebär djurlidande eller en risk för djurlidande. Enligt utredarens ovan nämnda förslag bör en djurhållare som meddelas djurförbud normalt först få Omhändertagande av djur och djurförbud tillfälle att själv avveckla sitt djurinnehav om det kan ske på ett djurskyddsmässigt godtagbart sätt. Om detta inte efterföljs inom utsatt tid ska dock ett omhändertagande ske. Om denna systematik följs så ska omhändertagande ske med stöd av 31 § punkten 3 i de fall som en djurhållare inte följer ett beslut om djurförbud, varför nuvarande bestämmelser i 31 § punkterna 4 och 5 är överflödiga och bör tas bort. De situationer som blir kvar i bestämmelsen om omhänder- tagande av djur är alltså dels om en djurhållare inte följer beslut meddelade av om förelägganden, förbud och rättelse, dels inte följer beslut om djurförbud. I de förra fallen bör, på samma sätt som föreslås gälla för påförande av djurförbud, en bedömning göras om omhändertagandet är befogat från djurskyddssynpunkt. Någon sådan bedömning bör dock inte kunna komma i fråga för den som har meddelats djurförbud. Enligt 29 § andra stycket djurskyddslagen ska djurförbud inte meddelas om det är uppenbart att ett upprepande inte kommer att inträffa. I utredarens direktiv nämns att motsvarande reglering saknas i de bestämmelser i djurskyddslagen som reglerar omhändertagande av djur. Eftersom ett omhändertagande enligt utredarens förslag ska vara befogat från djurskyddssynpunkt bör även risken för en eventuell upprepning ingå i den bedömning som ska göra i dessa fall. Genom detta tillgodoses behovet av den möjlighet till undantag som påpekas i direktivet. De nuvarande bestämmelserna om omhändertagande av djur fyller ett angeläget syfte. Bestämmelserna är ändamålsenliga och bör flyttas över till den nya lagen. Om situationer där ägaren till djur är okänd eller inte kan anträffas och omhändertagande av herrelösa djur, se Övergivna och förvildade djur. Enligt utredarens mening är det en allvarlig brist i de nuvarande bestämmelserna att polisen saknar befogenhet att omhänderta djur som påträffas hos någon som har djurförbud. För att upprätthålla respekten för djurförbudet som sanktion anser utredaren att det är viktigt att beslut om djurförbud följs. Överträdelser av djurförbud ska bedömas strängt och utredaren anser att det är angeläget att ingripanden kan ske snabbt och effektivt. Utredaren föreslår därför att bestämmelserna om Omhändertagande av djur och djurförbud omhändertagande kompletteras med en befogenhet för polismyndigheten att omhänderta djur som hålls av någon i strid med ett meddelat djurförbud oavsett om djurlidande kan påvisas eller inte. En förutsättning för att ett omhändertagande ska få ske i sådana fall är givetvis att omhänder- tagandet grundas på aktuella uppgifter i djurförbudsregistret och att en eventuell tidsfrist för att avhända sig djur som bestämts i samband med beslutet om djurförbud har löpt ut. Ett sådant beslut om omhändertagande ska på samma sätt som andra omhändertagandebeslut av polismyndig- heten underställas prövning. Skadeståndsanspråk vid hävning av felaktiga beslut om om- händertagande av djur När fattar beslut om omhändertagande ska det enligt 34 § djurskyddslagen fastställas om djuret ska säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas. I många fall måste omhändertagna djur avlivas av djurskyddsskäl på grund av att de är i dålig kondition. Utredaren anser att utgångspunkten även fortsättningsvis bör vara att det ska vara fråga om ett snabbt förfarande. Detta motiveras både av djurskyddsskäl och av kostnadsskäl för såväl det allmänna som för den enskilde. En konsekvens av detta är dock att det kan uppstå problem om en prövning i högre rättslig instans bedömer att beslutet var felaktigt. Om djuret har avlivats finns det givetvis inte några möjligheter för djurägaren att få tillbaka djuret. Om djuret har sålts eller överlåtits till någon annan är det ofta svårt eller olämpligt att återställa djuret till den ursprunglige ägaren. Situationer där ett omhändertagande av djur hävs av en högre rättslig instans är inte reglerad i djurskyddslagen. Bedömningen av rätten till skadestånd av staten ska i dessa fall alltså göra enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Myndigheten ska ha gjort en uppenbart oriktig bedömning för att den enskilde ska kunna få skadestånd. Möjligheten att få skadestånd i dessa fall är mycket begränsad. Utredaren har därför övervägt om det finns skäl för att staten bör ha ett särskilt skadeståndsansvar för ideell skada som uppstår i samband med omhändertagande av djur. Enligt utredarens mening motiveras omhändertagande av djur av intresset av ett gott djurskydd. Ett omhändertagande syftar till att få ett pågående djurlidande att upphöra eller på att djurhållaren Omhändertagande av djur och djurförbud bedömts vara en risk i djurskyddshänseende. I de flesta fall beror ett omhändertagande alltså på djurhållarens eget handlande eller underlåtenhet. Enligt utredarens uppfattning bör det vara relativt ovanligt att djurhållarens handlande är så ursäktligt att det skulle kunna motivera skadestånd. Även om ett beslut om omhänder- tagande ändras i högre rättslig instans kan detta i många fall bero på annat än att har fattat ett felaktigt beslut, t.ex. kan senare omständigheter ha tillkommit som betyder att ett omhändertagande är nödvändigt. Enligt utredarens mening skulle en utökad skadeståndsskyldighet för staten även kunna leda till en lägre djurskyddsnivå genom att det kan finnas risk för att kontrollmyndigheten i vissa fall kan komma att avstå från omhändertaganden för att undvika skadeståndsansvar. Enligt utredarens bedömning finns därför inte skäl att föreslå någon utvidgning av det allmännas skadeståndsansvar i samband med omhändertagande av djur. I enstaka fall kan dock ett omhändertagande och efterföljande beslut om vad som ska hända med djuren framstå som oproportionerligt. Ett sådant exempel kan vara om ett djur som inte lider omhändertas och avlivas på grund av att djurhållaren inte kan sköta det, t.ex. vid akut sjukdom. Detta bör dock oftast kunna konstateras av kontrollmyndigheten vid beslutet om vad som ska hända med djuret. Utredaren vill understryka att det är viktigt att länsstyrelserna gör en nyanserad och proportionerlig bedömning i sådana fall. Djurägares kostnadsansvar vid hävning av felaktiga beslut om omhändertagande av djur Huvudregeln i tillämpningen av 34 § i nuvarande djurskyddslag är att omhändertagna djur ska avyttras eller avlivas och beslut om vad som ska ske med djuren ska fattas . Enligt de nuvarande bestämmelserna har möjlighet att åstadkomma ett snabbt avgörande vid beslut om vad som ska hända med djuret enligt 34 § djurskyddslagen. Utredaren anser att detta är ändamålsenligt eftersom det kan innebära ett stort lidande för djuren och höga kostnader för samhället att rehabilitera djur som är i dålig kondition vid ett omhändertagande. Enligt utredarens mening ska inte samhället betala för rehabilitering eller omhänder- tagande . Att den enskilde har slutligt Omhändertagande av djur och djurförbud betalningsansvar för kostnader som uppkommer i samband med ett omhändertagande av djur ligger enligt utredarens mening även väl i linje med att djurhållaren har ansvaret för djurhållningen. Enligt nuvarande bestämmelser ska kostnaden slutligt betalas av djurhållaren om det inte finns särskilda skäl till annat. Enligt vad som har framkommit i utredarens arbete finns det stora skillnader på hur kostnader som har uppkommit vid omhändertagande av djur återkrävs av den enskilde. Skälen till detta är mycket varierande, men tydligt är att polismyndigheterna mycket sällan får full kostnadstäckning i dessa ärenden. Enligt utredarens mening bör djurhållarens ansvar göras tydligare på denna punkt. Det föreslås därför att det ska krävas synnerliga skäl för att inte återkräva kostnader vid omhändertagande av djur. Återkrav bör dock inte ske i det fall det har varit fråga om uppenbart oriktiga myndighets- beslut, om det är uppenbart att djurhållaren inte kan betala eller i fall där ett återkrav skulle betyda en merkostnad för polismyndigheten. ansvar för kostnader i samband med omhänder- taganden belastar det allmännas förskottering av kostnader för omhändertagande av djur den lokala polismyndig- hetens budget. I vissa fall kan dessa kostnader uppgå till stora belopp och vara en mycket kännbar belastning för den lokala polismyndigheten. Utredaren har konstaterat att den nuvarande ansvarfördelningen mycket starkt ifrågasätts av både läns- styrelserna och polisen. Utredaren anser att denna fråga är mycket angelägen och det kan bl.a. behöva övervägas om medel för det allmännas förskottering av kostnader i samband med omhänder- tagande av djur i stället borde avsättas som ett centralt anslag. Som en jämförelse kan nämnas att det finns centrala anslag i fråga om epizootifrågor och utredaren anser att det är bör övervägas om en liknande reglering bör införas även på detta område. Dessa frågeställningar är dock inte av primärt intresse för djurskyddet, utan har främst samband med länsstyrelsernas och polisens arbetsformer, anslag och kostnadsansvar. Sådana frågor faller utanför detta utredningsuppdrag och bör därför utredas i ett annat sammanhang. Omhändertagande av djur och djurförbud Övriga frågor om djurförbud och omhändertagande Begreppet att ha hand om djur Det har till utredaren framförts att formuleringen att ha hand om djur i 29 § djurskyddslagen kan leda till svårigheter med att avgöra vem som är ansvarig djurhållare om ansvaret kan ligga på flera personer, t.ex. arbetsgivare och anställd, flera delägare till ett djur eller flera medlemmar i en familj. Vem som i sådana fall ska anses som djurhållare måste enligt utredarens mening bedömas i det enskilda fallet. Som vissa instanser framhåller i problem- inventeringen så bör både direkt och indirekt inflytande över djurhållningen räknas. Som djurhållare bör räknas både den person som har hand om den faktiska djurskötseln och den som har ett avgörande ekonomiskt inflytande över djurhållningen, t.ex. genom inköp av foder eller strö till en djurbesättning. Om inte annat kan visas bör djurhållaransvaret vara solidariskt, dvs. delat, t.ex. mellan arbetsgivare och anställd, flera delägare till ett djur eller mellan familjemedlemmar. Enbart ägandeförhållandena till ett djur bör inte ha avgörande betydelse, om det framgår att någon av flera delägare till ett djur inte tar någon fysisk befattning med djuret. När det är en av flera delägare eller familjemedlemmar som tar befattning med djur trots att han eller hon har djurförbud så anser utredaren att detta är en överträdelse som bör leda till att djuret omhändertas. De nuvarande bestämmelserna om vem som kan få djurförbud är enligt utredarens mening flexibla och kontrollmyndigheten har möjlighet att allt efter situationen i det enskilda fallet meddela djurförbud för var och en som på ett eller annat sätt har befattning med djur. har också frihet att ge djurförbud i den omfattning som behövs för en särskild situation. Utredaren anser därför att de nuvarande bestämmelserna är tillräckliga och bör behållas oförändrade. På samma sätt som i andra frågor vid tolkning och tillämpning om bestämmelserna om djurförbud och omhändertagande bör t.ex. i väglednings- dokument ge länsstyrelserna råd och stöd om förfarandet i handläggningen. Omhändertagande av djur och djurförbud Enligt utredarens mening innebär bulvanskap och skenöverlåtelser att djurhållare uppenbart inte rättar sig efter djurskydds- bestämmelserna eller kontrollmyndighetens åtgärder. Detta kan vara ett allvarligt hinder för kontrollmyndigheten att komma till rätta med djurskyddsproblem. Utredaren har därför övervägt om de nuvarande bestämmelserna är tillräckliga för att undvika skenöverlåtelser och bulvanförhållanden. Av de instanser som svarat i utredarens probleminventering så har det bl.a. föreslagits att djurförbud bör knytas till den fastighet där djuren finns och att djurförbudet skulle skrivas in i fastighetsregistret. Fördelar med detta skulle vara att uppgift om djurförbud blir tillgängligt för allmänheten i fastighetsregistret och att det inte är möjligt att överlåta fastigheten utan att djurförbudet följer med. Enligt utredarens mening skulle dock detta inte hindra att djurhållaren flyttar djurbesättningen till en annan fastighet eller att djuren överlåts till någon annan person. Dessutom skulle detta vara administrativt svårarbetat, tidsödande och kostnadskrävande. Ett annat förslag som har framförts är att kontrollmyndigheten ska besluta om att godkänna överlåtelse före det att den blir giltig eller att den som har meddelats djurförbud ska anmäla om djuren överlåts till någon annan. Detta skulle vara ett snabbare förfarande än ett införande i fastighetsregistret och bör dessutom mer effektivt kunna förhindra skenöverlåtelser genom att ska få kännedom om och ta ställning till överlåtelsen. Utredaren anser att kontrollmyndigheten bör följa upp med- delade djurförbud och kontrollera att så att djurhållaren faktiskt gör sig av med djuren. I annat fall bör kontrollmyndigheten fatta beslut om omhändertagande. Detta gäller även som framhålls i förarbetena till nuvarande djurskyddslag om djuren visserligen har överlåtits till någon annan som känner till djurförbudet men att den som har meddelats djurförbud fortfarande deltar i handhavandet av djuret. Utredaren bedömer därför att en särskild anmälningsplikt inte skulle få någon egentlig betydelse. bör i stället göra en bedömning av situationen och vid behov omhänderta djur om den som meddelats djurförbud om djuren inte avlägsnas på ett sådant sätt att den faktiska kontakten med dem upphör. Den nuvarande regleringen, dvs. att förfogandeförbud inträder först när Omhändertagande av djur och djurförbud djuren omhändertas bedöms tillräckliga. Utredaren finner därför inte skäl att lämna några förslag i denna del. Enligt utredarens mening bör även i dessa fall i väglednings- dokument lämna länsstyrelserna råd och stöd i handläggningen. Omhändertagande av djur och djurförbud Radetzki, M. Skadestånd för reparationskostnad utöver skadans värde, 2000-01, s. 928 ff. Skadestånd utom kontraktsförhållanden, 2004 s. 841 12Användning av djur för sexuella ändamål Utredarens ambition är att värna om respekten för djur och eftersträva en hög förebyggande djurskyddsnivå. I lagen införs därför ett förbud mot att ha sexuellt umgänge med djur eller utföra sexuella handlingar mot djur. Risken för att djur far illa i sådana situationer är, enligt utredarens bedömning, alltför stor. Handlingar som utförs av veterinärmedicinska skäl eller i sam- band med avel undantas från förbudet. Frågan om användning av djur för sexuella ändamål har väckt stor allmän debatt i . Åtskilliga motioner har lämnats till gällande att ett uttryckligt förbud borde införas mot detta. Handlingarna har beskrivits i form av sexuellt användande, nyttjande, utnyttjande, missbruk eller sexuella övergrepp på djur. Utredaren kommer att använda det mer neutrala begreppet användning av djur för sexuella ändamål. En diskussion har också ofta förts om att detta redan är förbju- det och hur djurens lidande ska bedömas i sådana situationer. Utredarens uppgift har varit att se över vilka åtgärder inom ramen för djurskyddslagstiftningen som kan vara lämpliga för att förtyd- liga och stärka skyddet för djur mot användning för sexuella ända- mål. Utredarens uppdrag har varit avgränsat till djurskyddslagens område och har inte omfattat frågor som t.ex. rör djurpornografi och publicering av sådant material på Internet eller straffrättsliga frågor enligt . Användning av djur för sexuella ändamål 12.1Innebörden av användning av djur för sexuella ändamål Det finns flera olika begrepp för sexuell användning av djur. I har tidigare bl.a. begreppen sodomi och tidelag använts där tidelag definieras som könsumgänge mellan människa och djur. Sodomi är en äldre benämning på sexuella handlingar som enligt religiösa, sociala och juridiska normer ansågs vara mot naturen. Ofta åsyftades då orala eller anala samlag människor emellan och samlag mellan djur och människa (). Ett mer modernt uttryck är zoofili. Zoofili definieras enligt som sexuell avvikelse kännetecknad av ett tvångsmässigt behov av sexuellt umgänge med djur. Andra har också beskrivit det som en stark, erotisk kärlek till djur på ett sätt så att det leder till sexuellt motiverade handlingar med djur (Bolliger & Goetschel 2005). I den internationella litteraturen används begreppet bestiality och personer som ägnar sig åt det kallas zoophiles. Att människor har sexuellt umgänge med djur har historiskt sett upprört många människor och gör så även . Förutom att många anser att det är ett övergrepp på djuret så väcker handling- arna i sig själva äckel och motvilja hos många människor. Utredaren lät initialt berörda organisationer och myndigheter komma till tals genom en instansundersökning. Många instanser framförde då till utredaren att de ansåg det som omoraliskt och etiskt förkastligt att sexuellt nyttja en varelse som befinner sig i ett beroendeförhållande gentemot människan och som saknar förmå- gan att kommunicera samtycke till sexuella relationer. Vidare framfördes att sådana handlingar innebär att djurens välfärd äventy- ras samt att djurens integritet och värdighet har kränks. Författarna (2005) anger att dagens liberala syn på sexualitet och de möjligheter som Internet erbjuder gör att sex med djur kan ses som en alternativ sexuell utlevelse. På chat- och hemsidor diskuteras användning av djur för sexuella ändamål på ett avdramatiserat sätt och det finns manualer och böcker skrivna om hur man bäst beter sig för att i sexuellt syfte betvinga ett djur. I några av de delstater i där sexuellt umgänge med djur inte är kriminaliserat har personer framträtt öppet och berättat att man bjuder varandra på sex med medförda sällskapsdjur. I en övervägande majoritet av delstater är dock alla eller vissa former av sexuellt umgänge med djur förbjudna (Striwing & 2005). Användning av djur för sexuella ändamål Vad innebär då användning av djur för sexuella ändamål i prakti- ken? Forskning har bedrivits för att förstå människors sexuella dragning till djur. Miletski (2006) har bl.a. studerat fenomenet zoofili genom att se på zoofila människors bakgrund, utbildning, psykiska stabilitet och på hur de beskriver sitt sexuella intresse för djur. Utifrån en av Miletskis studier (2006) där zoofila personer har uppgett att de föredrog hundar som djur att ha sex med, bestod den sexuella användningen i praktiken av att: onanera hunden (män och kvinnor), ge oralsex (män och kvinnor), få analsex av hunden (män), få oralsex (kvinnor) och ha samlag med hunden (kvinnor). Kvinnorna i studien uppgav att de hade sex med hund i genomsnitt medan männen uppgav sig ha sex i genomsnitt (Miletski 2006). Enligt andra studier av exem- pelvis (2003) och Earls & Lalumière (2009) nyttjas hästar på liknande sätt. (2003) beskriver att de vanligaste sexuella handlingarna var att utföra oral- genitalt sex, ha samlag med djur av honkön, onanera djur och få analsex från hanligt djur. poängterar i sin studie att den grupp av zoofila personer som de träffade under stu- dien uppträdde kärleksfullt mot djuren och att forskarna inte såg något som de bedömde som misshandel av djuren. En annan bild av vad sexuellt användning av djur kan innebära i praktiken får man om man ser på de rapporter som finns av djur som har skadats vid sexuell användning. Resultatet av det sexuell användning har bl.a. studerats av (2001) som har samlat in uppgifter från veterinärer i . Studien visade på hundar och katter med svårt skadade vaginor och analgångar, inre blödningar och stympningar av djurens könsorgan. I vissa fall hade de sexuella handlingarna även involverat instick- ande av vassa föremål i djuren och i flera fall var skadorna så allvar- liga att de ledde till djurets död. Liknande skador på djur som har använts sexuellt finns rapporterat från t.ex. (Revholt 2006) och (, 2007). Ytterligare en bild av vad sexuell användning av djur kan inne- bära är den som finns presenterad i ett fåtal medicinska rapporter av skadade människor. Kirov et al. (2001) rapporterar t.ex. om en 62-årig man som fått livshotande tarmskador vid analsamlag med en galt. Läkarna bedömde att galtens 45–spiralformade penis hade fastnat i mannens tarm och på så sätt orsakat sönderslit- ningar. I ett annat, mindre uppseendeväckande fall, rapporteras att en 60-årig man dog efter kraftiga bröstkorgsskador orsakade av en Användning av djur för sexuella ändamål spark från en kalv som han hade försökt använda sexuellt (De et al. 12.2Omfattningen av sexuell användning av djur Det är svårt att få en tydlig bild av i vilken omfattning som sexuell användning av djur förekommer. Detta beror dels på att få under- sökningar har gjorts på området, dels på att dessa undersökningar är behäftade med metodsvårigheter eftersom de antingen drar slut- satser från människor som på ett eller annat sätt vill berätta om sin användning eller från de skador som upptäckts på djuren eller människor. Eftersom sexuell användning inte kan anses vara socialt accepterat i vårt samhälle kan man anta att de flesta som sysslar med detta inte berättar om det. Internet har dock öppnat möjlig- heter för forskare att kommunicera med personer som använder djur för sexuella ändamål under en mer anonym form, men även här får man förmoda att bara ett litet antal av dem som sysslar med detta nås. Det är också svårt att skatta omfattningen av sexuell användning av djur utifrån de skador som har upptäckts på djur. Hur många av de skadade djuren som tas till veterinär för vård är omöjligt att säga men om ägaren är den som har orsakat skadan torde andelen vara liten. Vidare upptäcks främst grova fysiska skador på djuren medan mindre skador och de eventuella psykiska skadorna troligen sällan upptäcks. Utifrån den forskning som har gjorts för att förstå män- niskors sexuella dragning till djur kan man dock skatta sig till att de som använder djur sexuellt gör det så frekvent som (Miletski 2006). Earls & Lalumière (2009) konstaterar att zoofili nog inte är så ovanligt som man kanske har trott och att den har mycket gemensamt med andra mindre vanliga sexuella böjelser. 12.2.1Sexuell användning av djur i På uppdrag av regeringen undersökte i vilken omfattning som djur används för sexuella ändamål (, dnr. Jo2005/1146 samt dnr Jo2007/202). Undersökningarna byggde på bl.a. enkäter till kom- muner, länsstyrelser, yrkesverksamma veterinärer och kvinno- Användning av djur för sexuella ändamål Information samlades också in från samtliga polis- myndigheter avseende polisanmälda ärenden –2005. Av 226 fall var 174 hästar, 18 hundar, 18 nötkreatur, 10 katter, 2 får, 1 gris, 3 övrigt (bl.a. djurpornografi) och ett fall som involve- rade både hästar och nötkreatur.