sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Först om skadevållaren inte har förmåga att betala skadeståndet, kan brottsskadeersättning komma i fråga. Bestämmelsen blir aktuell i de fall där det finns en känd gärningsman. Det ställs inte något krav i lag på att det ska finnas en dom med ett skadeståndsförordnande eller ett bevis från på att skadevållaren saknar tillgångar. Det är dock en klar bevismässig fördel för den skadelidande om det finns sådan dokumentation. Om talan förs i brottmålet, uppnås ofta den fördelen utan några större besvär för den skadelidande. Om skadeståndet avskiljs från brottmålet, ställs dock större krav på aktivitet. (Se avsnitt 7.4.4.) Innebörden av tredje stycket är att beloppet av sådana förmåner som redan har avräknats med tillämpning av 5 kap. 3 § skadeståndslagen när skadeståndet har beräknats, inte ska avräknas en gång till när brottsskadeersättningen bestäms. Bestämmelsen fanns tidigare i 7 § första stycket i den äldre brottsskadelagen dock med en annan utformning. Den blir aktuell vid personskada och hänvisar till 5 kap. 3 § skadeståndslagen (se avsnitt 3.2.3), som avser att motverka överkompensation. När skadestånd för inkomstförlust eller förlust av underhåll bestäms, avräknas förmåner i form av dels ersättning enligt socialförsäkringsbalken eller någon annan likartad förmån, dels pension eller annan periodisk ersättning eller sjuklön, om förmånen betalas av en arbetsgivare eller på grund av en försäkring som är en anställningsförmån. Ett exempel är ersättning enligt den s.k. avtalsgruppsjukförsäkringen (AGS), som gäller för arbetare anställda inom Svenskt Näringslivs, LO:s och kooperationens avtalsområden. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 47. Ersättning som motsvarar ett sparande på den skadelidandes sida ska inte påverka brottsskadeersättningen, vilket följer av fjärde stycket. Bestämmelsen motsvaras av 7 § första stycket andra meningen i den äldre brottsskadelagen. För äldre förarbets- uttalanden se prop. 1977/78:126 s. 47 och s. 98 f. (lagrådets syn- punkter). Former av försäkringar med ett mått av sparande finns fortfarande på marknaden, även om de framstår som mindre vanliga. Om en person med en sådan försäkring avlider till följd av ett brott, ska alltså inte hela den försäkringsersättningen som utfaller till hans efterlevande räknas av när brottsskadeersättningen bestäms. Uppgift om hur stor del av ersättningen som härrör från sparandet torde kunna fås från försäkringsbolaget. Av femte stycket framgår att betalning av sådan europeisk brottsskadeersättning som avses i 35 §, eller av annan ersättning av utländska statsmedel för skada till följd av brott, ska avräknas när brottsskadeersättningen bestäms. Bestämmelsen motsvaras av 6 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen och kommenteras i prop. 2005/06:26 s. 19. 11 § Vid bestämmande av brottsskadeersättning för skada på egendom som inte var försäkrad mot skaderisken och som den skadelidande måste antas ha underlåtit att försäkra på grund av omfattningen av sina tillgångar och riskspridningen i sin verksamhet avräknas försäkrings- ersättning som skulle ha betalats om försäkring hade funnits. Vid bestämmande av brottsskadeersättning för skada på egendom som enligt vedertaget bruk borde ha hållits försäkrad mot skaderisken men som den skadelidande har försummat att försäkra avräknas i skälig omfattning försäkringsersättning som skulle ha betalats om försäkring hade funnits. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.7. Paragrafen handlar om avräkning av tänkt försäkring, dvs. försäkringsersättning som borde ha betalats ut om försäkring hade funnits, och motsvarar utan ändring 8 § i den äldre brottsskadelagen. Förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 48 f. Första stycket är tillämplig på s.k. självförsäkrare, i praktiken stora bolag och kommuner som inte har försäkring eller försäkring med hög självrisk. Privatpersoner betraktas i allmänhet inte som självförsäkrare. Bestämmelsen i andra stycket kan däremot bli aktuell även för privatpersoner. Den innebär att försäkringsersättning som skulle ha utgått om försäkring hade funnits, ska avräknas när brottsskade- ersättning bestäms för skada på egendom som enligt vedertaget bruk borde ha hållits försäkrad mot skaderisken men som den skadelidande har försummat att försäkra. Typfall är villaförsäkring och brandförsäkring för fastighet. 12 § Brottsskadeersättning får sättas ned helt eller delvis, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada får ersättningen också sättas ned helt eller delvis, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försiktighets- åtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Utredningens överväganden finns i avsnitt 13.8.2. Paragrafen har inte ändrats i sak utan överensstämmer med 9 § andra stycket i den 1977/78:126 s. 49 f. och s. 100 f. (lagrådet) 1998/99:41 s. 42 f. Första stycket innebär att brottsskadeersättning får jämkas efter en skälighetsbedömning, om den skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Detsamma gäller om den skadelidande avlider och det därmed är fråga om att tillerkänna brottsskadeersättning till de efterlevande. Typfall för jämkning är att den skadelidande har uppträtt provocerande eller har umgåtts i kriminella kretsar, eller att brottsligheten har sin grund i narkotikabrottslighet. Ett exempel på när bestämmelsen kan leda till viss jämkning (men inte fullständig jämkning), är att den skadelidande har agerat provocerande, men mötts av våld som inte står i rimlig proportion till provokationen. Det förekommer att ersättningen för kränkning jämkas helt men ersättningen för inkomstförlust endast delvis. Detta ligger i linje med den 80-procentsregel som tillämpas i försäkringsbolagens praxis vid personskadereglering.16 Bestämmelsen i andra stycket innebär att jämkning dessutom får ske efter en skälighetsbedömning vid sakskada och ren förmögenhetsskada, om den skadelidande har underlåtit att vidta sedvanliga försiktighetsåtgärder och därmed uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Eftersom Brottsoffer- myndigheten gör en allmän skälighetsbedömning när det är fråga om ersättning enligt 7 § blir bestämmelsen i praktiken aktuell vid brottsskadeersättning enligt 6 §, dvs. 13 § Brottsskadeersättning med anledning av personskada som fast- ställs i form av engångsbelopp betalas med högst tjugo gånger det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gäller då ersättningen bestäms. Ersättning som fastställs i form av livränta betalas med högst det prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms. 15Däremot har en tidigare hänvisning i 9 § första stycket i den äldre brottsskadelagen, till 1 § skadeståndslagen, tagits bort. 16Regeln innebär att ersättning för inkomstförlust inte jämkas mer än att ersättningen – tillsammans med andra inkomster som den skadelidande har efter skadan – motsvarar minst 80procent av den inkomst som den skadelidande skulle ha haft som oskadad upp till 7,5 prisbasbelopp, oavsett vilken jämkningsgrad som tillämpas på övriga ersättningsposter. 17Jfr och , a.a. s. 116. Brottsskadeersättning med anledning av kränkning betalas med högst femton gånger det prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms. Brottsskadeersättning med anledning av sakskada och ren förmögenhetsskada betalas med högst tio gånger det prisbasbelopp som gäller då ersättningen bestäms. Om den sammanlagda brottsskadeersättningen efter avräkning av grundavdrag enligt 14 § första stycket understiger etthundra kronor, betalas ingen ersättning. Utredningens överväganden finns i avsnitt 10.6.1 och 10.6.3. Paragrafen behandlar dels de övre takreglerna för brottsskade- ersättningen i första till tredje styckena, dels en lägsta gräns för utbetalning i fjärde stycket. I första stycket finns takregeln som gäller för brottsskade- ersättning med anledning av personskada. Bestämmelsen överens- stämmer med 11 § första stycket i den äldre brottsskadelagen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 51. Bestämmelsen innebär, precis som tidigare, att brottsskade- ersättning kan ges upp till maximalt tjugo basbelopp. Det är det basbelopp som gäller för året då ersättningen bestäms som läggs till grund för beräkningen. Om ersättningen bestämts som livränta gäller ett maxbelopp om tre basbelopp . I andra stycket regleras takbeloppet för brottsskadeersättning med anledning av kränkning. Bestämmelsen motsvarar 11 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen, men innebär en höjning av taket från tio till femton basbelopp. Höjningen är inte någon anvisning i fråga om nivåerna för kränkningsersättning, utan är endast avsedd att fånga upp de allra mest ömmande fallen. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 2000/01:68 s. 80. Tredje stycket innehåller en takregel för brottsskadeersättning om tio basbelopp med anledning av sakskada och ren förmögenhetsskada. Det är fråga om ett gemensamt tak vid ett och samma skadetillfälle för sakskada och ren förmögenhetsskada. Bestämmelsen motsvarar 11 § andra stycket i den äldre brottsskadelagen och berörs kort i prop. 1977/78:126 s. 51. I fjärde stycket anges en lägsta gräns för utbetalning av brottsskadeersättning. Om den sammanlagda brottsskade- ersättningen efter avräkning av det grundavdrag som beräknas enligt 14 § första stycket, understiger betalas ingen ersättning. Bestämmelsen har en motsvarighet i 11 § tredje stycket i den äldre brottsskadelagen men det lägsta beloppet har höjts från Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 14 § Från brottsskadeersättning utom sådan som avses i 8 § görs ett grundavdrag. Beloppet fastställs av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer och beräknas med ledning av de självriskbelopp som tillämpas här i landet vid hemförsäkring som innefattar skydd mot skada till följd av brott. Första stycket gäller inte i fråga om skada till följd av brott av någon som avses i 6 §, om brottet har begåtts på eller i närheten av anstalt eller annan plats där han var omhändertagen eller fick vård. Första stycket gäller inte heller, om det i övrigt finns särskilda skäl att inte avräkna något grundavdrag. Utredningens överväganden finns i avsnitt 10.6.3. Paragrafen motsvarar huvudsakligen 10 § i den äldre brottsskadelagen, och för- arbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 50, prop. 1984/85:13 s. 3 f. och prop. 1987/88:92 s. 5. I första stycket finns huvudregeln som innebär att det vid personskada, vid kränkning och vid sakskada eller ren förmögenhetsskada ska göras ett avdrag. Detta avdrag benämns nu grundavdrag i stället för som tidigare, självriskbelopp. Principerna för beräkningen är desamma som . I tydliggörande syfte har begreppet konsumentförsäkring i den äldre lagen bytts ut mot hemförsäkring. Som tidigare ska något grundavdrag inte göras vid brottsskadeersättning enligt 8 §, till barn som bevittnat våld mot en närstående. Det är fortfarande möjligt att göra flera grundavdrag, t.ex. om det är fråga om separata skadehändelser. Grundavdraget ska göras innan beloppsbegränsningsreglerna i 13 § tillämpas. Enligt andra stycket gäller huvudregeln inte för s.k. rymlings- skador, om brottet begåtts på eller i närheten av den plats där skadevållaren var omhändertagen eller fick vård. Bestämmelsen överensstämmer med 10 § andra stycket första meningen i den äldre brottsskadelagen. Slutligen framgår i tredje stycket att något grundavdrag inte heller ska göras om det i övrigt finns särskilda skäl mot att avräkna något sådant. Detta överensstämmer med 10 § andra stycket andra meningen i den äldre brottsskadelagen. Exempel på sådana särskilda skäl kan vara att brottsskadeersättning tillerkänns efterlevande till någon som har avlidit till följd av ett brott, att brottsskade- ersättning tillerkänns ett barn eller att brottsskadeersättning ges med stöd av 7 § brottsskadelagen. Förhållandet till en domstols sakprövade förordnande om skadestånd 15 § Om en domstol har prövat ett yrkande om skadestånd i sak, ska följa domstolens dom när brotts- skadeersättning bestäms. Utan hinder av första stycket får bestämma en högre eller en lägre brottsskadeersättning –med anledning av nya omständigheter eller nya bevis, eller –om den ersättning som domstolen har bestämt avviker avsevärt från rådande praxis. Skälen för att myndigheten har frångått domstolens avgörande ska anges särskilt i myndighetens beslut. Utredningens överväganden finns i avsnitt 5.6.2 och 5.6.3. Paragrafen är ny. I första stycket föreskrivs som huvudregel att Brottsoffer- myndigheten ska följa ett avgörande från en domstol när brotts- skadeersättningen bestäms, om domstolen har prövat ett yrkande om skadestånd i sak. Det är avgöranden från svenska domstolar som omfattas av bestämmelsen. Det faktum att domstolen ska ha prövat yrkandet i sak innebär att domar i mål där skadevållaren har medgivit ett skadeståndsyrkande eller vitsordat ett yrkat belopp inte omfattas. Om ett sådant yrkande ligger inom ramen för praxis lär det dock inte finnas anledning för att avvika från en sådan dom. Betydelsen av att yrkandet är sakprövat framträder främst i de fall där ett medgivet yrkande eller ett vitsordat belopp är alltför högt eller alltför lågt jämfört med praxis. Bestämmelsen ska tillämpas när brottsskadeersättning bestäms. Eftersom den offentligrättsliga brottsskadeersättningen har en annan karaktär och ett annat syfte än det civilrättsliga skadeståndet, är det en given utgångspunkt att brottsskadeersättningen ska bestämmas utifrån brottsskadelagens bestämmelser. Det innebär i sin tur att brottsskadeersättningen beloppsmässigt kommer att avvika från ett skadeståndsrättsligt förordnande med tillämpning av följande paragrafer i brottsskadelagen. -4 §, brottsskadeersättning betalas för personskada som – till skillnad från vad som gäller i skadeståndsrätten – även omfattar skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Sådana föremål ersätts i skadeståndsrätten som sakskada i stället. -5 §, brottsskadeersättning betalas för den skada som kränk- ningen innebär, i fall då någon har allvarligt kränkt någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid – inte ära (som i den skadeståndsrättsliga motsvarigheten). Det innebär att brottsskadeersättning inte heller fortsättningsvis kan betalas vid t.ex. förtalsbrott. Brottsskadeersättning för kränkning kan inte heller utges vid t.ex. bedrägeribrott. -6 och 7 §§, brottsskadeersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada betalas endast i vissa speciella fall. Sakskada ersätts vid s.k. rymlingsskador medan ren förmögenhetsskada (som rymlingsskada) endast ersätts om det finns särskilda skäl. I övrigt ersätts sakskada och ren förmögenhetsskada endast i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen. I alla andra fall kan alltså Brottsoffer- myndigheten inte följa en domstols skadeståndsförordnande om ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada, eftersom det då saknas förutsättningar för att betala brottsskade- ersättning. Det innebär att det endast i sällsynta undantagsfall blir aktuellt att betala brottsskadeersättning avseende ren förmögenhetsskada vid t.ex. bedrägeri. -9 § första stycket innebär att ersättningen för personskada bestäms annorlunda än vad som gäller i skadeståndsrättsligt hänseende, genom att livränta enligt brottsskadelagen betalas endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. -10 §, enligt vilken brottsskadeersättning betalas endast till den del skadan inte täcks av annan ersättning, dvs. skadestånd, försäkringsersättning, europeisk brottsskadeersättning eller annan ersättning av utländska statsmedel för skada till följd av brott. Även om således utgår från ett belopp som en domstol har sakprövat, kommer brottsskade- ersättningen ofta att bestämmas till ett lägre belopp, eftersom annan ersättning ska räknas av. Det innebär inte att gör en annan bedömning än domstolen. -11 §, enligt vilken försäkringsersättning som skulle ha betalats om försäkring hade funnits, under vissa förutsättningar ska avräknas när brottsskadeersättningen bestäms. -12 §, bestämmelsen om jämkning av brottsskadeersättning. Bestämmelsen kan antas få betydelse i många fall, eftersom jämkning enligt brottsskadelagen kan ske i större omfattning än vad domstolen haft möjlighet att beakta enligt skadeståndslagen. -13 §, bestämmelsen om gränser för de ersättningsbelopp som kan betalas ut i brottsskadeersättning. Om en domstol har prövat ett skadeståndsyrkande i sak och kommit fram till ett belopp som överstiger aktuell beloppsgräns i brottsskadelagen, är förhindrad att följa domstolens dom. Förutsatt att domstolens skadeståndsförordnande överensstämmer med praxis (jfr andra stycket andra streck- satsen nedan) och det inte finns någon annan grund enligt paragrafen att bestämma ersättningen annorlunda, får brottsskadeersättning i sådana fall utges med det belopp som motsvarar takbeloppet för ersättningsposten i fråga. -14 §, bestämmelsen om grundavdrag. Bestämmelsen innebär att i de allra flesta fall kommer att avvika från förordnandet i domen så till vida att ersättningen minskas med ett grundavdrag. Ett annat förhållande som kan göra att beslut om brottsskadeersättning beloppsmässigt avviker från domstolens dom, är att den skadelidande framställer ett yrkande som inte har prövats av domstolen. Ett sådant exempel är att den skadelidande yrkar ersättning för inkomstförlust för en tidsperiod efter domstolens dom. De omständigheter som har nämnts är alltså direkta följder av att ska bestämma brottsskadeersättning enligt brottsskadelagen. Det är inte en fråga om att betala ut ett skadestånd. I andra stycket görs undantag från huvudregeln i första stycket. får alltså, utan hinder av att domstolen har sakprövat skadeståndsyrkandet, bestämma antingen en högre eller en lägre brottsskadeersättning under de förutsättningar som anges. Enligt den första strecksatsen får så ske med anledning av nya omständigheter eller nya bevis hos . Det kan t.ex. röra sig om ytterligare medicinsk utredning som inte fanns vid tiden för domstolens prövning. Det ska vara fråga om förhållanden som inte prövades av domstolen. Utredningen kan i och för sig ha existerat men den skadelidande kanske inte förde sin talan på bästa sätt och inte förstod vad som borde ha åberopats i domstolen. Omständigheterna behöver inte åberopas av den skadelidande utan kan framgå för på annat sätt. Det kan framgå av omständigheterna t.ex. att den skadelidande har tillfrisknat och återgått i arbete, och inte längre har rätt till den utdömda ersättningen för inkomstförlust. Det är då fråga om en ny omständighet jämfört med hur förhållandena såg ut när domstolen bedömde frågan. måste i sådana fall kunna frångå domstolens dom. Man kan också tänka sig fallet att den skadelidande inte har varit sanningsenlig om sin skada vid domstolen och domstolen därmed inte har känt till relevanta omständigheter vid sin prövning. Som en parallell kan nämnas 33 § brottsskadelagen enligt vilken (i den mån det inte är oskäligt) får kräva tillbaka utbetalad brottsskade- ersättning om sökanden har lämnat oriktiga upplysningar eller förtigit förhållanden av betydelse för beslutet att tillerkänna brottsskadeersättning. Om sådana omständigheter kan konstateras, är det inte rimligt att skulle vara bunden av domstolens dom när brottsskadeersättning ska bestämmas. får vidare enligt den andra strecksatsen bestämma en högre eller en lägre brottsskadeersättning än det skadestånd som domstolen har förordnat om, ifall den ersättning som domstolen dömt ut avviker avsevärt från rådande praxis. Det är skadeståndsrättslig praxis som avses och den utvecklas i ett samspel mellan domstolarna, och försäkringsbolagens skadeprövningsnämnder (se avsnitt 2.3.6). Bestämmelsen tar sikte på praxis i fråga om ersättningsnivåer och den lär bli aktuell framför allt i fråga om ersättning för kränkning, där har stor kunskap och genom sin nämnd ett avsevärt inflytande på den skadeståndsrättsliga praxis som finns på området. En förutsättning för att ska få avvika från domstolens förordnande är att det verkligen finns en fast praxis som domstolen har underlåtit att följa. Förhållandena varierar från fall till fall i sådan mån att det kan vara vanskligt att slå fast vad som är praxis. Eftersom ersättnings- nivåerna inte utgår från någon exakt vetenskap är bestämmelsen avsedd att träffa endast avsevärda avvikelser. Att en domstols avgörande inte överensstämmer med praxis kan ha olika orsaker. En förklaring kan vara att någon av parterna eller båda har fört sin talan oskickligt så att domstolen har haft ett bristfälligt underlag för sin sakprövning. Det går inte heller att bortse från att domstolen kan ha bristande kunskaper i skadeståndsrätt. I enlighet med den ordning som tillämpar bör myndigheten vara återhållsam med att avvika från en dom av en överinstans. Och det bör inte förekomma att myndigheten avviker från ett överrättsavgörande när en överrätt har gått ifrån gängse praxis i det uttalade syftet att skapa ny praxis. I samspelet om praxisbildningen är det domstolarna som har det sista ordet. I tredje stycket anges att skälen för avvikelse ska anges särskilt. Det är skälen för avvikelse enligt det andra stycket som ska motiveras. Eftersom brottsskadeersättning bestäms enligt brottsskadelagens bestämmelser blir brottsskade- ersättningen nämligen ofta lägre än skadeståndsbeloppet. Det ska bl.a. som huvudregel göras ett grundavdrag och det händer ofta att den skadelidande har fått en viss försäkringsersättning för skadan som minskar utrymmet för brottsskadeersättning. Förutsättningarna för att pröva en ansökan 16 § Om allmänt åtal har väckts, ska ansökan om brottsskade- ersättning göras från det att dom eller slutligt beslut har vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väckts men förundersökning inletts, ska ansökan göras från det att förundersökningen lagts ned eller beslut fattats i åtalsfrågan. I övriga fall ska ansökan göras från det att brottet begicks. Om det finns synnerliga skäl, får en ansökan prövas fastän den har kommit in . En ansökan prövas endast om –brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts, samt –den skadelidande i skälig utsträckning har bidragit till att det anmälda brottet kan utredas. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.6.1 och avsnitt 7.4.1. Paragrafen behandlar förutsättningarna för att en ansökan om brottsskadeersättning ska kunna prövas av Brottsoffermyndig- heten. I första stycket finns en bestämmelse om ansökningstid. Den motsvaras av 14 § första stycket i den äldre brottsskadelagen, med den skillnaden att ansökningstiden har förlängts från till tre år samt tidens utgångspunkt har justerats något. Tiden räknas från det att domen vunnit laga kraft, förundersökningen lagts ned eller beslut fattats i åtalsfrågan, eller i övriga fall från brottstillfället. Äldre förarbetsuttalanden finns i prop. 1977/78:126 s. 53 f. och prop. 1998/99:41 s. 44 ff. Som tidigare får en ansökan prövas även om den har kommit in för sent om det finns synnerliga skäl. Bestämmelsen om det finns i andra stycket, och motsvarar 14 § andra stycket i den äldre brotts- skadelagen. Synnerliga skäl kan finnas t.ex. om brottet har begåtts mot ett barn och vårdnadshavaren inte har ansökt om brottsskade- ersättning för barnets räkning.