sou · GZB375d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Det föreslås också att kommunernas ansvar för kontrollen av livsmedel och foder i primärproduktionen ska föras över från kommunerna till länsstyrelserna. Vidare bedömer regeringen att den offentliga kontroll som länsstyrelserna utför enligt djurskyddslagen, livsmedelslagen (2006:804) och lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter ska bekostas av allmänna medel. De extra kontroller som utförs på grund av bristande efterlevnad av lagstiftningen ska dock, enligt gällande EG-lagstiftning, finansieras med avgifter. Kommunerna har rätt att besluta hur den offentliga djurskyddskontrollen ska finansieras. En stor andel finansieras med kommunala skattemedel och endast en mindre del av kontrollen finansieras med avgifter som djurägarna betalar. Graden av avgiftsfinansiering i djurskyddskontrollerna varierar dock mycket från kommun till kommun. I vissa kommuner tas över huvud taget inte ut någon avgift för offentlig kontroll och i andra kommuner tar man ut avgifter som sätts , per besök eller eller som en kombination av dessa. Avgifternas storlek varierar också beroende på antalet djur och djurslag. Dessutom förekommer av nödvändighet en viss schablonisering av avgiften. Denna ojämnhet över landet innebär att en djurhållare i en viss kommun kan få betala en relativt hög avgift för djurskyddskontrollen medan grannen, som bor i en annan kommun, kanske inte behöver betala något alls för kontrollen. Ett sådant system kan naturligtvis upplevas som djupt orättvist och har också kritiserats från djurhållarnas sida. Ett nytt avgiftssystem för djurskyddskontrollen ska tillämpas fr.o.m. . I förarbetena (prop. 2005/06:128, s. 173 f.) anförs att utgångspunkten är att djurskyddskontrollen så långt som möjligt ska finansieras med avgifter och att dessa ska baseras på principen om full kostnadstäckning. Regeringen har som målsättning att stärka det svenska jordbrukets konkurrenskraft och dess möjligheter att bidra till tillväxten i hela landet. Ett sätt att åstadkomma detta kan vara att minska de avgifter som betalas av näringen. Som har angetts ovan kommer djurskyddskontrollen, enligt nu gällande lagstiftning, att finansieras i sin helhet med avgifter , vilket kommer att leda till avsevärda höjningar av kostnaderna för många djurägare. Detta eftersom väldigt få kommuner tar ut avgifter som kommer i närheten av full kostnadstäckning. En fortsatt avgiftsfinansiering av kontrollen skulle därför inte vara förenlig med målet att stärka det svenska jordbrukets konkurrenskraft. Finansieringen av den offentliga kontrollen bör ske över länsstyrelsernas förvaltningsanslag. Fördelningen mellan länsstyrelserna av dessa medel har kommenterats av flera länsstyrelser. Dessa anser att medlen bör fördelas efter antalet kontrollobjekt, avstånd i länet och liknande parametrar. Det ankommer på regeringen att besluta om hur dessa medel ska fördelas mellan länsstyrelserna. Regeringen anser dock att inga skäl talar för att frångå den gällande fördelningsmodellen mellan länsstyrelserna. Sådan extra kontroll som blir aktuell när företagaren har brutit mot regelverket ska, enligt artikel 28 i kontrollförordningen, bekostas med en avgift som erläggs av det företag som föranleder kontrollen. Detta innebär att kostnader för uppföljning av eventuella anmärkningar som har konstaterats vid ett ordinarie kontrollbesök ska debiteras den som kontrolleras. Avgiften bör tas in av som även bör få disponera avgiftsintäkterna. Regeringen föreslår därför att regeringen får disponera avgiftsintäkterna för extra kontroll som utförs av länsstyrelserna enligt djurskyddslagen, livsmedelslagen och lagen om foder och animaliska biprodukter. För tydlighets skull bör det anges i djurskyddsförordningen, i enlighet med vad föreslår, att bestämmelserna om avgifter för extra kontroll i artikel 28 i kontrollförordningen även omfattar sådana företagare som inte håller livsmedelsproducerande djur. Regeringen anser vidare, liksom och i , att samma finansieringsmodell bör gälla oavsett om djurhållaren är företagare eller inte. Regeringen har därför för avsikt att i djurskyddsförordningen föreskriva om sådan avgiftsskyldighet för andra djurhållare än företagare. Det bör nämnas att det av kontrollförordningen följer att kostnader för sådan extra kontroll som är resultatet av obefogade klagomål inte ska belasta den som kontrolleras. antog förslaget och det genomfördes i sin helhet. budgetproposition aviserade regeringen att skulle tillföras länsstyrelsernas förvaltningsanslag för att finansiera djurskyddskontrollen samt kontrollen av livsmedel och foder i primärproduktionen . De aviserade medlen byggde på ett antal överväganden. I den dåvarande kommunala djurskyddskontrollen användes totalt 182 årsarbetskrafter beräknat enligt Djurskyddsmyndig- Detta inkluderade såväl chefer som handläggare. Den genomsnittlige tjänstemannen som arbetade med djurskyddsfrågor på nivå beräknades enligt samma rapport lägga av sin tid på detta sakområde. Resursbehovet för kontroll av livsmedel och foder i primärproduktionen i statlig regi beräknades av och till ungefär 10 årsarbetskrafter. Vid offentlig kontroll i statlig regi beräknades kostnaden per inspektör till , inklusive resor och utbildning. Beräkningarna avsåg kostnaderna för kontroll av livsmedel och foder i primärproduktionen, men bedömdes inte skilja sig mellan de olika kontrollområdena. budgetproposition avsattes också för att finansiera förprövningen av djurstallar med allmänna medel. Verksamheten sysselsatte sammanlagt 18 årsarbetskrafter vid länsstyrelserna, vilket innebar en kostnad per årsarbetskraft om . Den personal vid länsstyrelserna som utförde arbetet med förprövning av djurstallar bedömdes ha ungefär samma kompetensnivå som de inspektörer som skulle utföra kontroll av djurskydd samt livsmedel och foder i primärproduktionen. Inspektörerna bedömdes dock ha något högre reskostnader varför en kostnad om per årsarbetskraft föreföll vara rimlig. En del remissinstanser framförde synpunkter på hur kostnaden per årsarbetskraft hade beräknats. Flera länsstyrelser ansåg att summan var för låg medan ett antal remissinstanser, däribland , och Ystads kommuner, bedömde att medlen per årsarbetskraft var tillräckliga. Flera länsstyrelser ansåg att ytterligare medel, utöver de som aviserades, måste tillföras länsstyrelserna för att de skulle kunna utöka kontrollerna. Den kommunala djurskyddskontrollen var dock delvis avgiftsfinansierad. Av kommunerna uppgav att de hade en avgiftsfinansiering som låg av kostnaderna medan av kommunerna tog ut avgifter motsvarande av kostnaderna. I genomsnitt beräknades att av kontrollen var finansierade med avgifter, resterande delar finansierades med kommunala skattemedel. Den kommunala kontrollen av livsmedel och foder i primärproduktionen var också avgiftsfinansierad. Det har efter genomförandet av flytten framförts från många olika håll att de avsatta pengarna inte räckte till den kontroll- frekvens som krävs utifrån en riskbedömning av kontrollobjekten. Det har också efter hand gjorts dels omfördelningar av medlen och dels i omgångar tillförts mer medel från stadsbudgeten till verksamheten. Länsstyrelsernas organisation och personal valde själv hur den skulle organisera sig för att hantera de nya kontrolluppgifterna. De flesta länsstyrelser har kombinerat djurskyddskontrollerna med veterinärfunktionen men inte alla. Det varierar också mycket var och hur veterinärfunktionen är placerad i organisationen. Flytten genomfördes genom verksamhetsövergång. Detta innebar att den personal som hade djurskyddskontrolluppgifterna hos kommunen blev erbjuden att fortsätta arbeta med motsvarande uppgifter på . Verksamhetsövergången av djurskyddsinspektörer från kommun till länsstyrelse kom dock att täcka endast delar av det totala personalbehovet. Länen i fick till största delen sina behov täckta via verksamhetsövergångar medan däremot flera norrlandslän behövde rekrytera ny personal. Målet var att bli klar med all bemanning . Enkel och likvärdig offentlig kontroll () Enkel och likvärdig offentlig kontroll () var ett myndighetsövergripande projekt där och länsstyrelserna arbetade tillsammans för att skapa förutsättningar för att offentliga kontroller av djurskydd samt foder i primärproduktionen skulle bli effektiva, likvärdiga, rättssäkra och riskbaserade. Även Kommuner och Landsting samt representanter från kommunerna deltog i projektet. Projektet skulle bl.a. stödja länsstyrelser och kommuner så att nödvändig information kunde föras över till länsstyrelserna. Projektet tog fram hjälpmedel som vägledningar, beslutsmallar och IT-stöd i form av djurskyddskontrollregister, djurförbudsregister och ärendehanteringssystem för de kontroller som hade flyttats till . En särskild arbetsgrupp inom projektet ansvarade för implementering, dvs. information, utbildning och stöd till dem som arbetar med djurskyddskontrollerna. I delprojektet metod för att mäta kvalitet och effektivitet av offentlig kontroll av djurskydd analyserades viktiga nyckeltal i kontrollarbetet, vilket kunde ligga till grund för en utvärdering av kontrollerna. Trots denna utveckling med att få kontrollen samlad på färre myndigheter och att underlätta för dessa att samarbeta och samordna sig har det ifrågasatts om behandlingen av djurhållarna är likvärdig och rättssäker. påträffades flera fall av vanvård av djur än . Många länsstyrelser hann nästan bara med anmälningsfall men inte den planlagda kontrollen. Anledningen till detta är oklar. Många orsaker kan ligga bakom. Några av följande förslag kan ha haft betydelse för denna utveckling. Efter flytten vet allmänheten vart de ska anmäla djurskyddsärenden, alternativt att man anmälde saker igen som man inte ansåg hade blivit åtgärdade när kommunen hanterade frågan. Länsstyrelserna fick överta ärenden som inte hade slutförts av kommunen. i en statlig regi måste handläggarna följa de regler som styr myndigheternas arbete för att resultatet ska bli rättssäkert, rättvist, likriktat och transparant. Detta var inte alltid fallet förut. Nya administrativa system, på grund av flytten, kräver en inkörningsperiod för att bli effektiva. Åsikten att om bara kontrollen var mer frekvent så skulle situationen för djuren också bli bättre, detta framförs allt som oftast. Statskontoret har fått i uppdrag av regeringen att utvärdera om och i så fall i vilken utsträckning som de eftersträvade förändringarna med omorganisationen av djurskyddet – en mer effektiv och likvärdig offentlig djurskyddskontroll i hela landet – har uppnåtts sedan ansvaret för djurskyddskontrollen överfördes från kommunerna till länsstyrelserna. Om brister upptäcks ska Statskontoret lämna förslag till förbättringar. Uppdraget omfattar också att bedöma om avsatta resurser för kontrollen är tillräckliga och om nödvändigt föreslå hur resurserna kan användas mer effektivt. Detta är stadskontorets samlade bedömning. I en decentraliserad kontrollorganisation och med den ramlagstiftning som gäller för djurskyddet bör styrningen från den centrala nivån bli starkare för att uppnå en över landet enhetlig och likvärdig tillämpning. Det svenska regelverket och EU:s skiljer sig till viss del och behöver därvid kunna bistå med att ge en tydlig vägledning i avvägningen mellan de båda. Den stora mängden av kontrollobjekt i djurskyddet och bulken av oavslutade eller ej påbörjade ärenden har minskat utrymmet för att planera och arbeta proaktivt och förebyggande. Ett IT-stöd med bristande anpassning och funktion har ökat tiden för handläggning och administration till men för effektiviteten i verksamheten. En till övervägande delen reaktiv kontrollverksamhet i kombination med ett ännu svagt fungerande planeringssystem riskerar att hejda utvecklingen mot en mer effektiv kontrollverksamhet. I avsaknad av en tydligare styrning från riskerar djurskyddskontrollen att utvecklas olika i olika delar av landet. Otydligt och på sina håll svagt stöd från arbetsgivare och politisk ledning ger svaga incitament till utveckling och effektivisering. För att kontrollverksamheten ska kunna fortsätta att utvecklas i önskad riktning krävs insatser för att få bort hinder och utnyttja möjligheter till förbättring. Vi har under vårt utredningsarbete identifierat att det krävs åtgärder för att öka och förtydliga styrningen mot gemensamma mål, skapa utrymme för strategisk planering, utveckling och förebyggande arbete, öka samverkan och utbyte mellan länen, samt förbättra kommunikation och information gentemot omvärlden. Regeringen förfogar här i första hand över styrning och återkoppling i instruktioner, regleringsbrev eller andra former av styrdokument. avgör hur mycket resurser myndigheterna har att förfoga över. I övrigt är det främst myndigheterna själva som avgör vilka åtgärder man ska göra för att styra och förändra verksamheten. har därvid en avgörande roll. I och med att EU:s särskilda kontrollförordning träde i kraft, utpekades både () och länsstyrelserna, tidigare kommunerna, som ansvariga myndigheter för djurskydds- kontrollen på slakterierna. Detta skapade en osäkerhet om vilket ansvarsområde som låg på de olika myndigheterna. konstaterade vid en genomgång av nationell lagstiftning och de artiklar och de delar i bilagan i särskilda kontrollförordningen som räknas upp i regeringens tillkännagivande (2007:118) om de EG-bestämmelser som kompletteras av djurskyddslagen samt med beaktade av skrivningar i regeringens proposition 2005/06:128 att ansvaret för att utöva offentlig kontroll på slakterier är delat mellan och (officiell veterinär/officiell assistent) Länsstyrelserna har det primära ansvaret för kontroller av djurskydd vid slakterier och ansvarar bl.a. för att utföra de revisionsuppgifter som anges i särskilda kontrollförordningen, artikel 4, punkten 9. ansvarar för att utföra kontroller av den löpande verksamheten i form av inspektionsuppgifter enligt artikel 5 punkten 1 c i särskilda kontrollförordningen. är den myndighet som ska fatta nödvändiga beslut enligt 26 § djurskyddslagen, oavsett om det påvisade problemet har uppstått inom primärproduktionen, inklusive under transport, eller inom slakteriet. Syftet med de beslut som den officiella veterinären ska fatta enligt bilaga I, avsnitt II, kapitel IV särskilda kontrollförordningen är jämförbart med syftet med beslut enligt bestämmelsen i 32 a § djurskyddsförordningen. Bestämmelserna inskränker således inte det ansvar för djurskyddskontroll på slakteriet som har utan möjliggör att den officiella veterinären kan agera i de situationer som beskrivs i 32 a §. Underrättelse till behörig myndighet Där det framgår av särskilda kontrollförordningen att officiell veterinär ska underrätta behörig myndighet är det som avses. Detta gäller när det identifierade problemet har uppkommit i primärproduktionen, inklusive i samband med transport Som exempel kan nämnas kraftigt avmagrade djur respektive överskridande av lagstadgade transporttider. Underrättelse (anmälan) ska också ske när det identifierade problemet har uppstått vid slakteriet i de fall som den officiella veterinären, enligt särskilda kontrollförordningen, bilaga I, avsnitt II, kapitel IV, punkten 1, har sökt men inte kunnat nå rättelse genom de åtgärder som beskrivs i punkten 2, bilaga I, avsnitt II, kapitel IV särskilda kontrollförordningen. Anmälan görs enligt särskilda kontrollförordningen, bilaga I, avsnitt II, kapitel IV, punkten 3. Som exempel kan nämnas användning av elektrisk pådrivare utöver vad som i lagstiftningens mening är att betrakta som undantagsfall. Underrättelse (anmälan) ska vidare ske när problemet vid ett slakteri är av systemkaraktär och inte kräver ingripande. Detta kan exempelvis vara aktuellt vid återkommande problem med överbeläggning i stallet. I sådana, icke-akuta fall är det svårare för den officiella veterinären att nå rättelse genom inspektion/uppföljning eller genom beslut enligt 32 a § i djurskyddsförordningen eftersom dessa beslut avser omedelbara åtgärder. Om ett problem, som kräver omedelbara åtgärder, t.ex. problem med bedövningsutrustningen, uppkommer på nytt och inte har hunnit agera på anmälan ska nytt beslut enligt 32 a § djurskyddsförordningen tas av den officiella veterinären och denne ska då återigen underrätta . Detta måste upprepas till dess att bristen har åtgärdats. När det gäller åtalsanmälan enligt 24 b § djurskyddslagen så har länsstyrelserna ansvaret för att anmäla förhållanden som har uppstått inom primärproduktionen inklusive under transport. ansvarar för åtalsanmälan vid förhållanden som uppstår inom slakteriets område inklusive de förhållanden som den officiella veterinären direkt observerar vid avlastning av djur vid slakteriet. planerar att i samråd med och länsstyrelserna arbeta fram kontrollvägledningar för respektive myndighets kontroller av djurskydd på slakteri. En samrådsgrupp på nationell nivå för frågor som gäller kontroll av djurskydd på slakteri har skapats. I den återfinns representanter för , länsstyrelserna och . framhåller att en bra dialog på lokal nivå mellan och länsstyrelserna kring kontrollverksamheten på slakteriet är en viktig faktor för att arbetet ska fungera bra. åläggs vissa arbetsuppgifter enligt djurskyddslagens bestämmelser. Enligt 27 a § djurskyddslagen har polismyndigheten en allmän skyldighet att lämna den hjälp som behövs för utförande av offentlig kontroll eller verkställighet av beslut enligt djurskyddsbestämmelserna. Detta innebär bl.a. att polismyndigheten ska bistå med handräckning och även verkställa beslut om omhändertagande enligt 31 § och i samband med vad som ska ske med omhändertagna djur enligt 34 §. Detta innebär att det faktiska omhändertagandet, den efterföljande förvaringen och hanteringen av djuren därefter sker antingen hos polisen, eller genom insatser av polispersonal eller på t.ex. ett djurpensionat på polisens bekostnad. har även befogenhet att besluta om att djur som är utsatta för lidande ska omhändertas med stöd av 32 § djurskyddslagen. I betänkandet Polisverksamhet i förändring (SOU 2002:117) gjordes en översyn av polisens arbetsuppgifter. I betänkandet lämnas vissa förslag på polismyndighetens framtida arbetsuppgifter i djurskyddsärenden. Bland annat föreslogs att verkställighet av omhändertaganden skulle överföras till eftersom denna uppgift inte ansågs vara polisiärt relevant. skulle enligt förslaget få en möjlighet att i samråd med polismyndigheten helt eller delvis överlåta verkställighetsuppgifter till polismyndigheten, bl.a. i syfte att hitta lokala lösningar för att uppnå en effektiv resursanvändning. Utredningen föreslog vidare att polismyndigheten skulle bistå med den hjälp som behövs vid omhändertaganden och att skulle få ta över ansvaret för att verkställa beslut om att sälja eller att avliva djur. skulle, enligt vad som föreslogs, fortfarande ha kvar vissa arbetsuppgifter enligt djurskyddslagen, såsom skyldigheten att bistå med handräckning vid kontroll, möjligheten att avliva svårt skadade djur samt rätten att besluta om omedelbara omhändertaganden av djur som är utsatta för lidande. Förslagen i SOU 2002:117 i ovan nämnda delar har inte lett till någon lagstiftning. Frågan om polismyndighetens uppgifter enligt djurskyddslagen är dock alltjämt aktuell och har bl.a. framfört att den nuvarande ordningen där omhändertagande av djur beslutas av men verkställs genom polismyndighetens försorg inte är ändamålsenlig. Såväl länsstyrelserna som polisen framhåller också att det finns stora problem med att polismyndigheten har ansvar för de slutliga kostnaderna i samband med omhändertagande av djur. LRF:s roll i djurskyddsärenden () bedriver verksamhet med stöd och hjälp för de lantbrukare som hamnar i en situation där de får svårt att leva upp till det åtagande som man har tagit på sig som djurägare. finns det omsorgsgrupper i samtliga LRF:s 17 regioner. I de flesta regioner har denna verksamhet funnits under betydligt . Varje region har en eller två ansvariga tjänstemän. I vissa fall finns en uppdelning mellan djuromsorg och bondeomsorg. Därutöver är det 10–30 personer i varje region, totalt ungefär 400, som ska kunna vara samtalspartner eller förmedla kontakter till lantbrukarna. Regionerna arbetar dels med att stödja lantbrukaren som person, dels med att samla resurser för att stötta lantbrukaren arbetsmässigt. Regelbundna utbildningsträffar genomförs för omsorgsgrupperna och det finns en tjänst med samordningsansvar på central nivå hos LRF. LRF uppger att det har varit viktigt att så långt som möjligt förebygga så att vanvårdsfall inte uppstår. LRF:s omsorgsarbete syftar till att ge stöd och inte att ta över ansvaret från företagaren. Arbetet syftar inte heller till att ta över sådant ansvar som ankommer på myndigheter eller att arbeta inom de områden som samhället ska ta ansvar för. Genom det kontaktnät som finns genom LRF:s över 1 000 lokalavdelningar finns kännedom om hur djurhållare har det och detta sociala nät fångar upp mycket information. Tydligt är att de områden som har ett bra samarbete mellan myndigheter och LRF kan hantera problem bättre. Omsorgsgruppernas målsättning är att kunna vara ett stöd för lantbrukare som har hamnat i olika krissituationer. arbetar förebyggande genom stöd och rådgivning till djurägare som har fått problem med djurskötseln eller med sin egen hälsa. Arbetet bygger på frivillighet. Gruppen ska också vara ett kontaktorgan mellan dem som arbetar och kommer i kontakt med djur- och omsorgsfrågor i länen. Den hjälp som gruppen kan bistå med kan vara samtalshjälp, professionell sådan eller samtal kollegor emellan, ekonomisk utredning, kontakt med rådgivare, jurister eller andra aktörer inom näringen. Medlemmar kan ta kontakt med någon i en omsorgsgrupp och kontaktuppgifter hittar man på regionkontorets hemsida eller genom någon som sitter i . Antalet omsorgsärenden bedöms av LRF:s regioner ha varit oförändrat . Det finns dock regioner som har en markant ökning och vissa regioner uppger även att det kan finnas en viss minskning. LRF uppger att verksamheten tar mycket tid och mycket arbete utförs även ideellt. Det finns inte någon samlad ekonomisk redovisning för vad omsorgsarbetet innebär för LRF i direkta kostnader. Det har framförts att LRF:s stöd till medlemmar som inte klarar av sin djurhållning på ett tillfredsställande sätt har förändrats i vissa regioner. Grundprinciperna och målsättningarna för arbetet är detsamma för hela landet men det finns vissa olikheter i regionerna. Nedanstående citat kan man läsa på hemsida () om omsorgsgrupper: Policy för bonde- och djuromsorgsarbete LRF har arbetat aktivt med att stötta och hjälpa lantbrukare där det finns risk för att det skall uppstå bristfällig djurhållning. När vi har utvärderat omsorgsarbetet har vi kommit fram till att ändra arbetssättet för att skapa större medlemsnytta. Det finns ett antal ärenden som egentligen aldrig kan sluta på ett bra sätt, hur gärna omsorgsgrupperna än vill. De kan vara lantbrukare som ibland upp till inte har klarat av att följa de regler och lagar som samhället och föreningarna kräver. Tyvärr ser vi att när vi går in i den typen av ärenden blir det inte bra medlemsnytta. Vi vill kunna minska människors och djurs lidande. slutar det med missnöjda bönder och omsorgsgruppen känner att de inte räckt till. Omsorgsgruppens arbete skall vara en tillfällig stöttning och hjälp till LRF-medlemmar vid krissituationer. Exempelvis ska man hjälpa och stötta medlemmar som drabbats av brand, olycksfall, fysisk sjukdom och dödsfall, zoonoser eller djurrättsaktivister. Vidare hjälper och stöttar man medlemmar som ber om hjälp till avveckling men inte själva orkar med det. Man medverkar även om räddningstjänst, polis eller myndighet efterfrågar omsorgsgruppens kompetens och i undantagsfall även när det finns särskilda omständigheter som kräver stöttning för näringens goodwill. sammanställning och analys av länsstyrelsernas djurskyddskontroll 2010 Sammanställningen visar att sammanlagt ca 12 900 kontroller genomfördes.