sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — stolen skulle misstanken mot mannen enligt svensk rätt närmast avse bedrägeri- eller ockerbrott. Med hänsyn till reglerna om åtalspre- skription blev det därför, anförde , av särskild betydelse att avgöra om brotten i fråga enligt svensk rätt skulle anses grova. I det belgiska häktningsbeslutet angavs enligt endast kortfattat och ofullständigt på vilket sätt mannen medverkat i den aktuella brottsligheten, och av handlingarna kunde det inte anses framgå att de gärningar som mannen enligt häkt- ningsbeslutet misstänktes ha begått hade varit av så kvalificerat slag att de motsvarade grovt bedrägeri eller grovt ocker enligt svensk rätt. Då preskriptionstiden för bedrägeri och ocker, när det inte är fråga om grova brott, är och gärningarna begåtts 1994 förelåg enligt hinder mot den begärda utlämningen enligt 10 § andra stycket UtlämningsL. Ett justitieråd (Håstad) var av skiljaktig mening och ansåg, att de aktuella brotten syntes motsvara grovt bedrägeri enligt svensk rätt, varför hinder mot utlämning inte förelåg enligt 10 § andra stycket UtlämningsL. 3.11Tillfälliga hinder mot utlämning Artikel 19 utlämningskonvention innehåller regler om uppskjutet överlämnande eller överlämnande med förbehåll. Enligt punkt 1 får den anmodade staten, efter att ha beslutat om utläm- ning, uppskjuta överlämnandet av den eftersökte, för att denne ska kunna åtalas eller avtjäna straff i den anmodade staten för ett annat brott än det som utlämning begärts för. I stället för att uppskjuta överlämnandet får den anmodade staten enligt punkt 2 tillfälligt över- lämna den eftersökte till den ansökande staten på villkor som ska fastställas i avtal mellan parterna. Motsvarande svenska regler om s.k. tillfälliga utlämningshinder finns i 11 § UtlämningsL. Enligt första stycket får den som i är åtalad för annat brott (än det som det begärs utlämning för), för vilket är stadgat fängelse, eller som enligt dom mot honom ska under- gå fängelse eller annars omhändertas på anstalt, inte utlämnas så länge hindret består. Så är fallet också om förundersökning inletts för så- dant brott. Enligt andra stycket får utlämning dock, trots det svenska intresset av lagföring, ske för rättegång avseende den gärning som avses med den ansökande statens begäran, på villkor att den som ut- lämnas senare överlämnas till svensk myndighet enligt vad regeringen bestämmer. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning En i huvudsak likalydande bestämmelse fanns lag. När bestämmelsen togs in även i UtlämningsL anförde depar- tementschefen (prop. 1957:156 s. 68 f.) att, till en början, utlämning borde vara utesluten, om den avsedda personen för annat brott än det för utlämning aktuella dömts till frihetsstraff, som ännu inte verkställts. I detta hänseende borde enligt departementschefen gälla, att utlämning fick ske först sedan personen – villkorligt eller defini- tivt – frigivits eller utskrivits från fångvårdsanstalten. Om domen var villkorlig borde, enligt departementschefen, hinder mot utläm- ning inte föreligga, vilket avsågs utmärkas genom lydelsen att per- sonen ska undergå straffet. Utlämning borde vidare, ansåg depar- tementschefen, oavsett brottets svårighetsgrad inte vara tillåten om den person som begärdes utlämnad var häktad eller underkastad rese- förbud. Hade åtal skett utan att personen var underkastad sådan frihetsinskränkning borde emellertid utlämningshindret enligt depar- tementschefen inskränkas till att avse sådana fall, då brottet var av den svårighetsgraden att det kunde åtföljas av frihetsstraff. Några remissinstanser hade i sist nämnda fall framfört förslag om begräns- ning till brott av ännu högre svårhetsgrad, vilket departementsche- fen inte ansåg sig kunna biträda. Efter att Lagrådet yttrat sig (prop. 1957:156 s. 121) formulerades bestämmelsen – när åtal inte väckts eller dom meddelats – så, att hinder mot utlämning även föreligger om förundersökning inletts för brott, för vilket kan följa frihets- straff (fängelse enligt nuvarande lydelse). Det kom således inte att anges att häktning och reseförbud särskilt ska beaktas. Hinder mot utlämning föreligger således inte enligt bestäm- melsen, om den eftersökte dömts till villkorlig dom eller en ren skyddstillsyn. I 21 a § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga sägs uttryckligen, att beslut om vård med stöd av lagen inte hindrar beslut om utlämning. Att ungdomsvård med ung- domskontrakt eller vårdplan dömts ut enligt 32 kap. 1 § brottsbal- ken torde således inte innebära hinder mot utlämning. Bestämmelsens formulering eljest omhändertagas på anstalt innebär att bl.a. den som enligt dom ska överlämnas till rättspsykia- trisk vård inte kan utlämnas (jfr NJA 1978 s. 477, nedan), men for- muleringen reser frågor om vad som gäller avseende vissa andra på- följder såsom skyddstillsyn som förenats med s.k. kontraktsvård innefattande vistelse på behandlingshem och sluten ungdomsvård enligt 35 kap. 5 § . Med den nuvarande formuleringen annat brott i 11 § första stycket skulle man kunna tänka sig situationen att – trots att det är Utlämningslagens förutsättningar för utlämning fråga om olika brott – det brott som en svensk fängelsedom om- fattar ryms inom samma gärningsbegrepp som det brott som en ut- lämningsframställning avser. För att undvika en sådan situation, i vilket fall det under hänvisning till principen om ne bis in idem bör anses vara fråga om ett bestående utlämningshinder, har i doktrinen anförts att annat brott borde ersättas med annan brottslig gär- ning.50 I förarbetena till lag (prop. 1913:50 s. 36) anges, angå- ende den del av bestämmelsen som avser möjlighet till provisoriskt utlämnande för lagföring, att sådan bör finnas eftersom det för den främmande staten kan vara till stor olägenhet, om rannsakning med den ifrågavarande personen rörande det utomlands begångna brottet ej kunde hållas förrän straffet för den andra förbrytelsen aftjänats, sålunda måhända först . Varken lags förarbeten eller i förarbetena till den nuvarande lagen utvecklas i övrigt skälen för bestämmelsen. Grun- den för bestämmelsen är emellertid uppenbart det svenska intresset av att beivra brott och att det säkerligen skulle upplevas som stötan- de, om någon som begått brott här i landet undkom en svensk lag- föring eller straffverkställighet genom att utlämnas. Det anses också vara en grundläggande princip att ett i ådömt frihetsstraff ska avtjänas här – såvida inte verkställigheten flyttas över till ett annat land (jfr verkställighet i vissa fall av beslut om avvisning och utvisning, prop. 1994/95:179 s. 68). Det har förutsatts att regeringen i det fall som avses i andra stycket – då utlämning för lagföring, trots det svenska intresset, äger rum på villkor om återförande – kan medge även att ett kortare straff verk- ställs innan den utlämnade återförs (jfr Lagrådets yttrande i prop. 1957:156 s. 121 och prop. 1975:35 s. 52). Enligt vad utredningen inhämtat har möjligheten att enligt andra stycket utlämna någon för lagföring på villkor om återförande, använts i ytterst få fall. Av det i avsnitt 3.8 refererade rättsfallet NJA 1993 s. 18 framgår emellertid, att den i målet aktuelle mannen, som undergick frihetsstraff i , provisoriskt utläm- nats för rättegång till med stöd av 11 § andra stycket. Vid remissbehandlingen av en inom upp- rättad promemoria (Ds Ju 1974:8) med en rad förslag om föränd- ringar i UtlämningsL, däribland ett upphävande av det dåvarande förbudet mot utlämning för brott som begåtts i , anförde 50 Påle 2003, s. 274. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning några remissinstanser, att även bestämmelsen i 11 §, om att förunder- sökning, åtal eller dom i för annat brott i vissa fall utgör hin- der mot utlämning, borde revideras (prop. 1975:35 s. 42). Departe- mentschefen anförde i anledning härav dock, att han inte fann tillräckliga skäl att förorda någon ändring av vad som gällde (prop. 1975:35 s. 51 f.). Han erinrade i sammanhanget om att, i den mån utlämning begärdes av den som här i landet är åtalad eller dömd för annat brott, lagföring eller straffverkställighet beträffande det andra brottet i vissa fall kunde tänkas komma att överflyttas hit med tillämpning av bestämmelserna i lagförings- eller brottmålsdoms- konventionerna. I sammanhanget är värt att notera vad som i motsvarande situa- tion, dvs. vid svenskt intresse av att utreda, lagföra och straffa för brott, gäller för avvisning och utvisning. Enligt 12 kap. 9 § utlän- ningslagen (2005:716) finns det hinder mot att avvisa eller utvisa en utlänning om antingen utlänningen dömts till ett fängelsestraff eller om utlänningen står under åtal. I förarbetena till bestämmelsen (prop. 1994/95:179 s. 69) antas att, om åtalet avser endast ett lind- rigare brott, åklagaren inte sällan torde vara beredd att meddela be- slut om åtalsunderlåtelse när det föreligger ett lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning. Förutom då något av de två angivna verkställighetshindren – åtal eller dom på fängelse – föreligger får utlänningar som är dömda eller misstänkta för brott utan hinder avvisas eller utvisas. I praktiken har emellertid ett tredje verkställighetshinder lagts till de två regle- rade, nämligen att ett avlägsnande av en utlänning som är brottsmiss- tänkt i princip inte sker utan hörande av den åklagare som leder för- undersökningen (se JO:s avgörande , dnr. När det gäller verkställighetshindren enligt utlänningslagen anses två tydliga intressen stå mot varandra: å ena sidan den processrätts- liga legalitetsprincipen, enligt vilken brottsmisstankar ska rapporte- ras, utredas och läggas till grund för åtal och, å andra sidan, utlän- ningslagstiftningen, där det förutsätts att beslut om avvisning eller utvisning leder till att utlänningen lämnar landet (se det nämnda JO- beslutet). Det är emellertid endast delvis reglerat vilken avvägning som ska göras när de två intressena ställs mot varandra. Förvars- utredningen51 har i betänkandet Förvar (SOU 2011:17) föreslagit, 51 har bl.a. getts i uppdrag att se över behovet av lagreglering eller andra åtgärder när det gäller avlägsnande av utlänning som är misstänkt för brott men för vilken verkställighetshinder enligt gällande reglering inte föreligger (se tilläggsdirektiv till Förvars- utredningen, dir. 2010:03). Utlämningslagens förutsättningar för utlämning att det införs en ny bestämmelse i 12 kap. 9 § utlänningslagen om att ett beslut om avvisning eller utvisning inte får verkställas om en förundersökning inletts mot en utlänning för brott för vilket fängelse ingår i straffskalan förrän förundersökningen lagts ned eller ett be- slut har fattats i frågan om åtals väckande (SOU 2011:17 s. 359 ff.). Utredningen har vidare förslagit att det införs en bestäm- melse i 23 kap. som ger en åklagare utökade möjlig- heter att lägga ned en förundersökning om den misstänkte är en utlänning som har avvisats eller utvisats. Möjligheter att uppskjuta utlämning eller utlämna med förbehåll finns även i de bilaterala utlämningsavtal som ingått. Föl- jande gäller med avseende på detta enligt dessa avtal. -Avtalet med : Enligt artikel XI (SÖ 1974:3) får den anmodade staten uppskjuta utlämningen av en person för att vidta rättsliga åtgärder mot honom eller att låta honom avtjäna ett straff för ett annat brott än det som utgörs av den handling eller underlåtenhet för vilken hans utlämning begärs. -Avtalet med : Enligt artikel 15 p. 1 (SÖ 2001:42) får den anmodade staten, om den aktuella personen är åtalad eller avtjänar straff i den anmodade staten för ett annat brott än det för vilket utlämning begärs, överlämna vederbörande eller uppskjuta över- lämnandet till dess rättegångsförfarandet avslutats eller straffet helt eller delvis verkställts. 2 samma artikel får den an- modade staten, om en person har befunnits kunna utlämnas, i den utsträckning dess lagstiftning medger tillfälligt överlämna vederbörande för att han ska åtalas på villkor som ska fastställas i samråd med den ansökande staten. En person som återsänts till den anmodade staten efter ett tillfälligt överlämnande kan vidare slutgiltigt överlämnas i enlighet med bestämmelserna i utlämningsavtalet för att verkställa ett ådömt straff. -Avtalet med och : Enligt artikel 6 (2) (SÖ 1965:19–20) ska, om förundersökning för annat brott in- letts mot den eftersökte på den anmodade statens område eller om han där avtjänar straff för annat brott, hans utlämnande anstå till dess att det rättsliga förfarandet slutförts och han till fullo avtjänat honom ådömt straff. -Avtalet med : Enligt artikel VI (SÖ 1984:34) får den an- modade staten, om en utlämningsframställning beviljas beträf- fande en person mot vilken åtal har väckts eller som på den Utlämningslagens förutsättningar för utlämning anmodade statens territorium avtjänar straff för ett annat brott a) uppskjuta överlämnandet av den eftersökte till dess förfaran- det mot denna person har slutförts eller till dess det straff som kan ha utdömts eller kan komma att utdömas har slutgiltigt av- tjänats; eller b) tillfälligt överlämna den eftersökte till den an- sökande staten för lagföring. Den sålunda överlämnade personen ska därvid hållas i förvar under uppehållet i den ansökande staten och ska, sedan förfarandet mot denna person slutförts, återläm- nas till den anmodade staten på villkor, varom de avtalsslutande staterna kommer överens (artikel V i den konsoliderade versio- nen). Såvitt kunnat utrönas finns inte något av refe- rerat avgörande med avseende på 11 § UtlämningsL. Bestämmelsen tillhör ju inte heller någon av dem med vilka , enligt 18 § UtlämningsL, ska pröva utlämningens förenlighet. Efter- som en motsvarande bestämmelse, med i huvudsak samma lydelse, fanns i den nordiska utlämningslagen, har emellertid rättsfall som avser tillämpningen av 6 § i denna lag relevans även för tolkningen av 11 § UtlämningsL. Skillnaden mellan de två lagarna var att enligt den nordiska utlämningslagen förelåg tillfälligt utlämningshinder vid åtal eller inledd förundersökning, endast om det för det aktuella brottet var stadgat fängelse eller däröver, medan det i Ut- lämningsL räcker med att det för brottet är stadgat fängelse. NJA 1978 s. 477 gällde utlämning till av en finsk med- borgare för straffverkställighet. I ärendet var upplyst att svensk tings- rätt i dom förordnat att mannen skulle överlämnas till sluten psy- kiatrisk vård och att mannen på grund av domen var intagen på sjukhus. konstaterade, att hinder mot utlämning förelåg enligt 6 § nordiska utlämningslagen på grund av att mannen enligt tingsrättens dom var omhändertagen på anstalt. I NJA 1980 s. 28 var fråga om utlämning till av en finsk medborgare för verkställighet av ett finskt fängelsestraff. Mannen hade av svensk tingsrätt häktats i utlämningsärendet. Svensk tings- rätt hade dessutom före häktningsbeslutet ogillat ett mot man- nen väckt åtal för stöld. Mannen överklagade häktningsbeslutet och anhöll att också skulle pröva huruvida utläm- ningen lagligen kunde beviljas. konstaterade först att tiden för fullföljd av den ogillande domen inte utgått. Vid så- dant förhållande mötte enligt domstolen hinder mot utlämning enligt 6 § nordiska utlämningslagen. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Även NJA 1980 s. 33 gällde utlämning till av en finsk medborgare för verkställighet av ett finskt fängelsestraff. Mannen hade av svensk tingsrätt, efter att utlämningsframställ- ningen inkommit till åklagaren, dömts för stöld till en månads fängelse samt utvisats ur . Det ådömda fängelsestraffet var till fullo verkställt, men mannen hade överklagat domen i fråga om utvisningen. Hovrätten hade ännu inte prövat målet. Högsta dom- stolen förklarade att den pågående rättegången i det i hovrätten anhängiga målet utgjorde hinder mot utlämning. NJA 1986 s. 770 gällde utlämning till av en svensk med- borgare som enligt danskt häktningsbeslut var misstänkt för dråp och för brott som enligt svensk lag motsvarade grov misshandel och vållande till annans död. Svensk åklagare begärde mannen häktad vid svensk tingsrätt i utlämningsärendet. Vid häktningsförhand- lingen upplyste åklagaren, att mannen var åtalad vid annan svensk tingsrätt för misshandel. Tingsrätten förklarade mannen häktad i utlämningsärendet. Mannen överklagade häktningsbeslutet. Vid tiden för Högsta domstolens beslut hade åtalet för misshandel fullföljts och lett till en fällande dom, i vilken mannen dömts till villkorlig dom och böter. Mannen hade ensam överklagat domen och i första hand yrkat frikännande. För den händelse han dömdes för brottet yrkade han att påföljden bestämdes till enbart böter eller, om på- följden bestämdes till villkorlig dom och böter, att antalet dags- böter sattes ned. Tid för huvudförhandling i hovrätten hade ännu inte bestämts. konstaterade att tingsrättens dom inte vunnit laga kraft. Mannen var följaktligen, anförde Högsta dom- stolen, alltjämt åtalad här i riket för misshandel, för vilket brott är stadgat fängelse i högst , dvs. brott som faller in under 6 § första stycket nordiska utlämningslagen. Hinder förelåg inte för högre rätt, anförde domstolen vidare, att på talan av mannen ändra påfölj- den till fängelse eller eljest omhändertagande på anstalt, låt vara att sannolikheten för detta var ringa (vid bedömningen av reformatio in pejus ansågs vid tiden för beslutet fängelse inte vara en strängare påföljd än villkorlig dom). Rättegången i utgjorde således, uttalade , hinder mot utlämning enligt 6 § första stycket nordiska utlämningslagen. I NJA 1995 s. 104 var fråga om utlämning till av en finsk medborgare för verkställighet av en finsk fängelsedom för bedrägeri. När utlämningsframställningen inkom var mannen av svensk tings- rätt häktad, såsom misstänkt för tillgrepp av fortskaffningsmedel. Mannen dömdes sedermera av tingsrätten för olovligt brukande till Utlämningslagens förutsättningar för utlämning en månads fängelse. Påföljden ansågs helt verkställd genom den tid som mannen varit häktad i målet. Tingsrätten förklarade i beslut som domen meddelades, mannan häktad i utlämnings- ärendet. Mannen överklagade tingsrättens beslut och yrkade att han skulle försättas på fri fot. Han yrkade vidare att skulle fastställa att hinder för utlämning förelåg. Vid tiden för Högsta domstolens beslut var upplyst, att man- nen överklagat tingsrättens dom och yrkat att åtalet skulle ogillas. Riksåklagaren hade därvid uppgett att åklagaren inte skulle överklaga domen. konstaterade att i det föreliggande fallet var det straff som mannen dömts till helt verkställt. Straffskärpning kunde, i anledning av mannens överklagande, konstaterade dom- stolen vidare, inte ske och åtalet fick i det processuella läge som målet befann sig i anses avse endast olovligt brukande. (För olovligt brukande kan dömas till fängelse i högst medan för tillgrepp av fortskaffningsmedel kan dömas till fängelse i högst .) Be- stämmelsen i 6 § nordiska utlämningslagen utgjorde därför inte, an- förde , hinder mot utlämning. NJA 2008 s. 984 gällde utlämning till av en norsk med- borgare för verkställighet av en norsk dom fängelse. När framställningen gjordes stod mannen under åtal för våldtäkt i och var häktad i det målet. I en efterföljande dom ogillade den svenska tingsrätten åtalet och hävde häktningsbeslutet. Man- nen begärdes därefter häktad i utlämningsärendet. Tingsrätten häkta- de mannen. Mannen överklagade häktningsbeslutet. Vid tiden för Högsta domstolens beslut hade den ogillande domen inte vunnit laga kraft. konstaterade att så länge det inte fanns någon lagakraftägande dom i det svenska brottmålet förelåg hinder mot utlämning enligt 6 § första stycket nordiska utlämningslagen. Mannen skulle dock enligt domstolen, med stöd av 12 § andra stycket nordiska utlämningslagen, alltjämt vara häktad. Artikel 14 utlämningskonvention innehåller den s.k. spe- cialitetsprincipen. Enligt artikeln (p. 1) får den som utlämnats inte åtalas, dömas eller frihetsberövas för att verkställa straff eller skydds- åtgärd och inte heller underkastas annan inskränkning i sin person- liga frihet för annat, före hans överlämnande, begånget brott, än det för vilket han utlämnats, om inte antingen den anmodade parten sam- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning tycker till det eller den som utlämnats, efter att ha haft möjlighet att lämna den ansökande statens territorium, inte gjort detta efter det att han slutligen frigetts eller återvänt till statens territorium efter att en gång ha lämnat det. När brottsrubriceringen under målets handläggning ändras får den utlämnade (p. 3) endast tilltalas eller dömas i den utsträckning brottet under den nya rubri- ceringen enligt sitt väsentliga gärningsinnehåll skulle kunna medföra utlämning. Den anmodade statens samtycke krävs även för att den ansökande staten ska kunna vidareutlämna den som utlämnats till annan stat, alternativt att personen, på sätt som tidigare beskrivits, kvarstannat på eller återvänt till den ansökande statens territorium (artikel 15). I UtlämningsL återfinns specialitetsprincipen i 12 § första stycket 1, vilken bestämmelse hänger samman med den i 24 §, dvs. om senare möjlighet att medge avsteg eller vidareutlämning till tredje stat. I 12 a § finns en möjlighet till uppmjukning av principen. I 13 § andra stycket finns vidare en bestämmelse om vidareutlämning med viss bärighet på specialitetsprincipen. Enligt den först nämnda bestämmelsen får den som utlämnas inte, utan medgivande av regeringen i det särskilda fallet, åtalas eller straffas i den ansökande staten för något annat brott som han eller hon begått före utlämningen. Den utlämnade får inte heller utan så- dant medgivande vidareutlämnas till annan stat. Regeringens med- givande i de två angivna situationerna behövs emellertid inte, om den utlämnade, trots att det inte förelegat något hinder för det, under- låtit att lämna det ansökande landet efter att rätte- gång hållits eller påföljd avtjänats, eller om den utlämnade återvänt till det ansökande landet efter att han eller hon lämnat det. Att det inte ska ha förelegat något hinder för den utlämnade att lämna det ansökande landet, för att regeln om 45 dagars vistelse i landet ska vara tillämplig, innebär att den utlämnade exempelvis inte får ha frihetsberövats i den ansökande staten. Hinder i bestämmel- sens mening kan också föreligga om den utlämnade inte kan lämna landet på grund av sjukdom eller pengabrist (se förklaranderapporten till utlämningskonvention, vilken konvention UtlämningsL i stora delar bygger på). Även andra hinder av mer praktisk natur kan tänkas.52 I den nu gällande lagen fanns från början en mot specialitets- principen svarande immunitetsregel (dåvarande punkt 2 i 12 § första 52 Se Påle 2003, s. 308 f. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning stycket), vilken uttrycktes på det sättet att den dömde inte under den aktuella 45-dagarsfristen fick på något sätt hindras att lämna landet, såframt han icke gör sig skyldig till nytt brott. En sådan im- munitetsregel fanns lag. Grunden till bestämmel- sen har angetts vara att den främmande staten inte borde få begagna sig av den makt som den genom utlämningen fått över den utläm- nade, till att företa andra frihetsinskränkande åtgärder, exempelvis av administrativ art (se prop. 1975:35 s. 52 f.). Immunitetsregeln togs bort vid översyn av UtlämningsL. Det konstaterades där- vid (prop. 1975:35 s. 52 f.), att det inte fanns någon motsvarande immunitetsregel i de nordiska grannländernas lagstiftning och att någon sådan bestämmelse inte heller hade tagits upp vare sig utlämningskonvention eller i de utlämningsavtal ingått med och . Enligt departementschefen fanns det visserligen fortfarande skäl som kunde anföras till förmån för den grundsats som immunitetsregeln gav uttryck för, men det syntes tvek- samt om regeln, i de fall den skulle kunna få betydelse, i praktiken var ägnad att utgöra ett verksamt skydd för den utlämnade.