sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — Om betalningsskyldigheten inte är fastställd får betalnings- säkring beslutas bara om det är sannolikt att skyldigheten kommer att fastställas. En betalningssäkring får i sådana fall inte avse ett högre belopp än det belopp som betalningsskyldigheten sannolikt kommer att fastställas till (7 §). Att ett beslut om betalningssäkring får fattas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den betalningsskyldige eller för något annat motstående intresse följer av 2 kap. 5 § skatteförfarandelagen, som anger att proportionalitetsprincipen gäller vid alla beslut enligt lagen. Ett beslut om betalningssäkring ska upphävas helt eller delvis om det inte längre finns förutsättningar för beslutet eller om beslutet av någon annan anledning inte bör kvarstå (9 §). Förvaltningsrätten ska på begäran av eller den betal- ningsskyldige, eller om det annars finns skäl för det, pröva om ett beslut om betalningssäkring ska upphävas helt eller delvis (10 §). Den betalningsskyldige ska underrättas om ett beslut om betalningssäkring. Undantag gäller om det finns risk för att denne undanskaffar egendomen. Underrättelse får då ske i samband med att beslutet verkställs (13 §). Om det finns en risk för att lös egendom som kan betalnings- säkras undanskaffas innan förvaltningsrätten kan fatta beslut, får granskningsledaren besluta att ta egendomen i förvar (16 §). Sedan egendom har tagits i förvar på detta sätt måste och senast ansöka om betalnings- säkring hos förvaltningsrätten. Görs inte någon sådan ansökan eller avslås den, ska egendomen lämnas tillbaka. I 20 § finns bestämmelser om ersättning för skada i de fall då betalningssäkring har beslutats för en fordran som inte är fastställd och som inte heller senare fastställs slutligt eller om den fastställs slutligt till ett väsentligt lägre belopp än det som har betalnings- säkrats. Staten ska då ersätta den betalningsskyldige för ren för- mögenhetsskada. Enligt 21 § får dock ersättning vägras eller sättas ned, om den betalningsskyldige inte har fullgjort sin uppgifts- skyldighet eller på annat sätt genom vållande har medverkat till skadan eller om det annars är oskäligt att ersättning lämnas. 7.2.6Lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner I lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner finns bestämmel- ser om genomförandet av internationella sanktioner som har be- slutats eller rekommenderats av säkerhetsråd i överensstämmelse med stadga eller som har beslutats i överensstämmelse med de särskilda bestämmelserna om den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken i och som syftar till att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Lagen innehåller dessutom föreskrifter som gäller förordningar om ekonomiska sanktioner som har beslutats av EU. Med frysning avses enligt 2 § ett förbud mot förfogande över och tillhandahållande av tillgångar och ekonomiska resurser i syfte att förhindra varje möjlighet att utnyttja tillgångarna eller de ekonomiska resurserna utan särskilt tillstånd. I 3 § anges att regeringen får förordna att sanktioner enligt lagen ska genomföras med anledning av ett beslut eller en rekommen- dation som anges i 1 § första stycket. Förordnandet ska överlämnas till för godkännande. Enligt 4 § får regeringen i enlighet med ett förordande meddela föreskrifter om förbud som syftar till att genomföra sanktioner mot en stat, ett område, en fysisk eller juridisk person, en grupp eller en enhet i fråga om vissa förhållanden, bland annat utlänningars vistelse här i landet och näringsverksamhet. Den som bryter mot sådant förbud kan hållas straffrättsligt an- svarig, se 8 §. Europeiska unionens ministerråd har genom förordningar, sär- skilt förordning 2580/2001, beslutat om sanktioner dels mot personer och enheter som misstänkts för inblandning i terroristhandlingar eller samröre med terrorister, dels personer med anknytning till vissa regimer utanför EU. Sanktionerna går bland annat ut på att frysa tillgångar för de personer som omfattas av dem. De finansiella företagen ska informera om konton och belopp som frysts enligt sanktionerna och meddela förändringar för dessa konton (/Sanktioner/EU-sanktioner). Av ett tillkännagivande (2004:1360) om EG-förordningar med anledning av lagen om vissa internationella sanktioner framgår att EU har beslutat om vissa förordningar om ekonomiska sanktioner för vilka straffansvar gäller här i landet direkt med stöd av 8 § i sank- tionslagen. Ett exempel på en förordning som gäller här i landet med stöd av sanktionslagen är rådets förordning av om restrik- tiva åtgärder med hänsyn till situationen i (204/2011/EU). I artikel 5 i den förordningen anges att alla tillgångar och ekono- miska resurser som tillhör eller kontrolleras av vissa fysiska eller juridiska personer m.fl., som anges i bilagor till förordningen, ska frysas. I lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Euro- peiska unionen av frysningsbeslut finns bestämmelser för att genom- föra rådets rambeslut /577/RIF av om verk- ställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom Med frysningsbeslut enligt lagen avses beslut om kvarstad enligt 26 kap. som avser värdet av förverkad egendom eller ett beslut om beslag enligt lagens 2 kap. 1 § eller också, under vissa förutsättningar, ett beslut som har med- delats av en rättslig myndighet i en annan medlemsstat i samband med ett straffrättsligt förfarande. Enligt 2 kap. 1 § frysningslagen får åklagare, under de förut- sättningar som anges i 27 kap. 1 § tredje stycket samt 2 och 3 §§ , besluta om beslag av föremål, som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara på grund av brott förverkat och som kan antas komma att påträffas i en annan medlemsstat i EU, utan hinder av att föremålet inte är tillgängligt vid beslutet. Ett sådant beslut får inte verkställas i . Lagen innehåller vidare bestämmelser som reglerar förfarandet i anledning av ett frysningsbeslut samt regler om erkännande och verkställighet i av frysningsbeslut. Enligt 3 kap. 1 § ska frysningsbeslut som har meddelats i en annan medlemsstat i EU erkännas och verkställas i enligt bestämmelserna i 3 kap. Ett frysnings- beslut blir i praktiken ett förstadium till en utländsk begäran om internationell rättslig hjälp eller till verkställighet av ett utländskt beslut om förverkande. 7.2.8Administrativa åtgärder enligt penningtvättslagen I lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen) finns bestämmelser som ålägger verk- samhetsutövare (bland annat banker och andra finansiella institut, livförsäkringsbolag, värdepappersföretag och fastighetsmäklare) att vidta åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av terrorism (se avsnitt 3.3.1 för en mer utförlig beskrivning av lagens syfte och tillämpningsom- råde). Penningtvätt har en bred definition i lagen. Därmed avses sådana åtgärder med brottsligt förvärvad egendom, som kan medföra att egendomens samband med brott döljs, att den brottslige får möjlighet att undandra sig rättsliga påföljder eller att återskaffandet av egendomen försvåras, samt sådana åtgärder som innefattar för- fogande över och förvärv, innehav eller brukande av egendomen. Likaså avses åtgärder med annan egendom än som sagts, om åtgärderna är ägnade att dölja att någon har berikat sig genom brotts- lig gärning. Lagen föreskriver att verksamhetsutövare måste uppnå kund- kännedom innan en kundförbindelse inleds. Omfattningen av de åtgärder som ska vidtas ska anpassas efter hur stor risken för pen- ningtvätt eller terrorismfinansiering är i det enskilda fallet (2 kap. 2 §). Grundläggande åtgärder för att uppnå kundkännedom innebär att kundens identitet ska kontrolleras, att den verklige huvudman- nens identitet ska kontrolleras och att verksamhetsutövaren ska ta reda på vilket syfte och vilken art affärsförbindelsen har (2 kap. 3 §). Sådana grundläggande åtgärder ska vidtas, förutom när en affärsför- bindelse etableras, vid enstaka transaktioner som uppgår till och vid transaktioner som understiger det nämnda beloppet som kan antas ha samband med en eller flera andra trans- aktioner och som tillsammans uppgår till minst detta belopp. Dess- utom ska sådana grundläggande åtgärder vidtas vid osäkerhet om tillförlitligheten eller tillräckligheten av tidigare mottagna uppgifter om kundens identitet. Om det finns misstankar om penningtvätt eller finansiering av terrorism ska grundläggande åtgärder för att uppnå kundkännedom alltid vidtas, således oavsett om någon av de tidigare nämnda situationerna eller om något av undantagen i 5 § är för handen. Skärpta regler för att uppnå kundkännedom ska alltid vidtas, om risken för penningtvätt och finansiering av terrorism är hög. De åtgärder som då ska vidtas ska vara mer omfattande än de grundläg- gande åtgärderna i 3 §. Verksamhetsutövare ska vara särskilt upp- märksamma på de risker som kan uppstå när det gäller produkter eller transaktioner som skulle kunna underlätta anonymitet. Hög risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism anses enligt 2 kap. 6 § finnas – om inte omständigheterna i det enskilda fallet talar däremot – när en affärsförbindelse etableras eller en enstaka trans- aktion utförs, antingen med någon på distans eller med en person som är i politiskt utsatt ställning och bosatt utomlands. Detsamma gäller vid förbindelser mellan ett svenskt kreditinstitut och ett kreditinstitut med hemvist utanför EES. Vilka skärpta åtgärder som ska vidtas anges i 7 och 8 §§ och varierar beroende på vilken risksituation som föreligger. Det kan bland annat vara fråga om att på lämpligt sätt ta reda på ursprunget till de tillgångar som hanteras inom ramen för affärsförbindelsen och att bedöma vilka kontroller motparten vidtagit för att förhindra penningtvätt och terrorism- finansiering. Kundkännedom måste enligt 2 kap. 9 § ha uppnåtts innan en affärsförbindelse etableras eller en enstaka transaktion utförs. om det är nödvändigt för att inte avbryta verksamhetens normala gång och risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism är låg, får kontroll med anledning av en ny affärsförbindelse göras senare men den ska dock alltid slutföras i nära anslutning till att förbin- delsen har etablerats. Det åligger vidare verksamhetsutövare att fortlöpande följa på- gående affärsförbindelser genom att kontrollera och dokumentera att de transaktioner som utförs stämmer överens med den kunskap som verksamhetsutövaren har om kunden, dennes affärs- och risk- profil och, om det behövs, varifrån kundens ekonomiska medel kommer. Handlingar, uppgifter och upplysningar rörande kontrollen ska hållas aktuella. Om kundkännedom inte uppnås får en verksamhetsutövare en- ligt 2 kap. 11 § inte etablera en affärsförbindelse eller utföra en enstaka transaktion. Om affärsförbindelse med stöd av undantagen i 2 kap. 9 § redan har etablerats ska den avslutas. Om förhållandena är sådana att penningtvätt eller finansiering av terrorism kan miss- tänkas, ska verksamhetsutövaren rapportera detta till Finanspolisen. Reglerna om uppgifts- och granskningsskyldighet finns i 3 kap. 1 §. Där anges att en verksamhetsutövare ska granska transaktioner för att kunna upptäcka sådana som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Om misstanken kvarstår efter en närmare analys ska verksamhetsutövaren utan dröjsmål skicka en rapport till Rikspolis- styrelsen (Finanspolisen). I rapporten ska uppgifter om alla om- ständigheter som kan tyda på penningtvätt eller finansiering av terrorism anges. En verksamhetsutövare ska avstå från att utföra transaktioner som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. En transaktion får trots det utföras, om det inte är möjligt att låta bli att utföra den, eller om den vidare utredningen annars skulle kunna försvåras. Transaktionen får då utföras och uppgifterna lämnas i efterhand. I propositionen till penningtvättslagen finns uttalanden om att förbudet att genomföra en misstänkt transaktion kvarstår till dess rapportering till Finanspolisen har skett (prop. 2008/09:70 s. 110 och 197). Transaktionen skulle alltså kunna utföras under förut- sättning att rapportering har skett. Denna ordning stämmer också överens med motsvarande bestämmelse i tredje penningtvättsdirek- tivet. Ordalydelse i 3 kap. 1 § penningtvättslagen talar emellertid för att verksamhetsutövaren helt bör avstå från att genom- föra en transaktion som är misstänkt, om det inte är omöjligt att låta bli att utföra den eller om den vidare utredningen annars skulle kunna försvåras. Det förefaller också vara så som bestämmelsen tillämpas i praktiken. I 3 kap. 2–3 §§ finns undantag från skyldigheten att lämna upp- gifter i vissa avseenden för bland andra advokater och biträdande jurister på advokatbyrå. I sammanhanget ska också nämnas det meddelandeförbud som gäller enligt 3 kap. 4 §. Det är nämligen inte tillåtet för en verksam- hetsutövare eller dess styrelseledamöter eller anställda, att röja för kunden eller för någon utomstående, att en granskning har genom- förts eller att transaktionen har rapporterats till Finanspolisen. Den tidigare hade i uppdrag att överväga införandet av en möjlighet att frysa tillgångar hos ett institut eller annan verksamhetsutövare. Frysning kunde enligt utredningens direktiv definieras som en möjlighet att stoppa eller senarelägga en transaktion. ansåg att en sådan möjlighet borde in- föras. Som skäl för detta anfördes att de förefintliga tvångsmedlen inte uppfyller det syfte man vill uppnå i penningtvättsärenden. Frys- ningsåtgärden utformades som en säkerhetsåtgärd i tiden före det att förundersökning har inletts, i gränslandet mellan administrativa åtgärder och straffrättsliga tvångsåtgärder. Utredningen pekade på att det i flera länder redan fanns en motsvarande möjlighet. Frysningsåtgärden skulle användas endast i särskilda fall. En första förutsättning skulle vara att pengarna fanns hos företaget (verk- samhetsutövaren). Därutöver skulle krävas att det förelåg omstän- digheter som gjorde en genomförd eller begärd transaktion miss- tänkt. Främst skulle frysning användas när det fanns en risk för att pengarna skulle försvinna för gott. Den föreslagna åtgärden innebar att i de fall ett företag hade lämnat uppgifter till Finanspolisen om en transaktion, företaget skulle vara förhindrat att genomföra transaktionen innan det hade fått ett medgivande från Finanspolisen. Om Finanspolisen inte lämnade sitt medgivande till en transaktion, skulle ärendet anmälas till åklagare som hade att pröva om åtgärden att stoppa transak- tionen skulle bestå (frysning). En frysning skulle enligt förslaget kunna bestå i högst räknat från åklagarens beslut. Därefter skulle åtgärden antingen hävas eller övergå i annat ordinärt tvångs- medel. Det skulle inte vara möjligt att förlänga tiden. En förutsätt- ning för att beslut om frysning skulle få fattas var att åtgärden uppvägde det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebar. Det berörda företaget skulle så snart det kunde ske och senast från det att uppgifterna lämnades till Finanspolisen under- rättas om att man avsåg att föra ärendet vidare till åklagare. skulle företaget vara oförhindrat att genomföra transak- tionen, om det inte hade fått annat besked. Sedan ett frysnings- beslut hävts skulle transaktionen kunna genomföras enligt gängse företagspraxis. För att ett beslut om frysning skulle vara meningsfullt föreslogs att den som beslutet berörde, i vart fall inledningsvis, inte skulle underrättas om att en begärd transaktion inte hade genomförts. Där- emot ansåg utredningen att någon form av underrättelseskyldighet borde finnas. Utredningen föreslog därför att den berörde skulle underrättas när det kunde antas att syftet med beslutad eller för- utsedd åtgärd inte skulle motverkas och den framtida utredningen inte skulle skadas om uppgiften röjdes. Beslut om underrättelse skulle fattas av åklagare. Ett beslut om frysning skulle enligt förslaget inte kunna över- klagas. Skälen för detta var att åtgärden skulle ha en mycket be- gränsad giltighetstid och att dessutom någon allmän underrättelse inte skulle ske. Det innebar att en möjlighet till överklagande skulle sakna betydelse. De flesta remissinstanserna delade bedöm- ning att det fanns ett behov av en möjlighet att frysa transaktioner. Ett fåtal remissinstanser avstyrkte emellertid förslaget helt. De ansåg i huvudsak att förslaget inte var förenat med tillräckliga rätts- säkerhetsgarantier samt att det fanns risk för att beslut om frysning kunde orsaka stora skador för den som drabbades av ett sådant. Även bland de remissinstanser som var positivt inställda till för- slaget om frysning kom det fram synpunkter på att förslaget be- hövde utredas närmare innan det kunde leda till lagstiftning. Det gällde dels frågan om vem som skulle fatta beslut om frysning och hur länge en sådan åtgärd skulle få pågå. Flera remissinstanser ansåg nämligen att var alltför för att det skulle vara möjligt att hinna genomföra en utredning som var tillräcklig för att få fram ett underlag för beslut om kvarstad eller beslag. De flesta ansåg att åklagare kunde fatta beslut om frysning medan ett par tyckte att Finanspolisen var lämpligare att fatta ett sådant beslut. Några remissinstanser ställde sig vidare tveksamma till om det var förenligt med att föreskriva att ett beslut om frysning inte fick överklagas. En del remissinstanser framhöll att det var viktigt att analysera frågan om statens skadeståndsansvar vid felaktiga beslut eftersom enskilda skulle kunna komma att drabbas av skada, t.ex. i kontrakts- förhållanden. Flera remissinstanser betonade slutligen vikten av att bestäm- melserna tydligt angav i vilka situationer företagen och enskilda tjänstemän hos dessa skulle vara skyldiga att agera. Regeringen bedömde att frågan om ett nytt frysningsinstitut krävde ytterligare överväganden och den behandlades därför inte i sam- band med övriga frågor i lagstiftningsärendet. Frågan har därefter vilat tills den återigen tagits upp genom våra utredningsdirektiv. 7.4Något om kontraheringsplikten för finansiella institut m.fl. Enligt 11 b § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti är ett institut som erbjuder sig att ta emot insättningar skyldigt att ta emot så- dana insättningar av var och en, om det inte finns särskilda skäl mot det. avses enligt 2 § 1 nämnda lag svenska banker, ut- ländska kreditföretag samt svenska värdepappersbolag och utländska värdepappersföretag, om de har tillstånd att ta emot kunders medel på konto. Bestämmelsen innebär att alla, oavsett medborgarskap, ska ha en möjlighet att placera sina pengar på ett säkert sätt. Ett institut måste dock enligt penningtvättslagen kontrollera identi- teten hos den som vill inleda en affärsförbindelse med banken. Skyldigheten att bereda var och en tillgång till konton som är skyddade av insättningsgarantin är dock inte absolut. Om det finns sakliga skäl, såsom att en kund tidigare varit ohederlig mot insti- tutet, att det föreligger misstankar om penningtvätt eller att det finns risk för att en företrädare för ett institut genom att ta emot garanterade medel på något sätt främjar brott, kan institutet neka tillgång till sådana konton (prop. 2002/03:139 s. 262 och 598). I förarbetena till penningtvättslagen diskuterades frågan om ett institut kan vägra att ingå avtal, i strid med kontraheringsplikten, om tillfredsställande kundkännedom inte uppnås. Regeringen hän- visade till uttalandena i propositionen till lagen om insättnings- garanti, att ett institut under alla omständigheter enligt penning- tvättslagstiftningen måste kontrollera identiteten hos den som vill etablera en affärsförbindelse med institutet. En följd av detta torde enligt regeringen bli att om dessa kontroller misslyckas ska en affärsförbindelse inte etableras, oavsett den föreliggande kontrahe- ringsplikten. Någon annan tolkning skulle innebära att penning- tvättslagens regler om identitetskontroll avsevärt urholkas. När miss- tankar om penningtvätt har uppkommit utgör detta vidare sådana särskilda skäl som medger avsteg från kontraheringsplikten. På liknande sätt har regeringen bedömt att kontraheringsplikten enligt 3 kap. 1 § försäkringsavtalslagen (2005:104) är försedd med sådana undantag att försäkring kan nekas när detta är motiverat på grund av lagstiftningen mot penningtvätt. Det normala är att ett banktillgodohavande ska kunna lyftas vid anfordran. Detta följer av 5 § lagen (1936:81) om skuldebrev. En bank är således skyldig att, när kunden begär det, i princip omedel- bart betala ut innestående medel på ett bankkonto. Enligt Högsta domstolens uttalanden i NJA 1991 s. 217 kan dock en bank behöva vidta vissa kontrollåtgärder innan en utbetalning görs och rimliga åtgärder av detta slag bör kunna genomföras utan att för den skull betalningsdröjsmål ska anses ha uppkommit. Banken måste exem- pelvis få kontrollera identiteten på den som begär utbetalningen. kan det också finnas skäl för banken att, före en utbetalning, kontrollera om banken har någon motfordran mot kontohavaren som ger banken kvittningsrätt. Sådana uppgifter bör dock, enligt vad uttalade, kunna skaffas fram mycket snabbt med modern teknik. I det förevarande fallet ansågs ett dröjsmål om en och en halv med utbetalning av innestående be- hållning på ett bankkonto vara tillräckligt för att banken skulle bära strikt skadeståndsansvar för den skada som uppkommit för konto- havaren. I 3 kap. i den danska penningtvättslagen (Bekendtgørelse af lov om forebyggende foranstaltninger mod hvidvask af udbytte og finan- siering af terrorisme, LBK nr 389 av ) finns bestäm- melser om undersökning och underrättelseplikt för verksamhets- utövare. Av 7 § framgår att om det finns misstanke om att en kunds trans- aktioner eller kontakter har eller har haft anknytning till penning- tvätt eller finansiering av terrorism, verksamhetsutövaren ska under- söka transaktionen eller kontakten närmare. Om misstanken gäller lagöverträdelser som kan bestraffas med fängelse och denna misstanke inte kan avskrivas, ska Statsadvokaten för Særlig Økonomisk Kriminalitet (SØK) underrättas omgående. Vid miss- tanke om penningtvätt ska transaktionen sättas i bero (dvs. får inte genomföras) förrän sådan underrättelse har skett. Om SØK därefter bedömer att misstanken är av sådan karaktär att den inte får genomföras kan SØK besluta om beslag på beloppet. Ett sådant beslut får fattas av polis, om syftet med åtgärden annars skulle för- felas. Beslutet om beslag måste därefter underställas domstol , om den som ingreppet riktar sig mot begär det. Belop- pet förblir därefter i beslag i vart fall till dess rätten fattar beslut i beslagsfrågan. Vid misstanke om penningtvätt får en verksamhetsutövare genom- föra en misstänkt transaktion, om det inte kan underlåtas, t.ex. för att det skulle medföra ersättningsskyldighet, eller om ett avstående bedöms kunna skada utredningen. Underrättelse ska då i stället ges in efter genomförandet av transaktionen. (Särskilda regler gäller för verksamhetsutövare som är medlemmar i .) Om misstanken rör finansiering av terrorism finns en möjlighet att tillfälligt skjuta upp en transaktion. Sedan en sådan transaktion har rapporterats till SØK får den genomföras först efter överens- kommelse med Statsadvokaten. Statsadvokaten ska möjligt, och senast bankdagen efter det att underrättelsen togs emot, besluta huruvida egendomen ska tas i beslag. som transaktionen är uppskjuten och inte får genomföras är pengarna frysta, dvs. de kan inte tas ut i kontanter eller liknande. Bestämmelser om att stoppa vissa transaktioner finns i 26 § i den finska penningtvättslagen (/503). En verksamhetsutövare ska underrätta Centralen för utredning av penningtvätt (Penning- tvättscentralen, dvs.