sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — Som anförs i avsnitt 9.5.2 ligger hemarrest förhållandevis nära fängelse i anstalt i ingripandegrad. Enligt nuvarande reglering kan fängelsestraff som uppgår verkställas genom IÖV. Den längsta tid under vilken den dömde förbjuds att lämna bostaden är emellertid inte mer än , eftersom den som verkställer fängelsestraff genom IÖV blir föremål för villkorlig fri- givning på samma sätt som andra fängelsedömda. För att ett vill- korligt fängelsestraff ska anses vara tillräckligt ingripande vid straff- tider som uppgår till , bör det krävas att förbudet att lämna hemmet pågår under betydligt än vad som kan bli aktuellt . I likhet med övriga sanktioner (undantaget böter) förutsätter hemarrest i förlängningen att den dömde medverkar frivilligt vid verkställigheten. Trovärdigheten i påföljdssystemet bygger på att verkställigheten av påföljderna i huvudsak fungerar. Vi har inte kunnat finna underlag för ett antagande att ett intensivövervakat förbud att lämna hemmet som skulle krävas för att besluta att fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorliga skulle fungera tillräckligt väl i praktiken. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Härtill kommer att det inte finns särskilt starka skäl för att be- sluta att fängelsestraff som uppgår till ska vara vill- korliga och förenas med hemarrest som tilläggssanktion. Som anförts i avsnitt 9.4.2 är det vid så höga straffnivåer fråga om så allvarlig brottslighet att det – i de allra flesta fall – framstår som rimligt att ett ovillkorligt fängelsestraff döms ut. De undantag som före- slagits bygger på särskilda överväganden. Att godta en ingripande behandling (kontraktsvård) i stället för ett längre fängelsestraff i anstalt bygger på en ordning som har vunnit bred acceptans. Det framstår också som rationellt att söka motverka orsakerna till brotts- ligheten och därigenom minska risken för återfall genom att ge den tilltalade möjlighet till behandling, om det kan ske på ett i huvudsak lika ingripande sätt som ett fängelsestraff. Möjligheten att besluta om villkorligt fängelse pga. starka humanitära skäl knutna till den tilltalades personliga förhållanden går knappast att avvara i ett påföljdssystem som ska vara präglat av just humanitet. Det är inte på samma sätt tydligt vilka hållpunkter som skulle finnas vid valet mellan ett ovillkorligt fängelsestraff och villkor- ligt fängelse med hemarrest. Enligt vår bedömning är det svårt att finna några sådana starka skäl som angetts när det gäller övriga undantag från ettårsgränsen Vi har därför stannat vid att det för- hållandet att hemarrest kan väljas som tilläggssanktion inte ska kunna utgöra särskilda skäl för att besluta att ett fängelsestraff som upp- går till ska vara villkorligt. 9.4.4Ingen övre gräns för användningen av villkorligt fängelse Vår bedömning: Det bör inte föreskrivas någon formell gräns för hur långa tidsbestämda fängelsestraff som ska kunna dömas ut villkorligt. Det bör dock endast i rena undantagsfall komma i fråga att besluta att fängelsestraff som överstiger ska vara villkorliga. I föregående avsnitt har vi föreslagit att domstolen under vissa särskilt angivna omständigheter ska kunna besluta att fängelsestraff som uppgår till ska vara villkorliga. Nästa fråga att överväga är om det bör finnas en övre gräns för hur långa fängelse- straff som över huvud taget ska kunna dömas ut villkorligt. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse torde påföljden för brottslighet vars straffvärde motsvarar fängelse endast i yttersta undantagsfall bestämmas till en icke frihetsberövande påföljd (se vad som angetts beträffande nuvarande ordning i avsnitt 9.4.3 ovan). utgör också den översta gränsen för när ett fängelsestraff kan förklaras villkorligt i t.ex. och . Enligt vår bedömning är en tvåårsgräns i de allra flesta fall rimlig och väl avvägd. kan det inte uteslutas att en kontrakts- vård i något fall kan göras så ingripande att den kan motivera ett villkorligt fängelsestraff som är längre än . Det kan också tänkas uppstå situationer där det på grund av den tilltalades personliga för- hållanden eller andra tungt vägande skäl framstår som uppenbart oskäligt att döma ut ett ovillkorligt fängelsestraff trots att straff- tiden överstiger . I sådana situationer anser vi att det bör finnas ett visst utrymme för domstolen att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt. Det skulle naturligtvis kunna hävdas att personliga och andra omständigheter som innebär svårigheter för den dömde att verkställa ett ovillkorligt fängelsestraff i anstalt i stället bör mötas genom att denne ansöker hos regeringen om nåd. Vi är emellertid av uppfatt- ningen att det är mer rimligt att sådana omständigheter, i den mån de är kända redan vid rättegången, i stället beaktas direkt vid på- följdsbestämningen. Vi gör därför bedömningen att det inte bör föreskrivas någon formell övre gräns för hur långa fängelsestraff som ska kunna dömas ut villkorligt, annat än att det inte bör finnas möjlighet att besluta att ett fängelsestraff på livstid ska vara villkorligt. Det finns dock anledning att understryka att skälen för villkorligt fängelse måste vara starkare ju längre det utmätta straffet är och att det en- dast i rena undantagsfall bör komma ifråga att besluta om villkor- ligt fängelse om fängelsestraffets längd överstiger . Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse 9.4.5Kort om betydelsen av brottslighetens art Vår bedömning: Frågan om det i ett system med villkorligt fängelse bör finnas utrymme för någon påföljdsmässig särbehand- ling av vissa brott eller brottstyper med hänsyn till att de är av viss art behandlas närmare i kapitel 15. I detta kapitel är dock utgångspunkten att alla brott som föranleder lika långa straff ska behandlas lika, om inte den tilltalades tidigare brottslighet för- anleder en annan bedömning. Mycket av den kritik som riktas mot dagens påföljdssystem hänger samman med den straffrättsliga särbehandling som sker med hänvis- ning till brottets eller brottslighetens art. Som angetts i avsnitt 6.3 har frågan om betydelsen av brottslighetens art kommit att utveck- las på ett sådant sätt att det är lättare att definiera vilka brott som inte anses vara av sådan art att de bör föranleda påföljdsmässig särbehandling än att mer fullständigt ange vilka brott som är s.k. artbrott. En allmän utgångspunkt för vårt arbete – vilken utvecklas i avsnitt 7.3 – är att inga brott bör särbehandlas på grund av att de tillhör en viss brottstyp. har såväl lagstiftaren som dom- stolarna i många fall funnit att viss brottslighet är av sådan art att ett fängelsestraff är påkallat, trots att vare sig straffvärdet eller den tidigare brottsligheten motiverar det. Annorlunda uttryckt har det ansetts finnas behov av en sådan särbehandling. Brottslig- hetens art som grund för påföljdsvalet låter sig därmed knappast avskaffas med något enkelt penndrag. Den frågan bör därför prövas i ljuset av hela det påföljdssystem vi föreslår. Våra överväganden och förslag såvitt avser betydelsen av brottslighetens art återfinns i kapitel 15. Vår ambition är dock att det i ett påföljdssystem som byggs upp utifrån de utgångspunkter som anges i kapitel 7 inte ska finnas något behov av att särbehandla något brott eller någon brottstyp vid påföljdsbestämningen, eftersom systemet i sig ska leda till en ökad tydlighet och att påföljden kan straffmätas i proportion till brottslighetens allvar, även om den inte utgörs av ett fängelsestraff som ska verkställas i anstalt. Utgångspunkten för våra övervägan- den är därför att alla brott som föranleder lika långa straff ska be- handlas lika, om inte den tilltalades tidigare brottslighet föranleder en annan bedömning. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse 9.5Straffmätning inom ramen för ett villkorligt fängelsestraff 9.5.1Straffmätning och valet av tilläggssanktion Vårt förslag: Valet av tilläggssanktion till villkorligt fängelse ska göras med utgångspunkt i fängelsestraffets längd. Det innebär att ett längre villkorligt fängelsestraff ska förenas med en mer ingripande tilläggssanktion än ett kortare sådant straff och att lika långa villkorliga fängelsestraff ska förenas med tilläggssanktio- ner som framstår som i huvudsak lika ingripande, allt förutsatt att inte den tilltalades tidigare brottslighet föranleder en annan bedömning. Som vi redogjort närmare för i avsnitt 7.2 innebär valet av en icke frihetsberövande påföljd att den dömde ges en privilegiering i för- hållande till det fängelsestraff i anstalt som annars skulle ha dömts ut. På motsvarande sätt privilegieras den som ges förmånen av ett villkorligt fängelsestraff. I och med att domstolen beslutar att fängelsestraffet ska vara villkorligt ådöms den tilltalade en påföljd som inte står i absolut proportion till brottslighetens allvar på samma sätt som ovillkorligt fängelse som straffvärdet uppgår till skulle ha gjort. Det nu sagda hindrar emellertid inte att det även inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet kan skapas proportionalitet och ekvivalens, i den meningen att innehållet i påföljden blir mer ingri- pande ju allvarligare brottsligheten är och att lika allvarliga brott möts av en lika sträng påföljd. I avsnitt 9.3.1 har vi gjort bedömningen att villkorligt fängelse, för att utgöra ett trovärdigt alternativ till ovillkorligt fängelse, som en tydlig huvudregel bör förses med ett verkställighetsinnehåll och att detta innehåll bör bestå av någon form av tilläggssanktion. I den mån systemet tillhandahåller tilläggssanktioner av olika ingripande- grad ges förutsättningar att straffmäta det straffrättsliga ingripan- det inom ramen för det villkorliga fängelsestraffet genom valet av tilläggssanktion. Om domstolen när den beslutar att ett fängelse- straff ska vara villkorligt beslutar om tilläggssanktioner som är mer ingripande ju längre fängelsestraffet är, ställs påföljden – även om den alltid kommer att innebära en privilegiering i för- hållande till ett ovillkorligt fängelsestraff – i rimlig proportion till Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Dessutom innebär en ordning där längre vill- korliga fängelsestraff förses med mer ingripande tilläggssanktioner att tröskeleffekten mellan villkorligt fängelse och ovillkorligt fängel- se begränsas. När ett system av nu skisserat slag övervägs måste dock tas i be- aktande att det inte blir fråga om en lika tydlig privilegiering som av den som döms . Nuvarande påföljdssystem är uppbyggt på ett sådant sätt att den som tidigare är ostraffad, eller som endast vid något enstaka tillfälle har dömts till annan påföljd än ett rent bötesstraff, i stället för fängelse döms till en icke frihets- berövande påföljd, om det inte anses uteslutet på grund av brotts- lighetens straffvärde eller art. Påföljden blir i många fall – även vid relativt höga straffvärden – en villkorlig dom förenad med dags- böter, dvs. i huvudsak ett varningsstraff som i ingripandegrad står mycket långt ifrån ett fängelsestraff i enlighet med brottslighetens straffvärde. Denna effekt – att den tilltalade vid förstagångsbrotts- lighet i stor utsträckning ges förmånen av en mycket mild påföljd – går delvis förlorad om det kan väljas en förhållandevis ingripande tilläggssanktion även för den som har gjort sig skyldig till brott på fängelsenivå. Effekten blir särskilt tydlig om brottslighetens straffvärde motsvarar fängelse eller mer, eftersom det i sådana fall blir aktuellt att döma ut relativt in- gripande sanktioner även för den som tidigare är ostraffad. Vi har emellertid svårt att se detta som något negativt. Det kan på goda skäl ifrågasättas om det är rimligt att, på det sätt som sker , privilegiera den som gör sig skyldig till ett brott vars straff- värde motsvarar fängelse i upp emot i sådan utsträckning att han eller hon i princip endast tilldelas en varning i kombination med ett bötesstraff. Denna ordning har, som utvecklas i avsnitt 6.8, bidragit till påtagliga tröskeleffekter och ett system som ibland brister i trovärdighet och tydlighet. I dagens påföljdssystem görs det undantag från privilegieringen av förstagångsförbrytare genom att det i vissa fall anses motiverat att döma tidigare ostraffade personer till fängelse på grund av brotts- lighetens art. Som framgår av kapitel 15 är det en betydande andel brott som särbehandlas påföljdsmässigt av detta skäl. Av mer före- kommande brott för vilka påföljden inte kan stanna vid böter är det endast ett fåtal som inte i praxis tillmäts något s.k. artvärde. Denna typ av avsteg från grundtanken om privilegiering av förstagångs- förbrytare är, vilket vi utvecklar närmare i kapitel 15, enligt vår be- dömning betydligt mer tveksam än att ge den icke frihetsberövande Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse påföljden ett mer ingripande innehåll vid högre straffvärden. Vi anser det vara mer konsekvent och rättvist att låta brottets straffvärde och inte brottstypen avgöra utrymmet för privilegiering. En förut- sättning för att komma ifrån nuvarande särbehandling med hänvis- ning till brottslighetens art torde dessutom vara att något längre villkorliga fängelsestraff förenas med tilläggssanktioner av mer in- gripande karaktär. Vi föreslår därför att tilläggssanktionerna till villkorligt fängelse ska bestämmas med utgångspunkt i fängelsestraffets längd. Det innebär att längre villkorliga fängelsestraff ska förenas med mer ingripande tilläggssanktioner än kortare sådana straff och att lika långa villkorliga fängelsestraff ska förenas med tilläggssanktioner som framstår som i huvudsak lika ingripande. Om det villkorliga fängelsestraffets längd närmar sig , ska det därmed förenas med en tilläggssanktion som inte står alltför långt ifrån ett ovillkor- ligt fängelsestraff i ingripandegrad och som innebär att den sam- mantagna reaktionen på brottet uppfattas som förhållandevis ingri- pande både av den dömde och av allmänheten. Principerna om proportionalitet och ekvivalens (likabehandling) – vilka vi bygger våra förslag på – bör emellertid inte tolkas så att lika allvarliga brott alltid måste mötas av exakt samma straffrätts- liga reaktion, utan det avgörande bör i stället vara att reaktionerna för lika allvarliga brott framstår som i huvudsak lika ingripande. Därmed bör rätten vid valet av tilläggssanktion också kunna ta hän- syn till den tilltalades personliga förhållanden och till vilken sank- tion som bäst kan antas bidra till att han eller hon avstår från att begå nya brott. Så länge den sammantagna straffrättsliga reaktionen motsvarar den ingripandegrad som krävs med hänsyn till fängelse- straffets längd, bör det alltså finnas möjlighet för domstolen att välja tilläggssanktion utefter vad som framstår som mest lämpligt och ändamålsenligt i det enskilda fallet. Att icke frihetsberövande påföljder graderas utifrån inbördes stränghet och straffmäts inom ramen för respektive påföljd, sam- tidigt som det ges möjlighet att beakta den tilltalades personliga förhållanden vid utformningen av innehållet i påföljden stämmer också väl överens med vad som anges i de FN-instrument på om- rådet som har förbundit sig att följa.19 19 Se United Nations Standard Minimum Rules for Non-Custodial Measures (The Rules), Recommendation No. R (92) 16 European Rules on Community Sanctions and Measures, och Recommendation No. R (92) 17 concerning Consistency in Sentencing. Instrumenten finns sammanfattade i bilaga 4. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse 9.5.2Kort om tilläggssanktionernas innehåll Vår bedömning och vårt förslag: Som utgångspunkt bör gälla att samtliga inslag som de nuvarande påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn innehåller, eller som dessa påföljder kan förenas med, ska kunna utgöra tilläggssanktioner till villkorligt fängelse. Såvitt avser möjligheten att förena villkorligt fängelse med ett kortare ovillkorligt fängelsestraff (delvis villkorligt fängelse) hänvisas dock till avsnitt 9.5.14. Intensivövervakning med elektronisk kontroll som verkstäl- lighetsform för korta fängelsestraff ska övergå till att vara en tilläggssanktion till villkorligt fängelse, hemarrest. I den mån det införs nya icke frihetsberövande inslag i på- följdssystemet bör utgångspunkten vara att dessa ska utgöra tilläggssanktioner till villkorligt fängelse. Som anförts i avsnitt 9.1 redogör vi i detta kapitel för våra över- väganden och förslag såvitt avser frågan om hur ett påföljdssystem med villkorligt fängelse bör byggas upp och struktureras. Det när- mare innehållet i det villkorliga fängelsestraffet, dvs. tilläggssank- tionernas innehåll och närmare utformning, övervägs i kapitel 11. En förutsättning för att komma vidare i uppbyggnaden av systemet är dock att det redan här slås fast vissa utgångspunkter när det gäller tilläggssanktionernas innehåll. Nuvarande inslag i de icke frihetsberövande påföljderna Vi har i det föregående gjort bedömningen att nuvarande inslag i de icke frihetsberövande påföljderna bör inordnas under det villkorliga fängelsestraffet, se avsnitt 9.2.1. Det innebär att påföljderna villkor- lig dom och skyddstillsyn utmönstras ur systemet och att de inslag som kan föreskrivas vid dessa påföljder, i den mån de ska finnas kvar, i stället ska utgöra tilläggsanktioner till villkorligt fängelse. kan de icke frihetsberövande påföljderna förenas med följande påföljder och föreskrifter: Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse -dagsböter, högst 200 -föreskrift om samhällstjänst i lägst 40 och högst -föreskrift om skyldighet att fullgöra skadeståndsskyldighet eller på visst sätt -föreskrift om skyldighet att biträda någon vars egendom har ska- dats genom brottet med arbete som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt -dagsböter, högst 200 -föreskrift om samhällstjänst i lägst 40 och högst -fängelse i lägst och högst -föreskrift om vistelseort eller bostad , högst åt gången -föreskrift om arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning -föreskrift om läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utanför sjukhus eller annan dylik inrättning -under förutsättning att det har meddelats en föreskrift enligt föregående punkt, föreskrift om skyldighet att lämna blod-, urin-, utandnings-, saliv-, svett- eller hårprov för kontroll av alkohol- påverkan eller påverkan av andra beroendeframkallande medel -föreskrift om skyldighet att fullgöra skadeståndsskyldighet eller på visst sätt -föreskrift om skyldighet att biträda någon vars egendom har skadats genom brottet med arbete som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt -föreskrift om kontraktsvård Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse Härtill kommer att skyddstillsyn alltid är förenad med övervakning under (minst) . Vi kommer att redogöra för våra överväganden såvitt avser inne- hållet i tilläggssanktionerna vid villkorligt fängelse i kapitel 11. Där kommer vi också överväga närmare vilka av de nuvarande inslagen som bör finnas kvar i ett reformerat påföljdssystem. Vårt prelimi- nära ställningstagande – och utgångspunkten för övervägandena i detta kapitel – är dock att de flesta inslag som omfattas av eller kan föreskrivas vid villkorlig dom och skyddstillsyn bör kunna komma i fråga som tilläggssanktioner vid villkorligt fängelse. Såvitt avser möjligheten att förena det villkorliga fängelsestraffet med ett kortare ovillkorligt fängelsestraff (motsvarande den nuvarande möj- ligheten att döma till skyddstillsyn i kombination med ett kortare fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § BrB), vilket i ett system med vill- korligt fängelse skulle innebära att domstolen beslutar att fängelse- straffet ska vara delvis villkorligt, hänvisas dock till avsnitt 9.5.14. I det fortsatta resonemanget i detta kapitel kommer vi för enkel- hetens skull att hänvisa till de av de nuvarande inslagen i påföljds- systemet som får anses vara mest vanligt förekommande, nämligen böter, övervakning, föreskrifter om vård och behandling, samhälls- tjänst och kontraktsvård. Vi vill dock redan nu förutskicka att det i ett reformerat system kan finnas skäl att ge möjlighet att förena villkorligt fängelse med övervakning av olika ingripandegrad. Det skulle t.ex. i vissa situationer kunna vara möjligt att besluta att den dömde endast ska ha kontakt med övervakare i viss utsträckning, medan det i andra fall också ställs krav på att han eller hon ska anmäla sig hos t.ex. frivården med tätare intervall enligt ett särskilt uppgjort schema. Om det krävs med hänsyn till det villkorliga fängelsestraffets längd eller den tilltalades tidigare brottslighet, kan ett alternativ vara att den dömde, under , blir föremål för elektronisk övervakning i större eller mindre utsträck- ning. Vi återkommer till dessa frågor i avsnitten 9.5.7 och 11.6. Intensivövervakning med elektronisk kontroll En fråga som bör besvaras redan i detta sammanhang är vilken roll intensivövervakning med elektronisk kontroll (IÖV, dvs. elektro- nisk fotboja) ska ha i ett system med villkorligt fängelse. I nuvarande system kan sådan övervakning bl.a. användas som verkställighets- form för kortare fängelsestraff. Den dömde kan ansöka hos Krimi- Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse nalvården om att få verkställa ett fängelsestraff genom IÖV om straff- tiden uppgår . De närmare förutsättningarna för sådan verkställighet beskrivs i avsnitt 4.2.3. Redan när IÖV infördes som en permanent verkställighetsform för korta fängelsestraff framfördes önskemål om att intensivöver- vakningen skulle beslutas av domstol, antingen genom att den blev en egen påföljd eller att verkställighetsformen skulle bestämmas av domstolen. Vid remissbehandlingen av det förslag som föregick införandet anförde vissa remissinstanser också att det borde finnas möjlighet för domstolen att i det enskilda fallet föreskriva att på- följden inte får verkställas genom IÖV.20 Regeringen fann emeller- tid att övervägande skäl talade för att intensivövervakningen skulle vara en verkställighetsform och inte en egen påföljd samt att verkställighetsformen skulle beslutas av Kriminalvården på ansökan av den dömde. Ett argument som framfördes var att avsikten och utgångspunkten var att IÖV skulle vara i princip lika ingripande som verkställighet i anstalt av ett kortare fängelsestraff. Regeringen betonade också att ett skäl för att låta IÖV utgöra ett permanent inslag i påföljdssystemet var att minska användningen av fängelse i anstalt och att användningen av sådan intensivövervakning därför borde begränsas till fall där alternativet verkligen är en anstalts- vistelse. Införandet av IÖV som verkställighetsform för fängelse ansågs minimera risken för s.k. net widening, dvs. att IÖV skulle komma att användas även i sådana fall där påföljden annars hade blivit någon form av kriminalvård i frihet.21 Dessa skäl har återupprepats i senare lagstiftningsärenden, i samband med att den övre gränsen för hur långa fängelsestraff som kan verkställas genom IÖV höjdes från . I sistnämnda sammanhang uttalade regeringen dock att påföljdssystemet ibland har kritiserats på grund av den breda av olika påföljds- och verkställighets- alternativ, samt att det inte är uteslutet att en översyn av påföljds- systemet kan leda till ett förändrat synsätt.22 Det förhållandet att IÖV är en verkställighetsform för kortare fängelsestraff och inte ett självständigt inslag i påföljdssystemet som beslutas av domstol bör nu tas upp till omprövning. Det som ligger närmast till hands att överväga är om ett intensivövervakat förbud att lämna bostaden, vilket skulle kunna benämnas som hem- arrest, i stället bör kunna användas som en tilläggssanktion vid vill- 1997/98:96 s. 109 f. 2004/05:34 s. 32. Uppbyggnaden av ett påföljdssystem med villkorligt fängelse