sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — En dom som har meddelats av en behörig domstol ska, om den är verkställbar i den stat där den meddelades och har vunnit laga kraft, erkännas av andra fördragsslutande stater utom om: domen erhållits med svikliga medel, svaranden inte fått skäligt rådrum och rimlig möjlighet att föra sin talan. En dom som erkänts ska vara verkställbar i varje fördragsslutande stat så snart statens formella krav för verkställigheten har uppfyllts. De formella kraven får inte medge någon omprövning i sak av målet. En fördragsslutande stat får tillämpa andra bestämmelser om erkän- nande och verkställighet av domar, om tillämpningen av dessa be- stämmelser leder till att domar erkänns och verkställs i minst samma utsträckning. (Se artikel 17a.) Andra konventioner om ansvarsbegränsning Atenkonventionen ska inte inskränka bortfraktarens, den utförande transportörens och deras anställdas eller medhjälpares rättigheter och skyldigheter enligt internationella konventioner om ansvars- begränsning för ägare av fartyg som används till fart i öppen sjö. (Se artikel 19.) En fördragsslutande stat kan, för undertecknande, ratifikation, antagande, godkännande av eller anslutning till konven- tionen skriftligen förklara att den inte ska tillämpa konventionen när passageraren och bortfraktaren är medborgare i den staten. Denna förklaring kan när som helst återkallas genom en skriftlig under- rättelse till IMO:s generalsekreterare. (Se artikel 22.) Enligt artikel 22a har som slutbestämmelser i konventionen intagits artiklarna 17–25 protokoll (protokollet) till Aten- konvention. Beteckningen fördragsslutande stater avser i det följande fördragsslutande stater i protokollet. Protokollet är enligt artikel 17 öppet för undertecknande från till . Därefter är det öppet för anslutning. En stat kan uttrycka sitt samtycke till att bli bundet av protokollet genom: undertecknande utan förbehåll för ratifikation, godtagande eller godkännande, undertecknande med förbehåll för ratifikation, godtagande eller godkännande följt av ratifikation, godtagande eller godkännande och För att kunna uttrycka sitt samtycke till att bli bunden av proto- kollet måste en stat som är part i följande traktater säga upp dem: Atenkonventionen om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods, upprättad i , Protokoll till Atenkonventionen om befordran till sjöss av passa- gerare och deras resgods, upprättat i och Protokoll till Atenkonventionen om befordran till sjöss av passa- gerare och deras resgods, upprättat i , med verkan från den dag då protokollet träder i kraft för partens vid- kommande i enlighet med artikel 20. Artikel 18 innehåller bestämmelser som rör stater med mer än ett rättssystem och artikel 19 rör regionala organisationer för ekono- misk integration (EU). Protokollet träder enligt artikel 20 i kraft efter det att tio stater antingen undertecknat protokollet utan förbehåll avse- ende ratifikation, godtagande eller godkännande eller efter det att staterna har deponerat sitt ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller anslutningsinstrument hos generalsekreteraren i IMO (se punk- ten 1). För stater som ratificerar, godtar, godkänner eller ansluter sig till detta protokoll efter det att förutsättningarna för ikraftträ- dande enligt punkten 1 har uppfyllts ska protokollet träda i kraft efter det att staten har deponerat sitt instrument, dock tidi- gast när detta protokoll träder i kraft enligt punkt 1 (se punkten 2). Artikel 21 behandlar frågor rörande uppsägning av protokollet, artikel 22 översyn och ändringar av protokollet och artikel 24 depo- nering av protokollet. I artikel 25 anges att protokollet är upprättat i ett enda original på arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska språken, vilka samtliga texter är lika giltiga. 12.1.2IMO:s riktlinjer och förbehåll Den juridiska kommittén inom IMO antog organi- sationens förbehåll och riktlinjer för genomförandet av Atenkon- ventionen (IMO:s riktlinjer) för att lösa vissa frågor inom ramen för Atenkonventionen, till exempel beträffande ersättning för ter- rorismrelaterade skador. Nedan följer en genomgång av IMO:s riktlinjer. Begränsning av ansvar för skada orsakat av krig, inbördeskrig och terroristhandlingar I samband med att en stat ansluter sig till Atenkonventionen kan staten förbehålla sig rätten och åta sig att begränsa transportörens ansvar för passagerares död eller personskada som förorsakats av någon av de risker som anges i punkt 2.2 i IMO:s riktlinjer. Exempel på sådana risker är krig, inbördeskrig och terroristhandlingar. An- svaret kan begränsas till det lägre beloppet av antingen 250 000 SDR per passagerare vid en och samma händelse, eller 340 miljoner SDR totalt per fartyg vid en och samma händelse. (Se punkt 1.2 i IMO:s riktlinjer.) Staten kan vidare förbehålla sig rätten och åta sig att tillämpa IMO:s riktlinjer, punkterna 2.1.1 och 2.2.2, i fråga om sådant skade- ståndsansvar. Enligt punkten 2.1.1 får både en krigs- och en icke krigsförsäkring innehålla en undantagsklausul om standardiserade försäkringsvillkor vid radioaktiv kontaminering, kemiska, biolo- giska, biokemiska hot och elektromagnetiska vapen (standardklausul nr 370). Enligt punkten 2.2.2 får en krigsförsäkring, om enskilda passagerares fordringar sammanlagt i genomsnitt överskrider 340 mil- joner beräkningsenheter per fartyg vid en enskild händelse, omfattas av vissa begränsningar. Det får i en sådan situation i krigsförsäkringen anges att transportören ska vara berättigad att åberopa en begräns- ning av sitt ansvar vid belopp som motsvarar 340 miljoner beräk- ningsenheter, under förutsättning att: detta belopp bör fördelas mellan fordringsägarna i proportion till deras fastställda anspråk, utdelningen av beloppet har formen av en eller flera delbetal- ningar till de fordringsägare som är kända då utdelningen görs, och utdelningen av beloppet kan göras av försäkringsgivaren eller av domstol eller annan behörig myndighet till vilken försäkrings- givaren har vänt sig i en fördragsslutande stat där det finns rätts- liga förfaranden för fordringar som påstås täckas av försäkringen. (Se punkt 1.3 i IMO:s riktlinjer.) Den utförande transportörens skadeståndsansvar enligt artikel 4 i konventionen, det ansvar som vilar på transportörens eller den ut- förande transportörens medhjälpare eller andra som de anlitat för befordran enligt artikel 11 i konventionen och begränsningen av summan av skadeståndsbeloppen enligt artikel 12 i konventionen ska begränsas på samma sätt. (Se punkt 1.4 i IMO:s riktlinjer.) Förbehållet och åtagandet enligt punkten 1.2 ska tillämpas oav- sett grunden till skadeståndsansvaret enligt artikel 3.1 (strikt ansvar) eller 3.2 (culpa) och utan hinder av något som talar emot detta i artikel 4 (utförande transportör) eller artikel 7 (ansvarsbegränsning för dödsfall och personskada) i konventionen. Förbehållet och åtagan- det påverkar inte tillämpningen av artiklarna 10 (tilläggsbestämmel- ser om ansvarsgränser) och 13 (förlust av rätten till ansvarsbegräns- ning). (Se punkt 1.5 i IMO:s riktlinjer.) Obligatorisk försäkring och ansvarsbegränsning för försäkringsgivare En stat kan även förbehålla sig rätten och åta sig att begränsa kravet på försäkring eller annan ekonomisk säkerhet enligt artikel 4a.1 för passagerares död eller personskada som förorsakats av någon av de risker som anges i punkt 2.2 i IMO:s riktlinjer (exempelvis krig, inbördeskrig och terroristhandlingar) till det lägre beloppet av antingen 250 000 SDR per passagerare vid en och samma händelse, eller 340 miljoner SDR totalt per fartyg vid en och samma händelse. (Se punkt 1.6 i IMO:s riktlinjer.) Vidare kan staten förbehålla sig rätten och åta sig att begränsa det skadeståndsansvar som försäkringsgivaren eller säkerhetsutstäl- laren har enligt artikel 4a.10 (direktkrav) för passagerares död eller personskada som förorsakats av någon av de risker som anges i punkt 2.2 i IMO:s riktlinjer, till en högsta gräns för det försäk- ringsbelopp eller annan ekonomisk säkerhet som transportören är skyldig att ha enligt punkt 1.6. (Se punkt 1.7 i IMO:s riktlinjer.) Ett förbehåll och ett åtagande kan göras också i fråga om IMO:s riktlinjer inklusive tillämpningen av de klausuler som anges i punkt 2.1 och punkt 2.2 i riktlinjerna, när det gäller all obligatorisk försäkring enligt konventionen. Av punkten 2.1 framgår det att en stat vid utfärdandet av försäkringscertifikat bör tillåta att både krigs- och icke krigsförsäkring omfattas av undantagsklausuler om standardi- serade försäkringsvillkor vid radioaktiv kontaminering, kemiska, bio- logiska, biokemiska hot och elektromagnetiska vapen och undan- tagsklausuler om standardiserade försäkringsvillkor vid it-attacker. Dessa klausuler finns i tillägg A till IMO:s riktlinjer. Ett försäk- ringsåtagande som innehåller invändningar och begränsningar som får göras av en person som ställt obligatorisk ekonomisk säkerhet enligt konventionen ska godtas då staten utfärdar försäkringscerti- fikat. Även ett förbehåll att försäkringen endast ska gälla ansvar som omfattas av konventionen så som den ändrats genom riktlinjer- na, bör godtas, när ett försäkringscertifikat utfärdas. Godtas bör även ett förbehåll om att alla belopp som fastställs enligt konventionen ska syfta till att i enlighet med artikel 4a i konventionen minska transportörens eller försäkringsgivarens utestående ansvar, även om de inte utbetalas eller utkrävs av respektive krigs- eller icke krigs- försäkringsgivare. I punkten 2.2 anges att krigsförsäkringen ska täcka ansvar för förlust som uppstått efter ett dödsfall eller en per- sonskada som har drabbat en passagerare till följd av bland annat krig, inbördeskrig, revolution, uppror, tillfångatagande, gripande, arrestering och handlingar som begås av terrorister. Av punkten 2.2. framgår det vidare att krigsförsäkringen får omfattas av bland annat en automatisk uppsägningsklausul vid krig. (Se punkt 1.8 i IMO:s riktlinjer.) Ett förbehåll och ett åtagande kan innebära att försäkrings- givaren eller annan person som tillhandahåller ekonomisk säkerhet enligt punkt 1 i artikel 4a undantas från varje skadeståndsansvar som han inte har iklätt sig. (Se punkt 1.9 i IMO:s riktlinjer.) En stat kan förbehålla sig rätten och åta sig att utfärda certifikat för försäkring enligt punkt 2 i artikel 4a i konventionen som återspeglar ansvarsbegränsningarna och de krav på försäkring som avses i punkterna 1.2, 1.6, 1.7 samt 1.9, och innefattar sådana andra begränsningar, krav och undantag som den finner att förhållandena på försäkringsmarknaden vid tiden för utfärdandet nödvändiggör. (Se punkt 1.10 i IMO:s riktlinjer.) Vidare kan staten förbehålla sig rätten och åta sig att godta så- dana försäkringscertifikat som är utfärdade av andra fördrags- slutande stater enligt ett liknande förbehåll. (Se punkt 1.11 i IMO:s riktlinjer.) Slutligen ska alla begränsningar, krav och undantag tydligt återspeg- las i det certifikat som utfärdats eller certifierats enligt artikel 4a.2 i konventionen. (Se punkt 1.12 i IMO:s riktlinjer.) Förhållandet mellan förbehållet och IMO:s riktlinjer för genomförandet av Atenkonventionen De rättigheter som förbehållet medför ska utövas med vederbörlig hänsyn till IMO:s riktlinjer för genomförandet av Atenkonventionen, eller av eventuella ändringar av den, i syfte att säkerställa enhetlig- het. Om IMO:s juridiska kommitté har godkänt ett förslag till ändring av riktlinjerna, ska ändringarna tillämpas från och med den tidpunkt kommittén har fastställt. Detta ska ske utan att det påverkar bestämmelserna i internationell rätt om en stats rätt att dra tillbaka eller ändra sitt förbehåll. 12.2Frågan om tillträde till Atenkonventionen och det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer Regionala organisationer för ekonomisk integration, som exempel- vis EU, kan bli parter till Atenkonventionen (se artikel 19 Aten- protokollet). Konventionen innehåller bestämmelser om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar (se arti- kel 17 och 17a, vilka motsvaras av artiklarna 10 och 11 i Atenproto- kollet). Dessa frågor omfattas av gemenskapens exklusiva behörighet genom rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen)1. Därmed får medlemsstaterna inte enskilt, utanför unionens ram, åta sig några oförenliga förpliktelser gentemot tredje land. Detta innebär att EU måste bli part till konventionen innan någon medlemsstat kan bli det.2 Rådet beslutade att unionen bör ansluta sig till Aten- protokollet och göra det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer.3 Det angavs i beslutet att förbehållet inte förändrar den nuvarande uppdelningen av behörighet mellan unionen och medlemsstaterna i fråga om certifiering och statliga myndigheters tillsynsuppgifter. Enligt rådsbeslutet bör unionen deponera sitt instrument för anslut- ning till Atenprotokollet (se artikel 3 i rådsbeslutet). gav sitt godkännande till att unionen tillträder Atenprotokollet och rådet beslutade därefter att unionen ska tillträda konventionen. har unionen deponerat sina instrument för anslutning till protokollet hos IMO. Av rådsbeslutet framgår det att medlemsstater som ska ratificera eller ansluta sig till Atenprotokollet bör, om möjligt, göra det . Medlemsstater bör därför utbyta information om ratifikations- eller anslutningsförfarandena i syfte att i möjligaste mån förbereda den samtidiga deponeringen av ratificerings- eller anslutningsinstrumenten. Medlemsstater bör när de ratificerar eller ansluter sig till Atenprotokollet göra det förbehåll som ingår i IMO:s 1EGT L 12, , s. 1. 2KOM(2003) 375, s. 2 f. 3Rådets beslut om Europeiska unionens anslutning till protokoll till Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods, med undantag för artiklarna 10 och 11 och rådets beslut om Europeiska unionens anslutning till protokoll till Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras res- gods, med avseende på artiklarna 10 och 11, 8663/11. Förbehållet ska göras när medlemsstaterna deponerar sina instrument för ratifikation av eller anslutning till Atenprotokollet. I rådsbeslutet anges att medlemsstaterna bör vidta nödvändiga åt- gärder för att inom rimlig tid och om möjligt före deponera instrumenten för ratifikation av eller anslutning till konventionen (se artikel 4 i rådsbeslutet). Rådsbeslutet innebär ingen skyldighet för medlemsstaterna att tillträda konventionen. Beslutanderätten i tillträdesfrågan får därmed anses tillkomma varje enskild medlemsstat. För del måste ett tillträde till konventionen följa reglerna i 10 kap. regeringsformen. Detta innebär att konventionen måste godkännas av innan regeringen kan ingå en internationell överenskommelse, detta efter- som ett svenskt tillträde förutsätter lagändringar (se 10 kap. 1 och 3 §§ regeringsformen). 12.2.2Övervägande och bedömning i fråga om en svensk anslutning till Atenkonventionen Utredningens bedömning: Utredningen har tagit fram ett under- lag för bedömning av frågan om bör ansluta sig till Aten- konventionen. Under den förutsättningen att EU:s medlemsstater har möjlighet att tillträda Atenkonventionen, talar underlaget för att ansluter sig till konventionen. I arbetet med att ta fram ett underlag för anslutning till Atenkonventionen ska utredningen särskilt beakta att konventionen till stor del redan har införlivats med unionsrätten genom Aten- förordningen och på den grunden blir gällande här i landet. Av de bestämmelser som ligger utanför Atenförordningen är det främst artikel 17 i Atenkonventionen om domstols behörighet som vid en anslutning till konventionen kommer att medföra föränd- ringar i svensk rätt. Denna bestämmelse kommer att gälla i stället för den nu gällande I-förordningen vid val av domstol. Vid en anslutning kan välja att låta bestämmelsen om erkännande och verkställighet av domar i I-förordningen ha företräde framför artikel 17a i Atenkonventionen. Möjligheten finns eftersom syftet med I-förordningen är att säkerställa att domar erkänns och verkställs i åtminstone samma utsträckning som enligt Atenkonventionens bestämmelser (se artikel 17a.3). Mot bakgrund av att unionen har deponerat sina instrument för anslutning till Atenprotokollet, att konventionen till stor del redan har införlivats med unionsrätten, till vikten av en enhetlig tillämp- ning inom EU och till att de fåtal artiklar som faller utanför för- ordningen inte kan anses medföra några negativa förändringar för svensk rätts del, förordar utredningen att ska ansluta sig till Atenkonventionen lydelse. 12.2.3Bör göra det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer? Utredningens bedömning: bör göra det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer. I samband med att en stat ratificerar Atenkonventionen kan staten göra det förbehåll som ingår i IMO:s riktlinjer. Av rådsbeslutet framgår att medlemsstater när de ratificerar eller ansluter sig till Aten- protokollet bör göra detta förbehåll, samt att förbehållet ska göras när medlemsstaterna deponerar sina instrument för ratifikation av eller anslutning till Atenprotokollet. Om väljer att göra ett förbehåll blir den mest påtagliga konsekvensen att transportörens ansvar begränsas vid passagerares död eller personskada, om händelsen förorsakats av bland annat krig, inbördeskrig och terroristhandlingar. Ansvaret kan begränsas till det lägre beloppet av antingen 250 000 SDR per passagerare vid en och samma händelse, eller 340 miljoner SDR totalt per fartyg vid en och samma händelse. Ett förbehåll medför även att kravet på försäkring (se artikel 4a i Atenförordningen) justeras i enlighet med transportörens ansvar. Vid ett förbehåll ska staten (Finansinspek- tionen) utfärda certifikat för försäkring som återspeglar transpor- törens ansvarsbegränsningar och de begränsningar, krav och undan- tag som kan göras i försäkringen. IMO:s riktlinjer antogs för att lösa framför allt frågan om ersätt- ning för terrorismrelaterade skador inom ramen för Atenkonven- tionen. Ett skäl som talar för att bör göra ett förbehåll enligt IMO:s riktlinjer är att de medlemsstater som ansluter sig till Aten- konventionen (protokoll) bör göra ett sådant förbehåll enligt rådets beslut. Ett förbehåll påverkar både transportörens ansvar och det belopp försäkringen ska täcka vid skador orsakade av krig, inbördeskrig och terroristhandlingar. En sådan nedsättning torde innebära att transportörernas kostnader för krigsförsäkring minskar. Också försäkringsgivare och säkerhetsutställare har nytta av ett för- behåll då de annars kan ha svårt att hantera de aktuella situationerna. Ett annat skäl som talar för att ett förbehåll bör göras är således även de minskade kostnaderna för försäkringspremien och försäkrings- givarnas möjlighet att hantera utbetalningar vid dessa skador. Ett förbehåll kan trots att det innebär att passagerarens ersättningsrätt minskar, enligt utredningens mening, motiveras med hänsyn till att transportören vid terrorismrelaterade skador har små möjligheter att förebygga och påverka den uppkomna situationen. Utredningen fin- ner med hänsyn till dessa omständigheter att bör göra det för- behåll som ingår i IMO:s riktlinjer. Det ter sig naturligt att behandla saken i samband med frågan om anslutning till konventionen. 12.3Metoden för Atenkonventionens införlivande i svensk rätt Utredningens bedömning: De bestämmelser i tionen som inte införlivats i unionsrätten bör föras in i svensk rätt genom transformering. I krävs det att en internationell överenskommelse införlivas med den nationella rätten för att äga internrättslig giltighet.4 Den folkrättsliga bundenheten anses alltså inte ge upphov till en sådan giltighet. I har, enkelt uttryckt, två olika meto- der använts för att införliva en internationell överenskommelse med den nationella rättsordningen. Det ena, transformation, innebär att konventionen formuleras och antas som svensk lagtext, i den ut- sträckning som existerande inhemska bestämmelser inte redan svarar mot konventionens krav. Om gällande rätt anses stå i full överens- stämmelse med konventionen, är det tillräckligt att konstatera att så är fallet – så kallad normharmoni. Vid transformeringen anpassas även konventionsbestämmelserna till den systematik och språkbruk som vanligen normalt används vid inhemsk lagstiftning. En annan form av transformering är att en konventionstext, som är avfattad enbart på främmande språk, i en mer eller mindre ordagrann över- 4 Detta brukar kallas att en stat är dualistisk. I monistiska stater utgör ett internationellt fördrag en del av den interna rätten i och med att fördraget ratificeras. sättning till svenska tas in i den svenska författningen. I detta fall är det den svenska versionen som blir gällande svensk lag. Den andra metoden, inkorporering, innebär att det i lag eller annan författning föreskrivs att konventionen ska gälla direkt som svensk lag. I inkorporeringslagen kan då anges vilka eventuella val som görs om det finns alternativa lösningar. När inkorporerings- metoden används blir den autentiska konventionstexten – på ett eller flera språk – gällande författningstext i svensk rätt. Beträffande kon- ventioner som saknar svensk autentisk text brukar som ett hjälp- medel en översättning till svenska publiceras vid sidan av de auten- tiska texterna. Det vanligaste torde numera vara att konventioner transforme- ras till svensk lag. Oljeskadekonventionerna och 1992 transformerades till svensk rätt (se 10 kap. sjölagen). Den främsta fördelen med en sådan ordning är att bestämmelserna i en överens- kommelse kan överföras till normalt svenskt författningsspråk, vilket kan göra det lättare för enskilda och myndigheter att tillämpa be- stämmelserna. Å andra sidan finns det en risk för att författnings- texten inte troget återger överenskommelsens innebörd. Många formuleringar i internationella överenskommelser är resultatet av kompromisser mellan olika ståndpunkter, vilka inte så lätt låter sig tolkas. En internationell överenskommelse som transformeras blir föremål för tolkning i ett extra led i och med att överföringen av konventionen till svenskt författningsspråk oundvikligen innefattar en tolkning av konventionen. När en domstol eller en myndighet i sin tur tolkar författningen finns det en viss risk för att tillämp- ningen avviker från vad de fördragsslutande parterna har avsett, liksom att domstolar och myndigheter i de olika konventionsstater- na tolkar konventionen på olika sätt. eftersträvas dock en konventionskonform tolkning av en författning med bakgrund i en internationell överenskommelse. Inkorporering var tidigare en vanligare metod att införliva en kon- vention än transformering. Inom transporträtten är det fortfarande relativt vanligt med inkorporering, se till exempel lag (2010:510) om lufttransporter. Denna metod har även valts för att införliva fondkonventionerna och 1992 samt fondproto- koll med den svenska rättsordningen, se lagen (2005:253) om er- sättning från de internationella oljeskadefonderna. Genom lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik införlivades de delar av COTIF 1980 som innehåller bestämmelser som riktar sig till myn- digheter och enskilda, med vissa undantag, genom inkorporering i Fördelarna med inkorporering är i princip spegelbilden av transformeringens nackdelar. Genom inkorporering framgår det exempelvis tydligare att regleringen baseras på en internationell konvention och man kan förutse att större hänsyn kommer att tas till praxis i andra fördragsslutande stater. Tolkningen på det natio- nella planet kan också förväntas bli mer trogen överenskommelsens ursprungstext i och med att man får samma lydelse på konventions- bestämmelserna, vilket minskar risken för divergerande tolkningar och betydelseförskjutningar vid en översättning. Till detta kommer att internationella överenskommelser ofta är avfattade på ett sätt som inte överensstämmer med gängse svensk författningstradition och den svenska översättningen är inte gällande som konventions- text.