sou · GZB386 · 2012-01-01 00:00:00 — Vidare har angivits att fastighetsägarens ansvar aldrig kan bli större än verksamhetsutövarens ansvar (prop. 2006/07:95 s. 103). Dessa uttalanden talar för att det ansvar som skulle ha kunnat läggas på en verksamhetsutövare utgör ramen för fastighetsägarens ansvar. Fastighetsägaransvaret gäller inte i den speciella situation som föreligger när banker har förvärvat fastigheter för att skydda sin fordran enligt 7 kap. 3 § lagen (2004:297) om bank och finan- sieringsrörelse. Med fastighetsägare jämställs tomträttsinnehavare. Med förvärv avses köp, byte eller gåva, tillskott till eller utdelning eller skifte från ett bolag eller en förening. Arv omfattas inte av förvärvsdefinitionen. Ansvar enligt 10 kap. 3 § gäller endast förorenings- skador, dvs. om skadan har orsakats av en förorening av ett mark- eller vattenområde, grundvatten, en byggnad eller en anläggning. Vid allvarliga miljöskador aktualiseras fastighetsägarens ansvar endast om skadan även faller in under definitionen av förorenings- skada (prop. 2006/07:95, s. 127). Ansvaret är vidare begränsat i tiden och inträder endast om förvärvet av fastigheten har skett efter det att trädde i kraft, dvs. efter (15 § lag (1998:811) om införande av (promulgationslagen)). Syftet med fastighetsägarens subsidiära ansvar är att få till stånd markundersökningar vid förvärv (prop. 1997/98:45, del 2, s. 120). har förtydligat vikten av en fastighetsägares undersökningsplikt vad gäller föroreningar (NJA 2004 s. 552). Enligt är den som förvärvar en fastighet med insikt om att det på fastigheten har bedrivits miljöfarlig verksam- het, skyldig att undersöka om det på fastigheten finns miljöfarliga ämnen. Att underlåta detta är oaktsamt och kan medföra ett straff- rättsligt ansvar enligt 29 kap. 2 § . Bestämmelsen om fastighetsägarens ansvar innebär en väsentlig skärpning jämfört med regleringen under miljöskyddslagen. Det subsidiära ansvaret i balken för fastighetsägare har däremot bibe- hållits i sak oförändrat efter genomförandet av miljöansvarsdirekti- vet (2004/35/EG). En skillnad är att det numera genom definitionen av avhjälpande tydligt framgår att den som förvärvat en fastighet även kan bli ansvarig för utredningskostnader. I de fall en fastighetsägare inte kan göras ansvarig enligt 10 kap. 2 och 3 §§ kan denne åläggas kostnadsansvar när åtgärder som utförs av annan medför värdeökning eller annan nytta enligt 9 och 10 §§. Enligt 9 § kan en fastighetsägare som får en fördel av avhjälpandeåtgärder som någon annan har bekostat åläggas att täcka den obehöriga vinst han anses ha gjort. Denna bestämmelse kan användas för att kompensera den som har stått för kostnaderna för åtgärderna. Både det allmänna och enskilda verksamhetsutövare har ett intresse av att kunna tillämpa bestäm- melsen. En förfaranderegel har dock saknats i varför utredningen har föreslagit att en sådan regel införs i 21 kap. 1 § (se avsnitt 7.5.2). Enligt 10 § kan fastighetsägaren även åläggas att svara för de utredningskostnader som rör fastigheten, byggnaden eller anlägg- ningen i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till den nytta ägaren kan antas få av utredningen. Som exempel på den nytta en fastighetsägare kan få av en utredning kan nämnas att förorening- arna i området inverkar menligt på ägarens möjligheter att utnyttja fastigheten eller att han bedöms kunna ha nytta av undersökningen i ett senare bygglovsärende (, 5242, Om ansvar för miljöskulder i mark och vatten, s. 62). Vid skälighetsbedömningen ska även ägarens personliga ekonomiska förhållanden samt omständigheterna i övrigt beaktas. Tillsynsmyn- digheten får förelägga en fastighetsägare att stå för utredningskost- naderna. 10 § motsvarar den tidigare lydelsen av 8 § andra stycket. Ansvaret enligt lagrummet är i praktiken svårt att bestämma och det finns inga rättsfall där frågan har prövats. Bestämmelsen verkar sällan, om någonsin, ha tillämpats i praktiken. Att utredning görs kan vara till nytta för fastighetsägaren och det kan därför vara skä- ligt att fastighetsägaren får svara för utredningskostnader (prop. 1997/98:45, del 2, s. 122). Vid genomförandet av miljöansvarsdi- rektivet (2004/35/EG) togs 8 § första stycket bort. Någon ändring i övrigt diskuterades inte i motiven (se SOU 2006:39 s. 329 och prop. 2006/07:95 s. 129). Det kan ifrågasättas vilken betydelse bestämmelsen har i praktiken, men utredningen finner det inte ute- slutet att den kan ha viss betydelse. Den bör därför behållas oför- ändrad. Reglerna i 10 kap. kompletteras av andra bestämmelser i balken som har betydelse för avhjälpandeansvaret. De allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. kan också användas av tillsynsmyndig- heten som rättslig grund för att kräva ansvar för förebyggande åtgärder. Enligt fast praxis anses nämligen redan passiv förvaring av avfall, tunnor med kemikalier och liknande som sådan markan- vändning som betecknas som miljöfarlig verksamhet enligt defi- nitionen i 9 kap. 1 § . I sådana förvaringsfall anses preventiva krav enligt 2 kap. 3 § kunna ställas på den som förvarar ämnen, om det finns risk för föroreningar av mark och vatten eller andra omgivningsstörningar, trots att någon aktiv verksamhet inte bedrivs. Fastighetsägarens ansvar i förvaringsfallen enligt 9 kap. 1 § är preventivt och därför i princip obe- roende av formella tidsgränser (, 5242, Om ansvar för miljöskulder i mark och vatten, s. 48 ff.). Fastighetsägaren är alltså adressat för kraven oavsett när den aktiva verksamheten bedrevs eller när fastighetsägaren köpte marken. Avgörande för ansvarets omfattning blir därför enbart utfallet av rimlighetsbedömningen enligt 2 kap. 7 § . Medan 2 kap. rör krav på förebyggande åtgärder tar balkens 10 kap. sikte på reparativa åtgärder genom bestämmelser tillämpliga på konstaterat förorenade områden. Är det främst fråga om att avhjälpa skador kan 10 kap. således ta över bestämmelserna i 2 kap. Det innebär att regler om solidariskt ansvar för avhjälpande och fördelningen av kostnader blir tillämpliga. Har inte någon miljöpåverkan skett i ett förvaringsfall kan dock 10 kap. inte till- lämpas. En fastighetsägare kan alltså anses som primärt ansvarig verk- samhetsutövare enligt bestämmelserna i 2 kap. i de fall det rör sig om krav på förebyggande åtgärder i ett förvaringsfall. Fastighetsägaren har i dessa fall ansetts skyldig att ansvara för före- byggande åtgärder även om denne aldrig har deltagit i den verk- samhet som gett upphov till det som förvaras och oavsett om denne har känt till förvaringen (se RÅ 1997 ref. 12 I angående olja i urinbrunn). I rättsfallet MÖD 2006:63 anförde dock Miljööver- domstolen att förvaring av avfall på en fastighet inte automatiskt medför ansvar för en fastighetsägare om denne inte accepterat verksamheten. Bolaget, , hade i detta fall agerat genom att kontakta kommunen när man fick reda på att avfall tippats på fas- Därmed ansåg att SCA inte kunde betraktas som verksamhetsutövare. Bolaget kunde därmed inte åläggas att vidta några åtgärder med avfallet. prövade frågan om gränsen mellan 10 kap. och 2 kap. i ett mål rörande (MÖD 2010:10). Frågan i målet avsåg om reglerna i 10 kap. var till- lämpliga på ett utfyllnadsområde (ett markområde hade fyllts ut med avfall från industriverksamhet) eller om förekomsten av avfallsmassor inom området kunde utgöra ett förvaringsfall (en pågående miljöfarlig verksamhet), för vilken 10 kap. inte är till- lämpligt. konstaterade att det inte finns något stöd i praxis att utfyllnadsområden kan vara att betrakta som förva- ringsfall. Enligt domstolen har förvaringsfallen som gemensam nämnare att det förvarade avfallet eller materialet har varit väl avgränsat från omgivningen (exempelvis varit inneslutet i tunnor, MÖD 2009:31, eller i cisterner, beslut KN B 31/91). Domstolen menade också att det inte spelar någon roll för bedömningen om syftet när avfallet påfördes området var att bli kvitt avfall, att fylla ut marken eller bådadera. Verksamhets- utövaren var således rätt adressat för föreläggandet om markunder- sökning. Samma bedömning gjorde i fallet MÖD 2010:11 angående bruk. Regeringen uttalade i samband med införandet av att den som utför eller avser att utföra sådana åtgärder som kan inne- bära att belastningen av föroreningarna ökar eller att miljön för- sämras kan vara skyldig att först efterbehandla (prop. 1997/98:45, del l, s. 360). Utför fastighetsägaren byggnadsarbeten i ett förore- nat område kan detta leda till att i marken ackumulerade förore- ningar frigörs, vilket kan leda till ett primärt ansvar för fastighetsä- garen för avhjälpande enligt 10 kap. . Detsamma gäller en nyttjanderättshavare, entreprenör eller annan exploatör som är ansvarig för utförande av byggnads- och entreprenadarbeten i ett förorenat område. kan i ett sådant fall i första hand ställa krav på verksamhetsutövare som ursprungligen bidragit till föroreningen inom området. Medför exploateringsarbetena endast en risk för förorening blir allmänna hänsyns- regler i 2 kap. tillämpliga på verksamheten. fastslog i en dom, meddelad i mål nr M 4724-09, att det räcker med att ha förvärrat en befintlig förorening för att avhjälpandeansvar enligt 10 kap. ska kunna aktualiseras. Bakgrunden var att fastighetsbolaget bostäder i ägde en fastighet på vilket ett industri- bolag tidigare bedrivit verksamhet som orsakat föroreningar. I samband med exploatering av fastigheten inledde fastighetsbolaget en sanering som bl.a. innefattade grävningsarbeten. För att kunna få ersättning av industribolaget i enlighet med 10 kap. 6 § miljö- balken var fastighetsbolaget tvingat att visa att det var verksamhets- utövare. konstaterade, till skillnad från miljö- domstolen, att fastighetsbolaget var att anse som verksamhets- utövare i enlighet med definitionen i 10 kap. 2 § eftersom bolaget vidtagit åtgärder som bidragit till att belastning- arna av föroreningarna ökat. Frågan är dock inte avgjord slutligt eftersom har meddelat prövningstillstånd (mål nr T 2052-10). Ett annat rättsfall av intresse när det gäller frågor avseende exploatörens ansvar är MÖD 2006:26. () förelades att sanera viss förorenad mark som bolaget ägde. Därefter yrkade att miljödomstolen skulle förplikta AB (), som bedrivit verksamhet på platsen och som givit upphov till miljöskadan, att ersätta för saneringskostnaden. yrkade att miljödomstolen skulle avvisa käromålet då miljödomstolen inte var behörig att ta upp talan till prövning. fann att miljödomstolen gjort rätt som ogillat avvisningsyrkandet eftersom området var ett sådant förorenat område som avses i 10 kap. . Båda bolagen ansågs vara verksamhetsutövare enligt 10 kap. 2 § miljö- balken och ansvariga för efterbehandling av fastigheten. Eftersom ansvaret var solidariskt skulle det som någon av dem betalat förde- las mellan dem efter vad som ansågs vara skäligt. hade således haft rätt att väcka talan vid miljödomstol enligt den då gällande bestämmelsen i 20 kap. 2 § 7 . Konkursbon kan vara att betrakta som verksamhetsutövare och åläggas ett ansvar för avhjälpande enligt . Konkursboet ska inte blandas ihop med konkursgäldenären, det vill säga den konkursgångna juridiska personen. Ett konkursbo kan inte göras ansvarigt för konkursgäldenärens förpliktelser. Ett konkursbo kan dock bedriva egen verksamhet och svarar fullt ut för denna. Kon- kursförvaltaren har alltid en skyldighet att anmäla misstanke om mark- och vattenföroreningar till tillsynsmyndigheten (7 kap. 16 a § konkurslagen (1987:672)). Frågan om konkursboets ansvar är omdiskuterad eftersom kostnaden för avhjälpande betalas före och vid sidan av den prioritetsordning som råder enligt konkursrätten. Om konkursboet fortsätter att bedriva konkursbolagets miljö- farliga verksamhet har det enligt praxis ansetts möjligt att rikta krav på avhjälpandeåtgärder mot konkursboet. Ett exempel är att ett konkursbo, på samma sätt som en fastighetsägare, kan anses vara en verksamhetsutövare i förvaringsfall. Konkursboet anses då bedriva miljöfarlig verksamhet enligt definitionen i 9 kap. 1 § 2 miljöbal- ken. En förutsättning är att konkursboet har rådighet över det som förvaras. Enligt fast praxis från har ett kon- kursbo, oavsett om boet varit ägare till den fastighet där verksam- hetens bedrivits eller inte, varit skyldigt att vidta skyddsåtgärder genom att i första hand forsla bort det som förvaras (KN B 128/91 och KN B 250/92). Synsättet går igen i och har prövats av genom rättsfallet MÖD 2002:16. Målet gällde en lastbil, vilken tillhörde en enskild firma, som genom läck- age av diesel förorenat ett område. Näringsidkaren gick i konkurs. Lastbilen stod kvar i ytterligare drygt en månad. Miljö- och hälso- skyddsnämnden förelade konkursboet att efterbehandla den ska- dade marken. Efter överklagande hamnade ärendet slutligen i , som accepterade den kommunala nämndens krav. Domstolen framhöll att konkursboet haft rådighet över last- bilen och därför var adressat enligt 10 kap. 2 § . Dom- stolen menade att det var skäligt att boet fick stå för efterbehand- lingen, bl.a. med hänvisning till att det inte var visat att den förore- ning som skett efter konkursutbrottet var av begränsad omfatt- ning. har i avgörandet NJA 2006 s. 662 uttryck- ligen hänvisat till detta avgörande, vilket talar för att Högsta dom- stolen delar uppfattning. Frågan om konkursbos ansvar har behandlats i två domar angå- ende utredningsförelägganden avseende nedlagda deponier (MÖD 2008:13 och 2008:14). I domarna konstaterar inledningsvis följande. Om ett konkursbo fortsätter att driva konkursgäldenärens verksamhet och därigenom bidrar till förore- ningen kan boet i princip göras ansvarigt för utredning och efter- behandling enligt 10 kap. 2 och 8 §§ i dess lydelse före . Även om konkursboet inte bedriver någon verksamhet i egentlig mening kan boet ändå enligt praxis göras ansvarigt för utredning och efterbehandling. Detta förutsätter emellertid att boet förvarar och har rådighet över det objekt som ska behandlas, t.ex. miljöfarligt avfall. I båda dessa rättsfall upp- hävdes tillsynsmyndighetens förelägganden på den grunden att konkursboets anknytning till deponin inte var av den karaktären att boet skulle anses vara verksamhetsutövare. Utredningen visade att konkursboet inte bedrivit någon deponiverksamhet och att boet varken ägt eller på annat sätt disponerat över fastigheterna där respektive deponi fanns (se även KN B 159/93). har även prövat konkursboets ansvar i avgörandet MÖD 2005:29. Konkursgäldenären hade bedrivit verk- stadsindustri, bl.a. ytbehandling och pulverlackering, i hyrda loka- ler. Tillståndet innehöll en skyldighet att vidta markunder- sökningar m.m. när verksamheten avslutades. Konkursgäldenären hade före konkursen sagt upp hyresavtalet och lämnat den fastighet där verksamheten bedrevs samt underrättat tillsynsmyndigheten om detta. Boet hade inte fortsatt att bedriva konkursgäldenärens verksamhet. Någon egentlig verksamhet pågick alltså inte vid eller efter konkursutbrottet. Visserligen skulle konkursboet kunna åbe- ropa tillståndet för att återuppta tillståndsgiven verksamhet, men ansåg ändå inte att verksamheten skulle anses som pågående. Något föreläggande om efterbehandlingsåtgärder kunde därför inte riktas mot konkursboet i egenskap av verksam- hetsutövare. De insatser som en konkursförvaltare kan tvingas göra för att t.ex. ta hand om avfall är begränsade. I rättsfallet NJA 2006 s. 662 konstaterade att konkursboets ekonomiska ansvar inte sträcker sig längre än de medel som finns tillgängliga i boet. Någon skyldighet för konkursförvaltaren att lägga ut av egna medel för skötsel eller bortforsling av miljöföroreningar på fastig- heten finns inte, eftersom han inte kan få sina kostnader ersatta enligt 14 kap. 1 § konkurslagen. 7.2.6Vad gäller om flera är ansvariga? Ansvaret mellan flera verksamhetsutövare respektive mellan flera fastighetsägare är solidariskt enligt 10 kap. 6 och 7 §§ . Har flera verksamhetsutövare bidragit till skadan är de solidariskt ansvariga. har därigenom möjlighet att vända sig mot en av förorenarna om myndigheten finner lämpligast och kräva att denne står för hela den begärda efterbehandlingen. Myndigheterna är inte skyldiga att följa kedjan av verksamhets- utövare i kronologisk ordning bakåt i tiden (MÖD 2003:127). Myndigheterna kan också välja att vända sig mot flera av verksam- hetsutövarna vid samma tillfälle. Den verksamhetsutövare som avkrävs ansvar för avhjälpande kan i sin tur begära kompensation från resterande ansvariga verksamhetsutövare i proportion till deras bidrag till föroreningen. Den som kan visa att hans bidrag är så obetydligt att det inte ensamt motiverar avhjälpande undantas från det solidariska ansvaret och behöver endast stå för den del som motsvarar bidraget (6 §). På samma sätt som gäller för verksamhetsutövarna kan också nuvarande och tidigare fastighetsägare bli solidariskt ansvariga (7 §). bör i första hand rikta ansvaret mot fastighetsägare som känt till föroreningarna. Dessa får därefter för- dela ansvaret mellan sig på civilrättsliga grunder. Talan kan väckas vid Mark- och miljödomstol enligt 21 kap. 1 § andra stycket 7 . Det föreligger däremot inget solidariskt ansvar mellan verksam- hetsutövare och fastighetsägare. har uttalat att det är verksamhetsutövaren, och inte fastighetsägaren, som har det bestämmande inflytandet över vilka åtgärder som behövs för att förebygga, motverka eller hindra att skada eller olägenhet uppstår för människors hälsa eller miljön. Det är även bedömningen av verksamhetsutövarens ansvar som bör bestämma den skäliga omfattningen av efterbehandlingsansvaret (MÖD 2006:4). Utredningens förslag: 18 § förordningen om allvarliga miljö- skador föreslås ändras så att bestämmelsen även omfattar andra juridiska personer i överensstämmelse med 16 kap. 13 § miljö- balken. Avhjälpande definieras i 10 kap. 1 § tredje stycket som utredning, efterbehandling och andra åtgärder för att avhjälpa en förorenings- skada eller en allvarlig miljöskada. Vid genomförande av miljöan- svarsdirektivet (2004/35/EG) byttes termen efterbehandling ut mot avhjälpande i syfte att bättre beskriva de reparativa och kom- penserande åtgärder som kan komma i fråga för andra miljöskador än markföroreningar (prop. 2006/07:95, s. 54). De utredningar som avses kan gälla vilken typ av föroreningar som finns och i vilka halter de förekommer inom ett förorenat område. Det kan i många fall röra sig om kostnadskrävande utredningar, varför en skälig- hetsbedömning ska göras enligt 4 och 5 §§. Ansvaret för avhjälpande av allvarlig miljöskada Enligt gäller andra krav på riskreduktion för mark- områden jämfört med avhjälpandeåtgärder avseende vatten och biologisk mångfald. Om skadan innebär en betydande risk för människors hälsa på grund av en förorening av mark, ska den ansvarige vidta åtgärder så att den förorenade marken inte längre utgör någon betydande risk för människors hälsa. Om skadan har betydande negativa effekter på kvaliteten på vattenmiljön eller om skadan innebär att en djur- eller växtart eller en livsmiljö för en sådan art i en betydande omfattning har skadats eller försvårats, ska den ansvarige vidta vissa åtgärder. Han ska återställa miljön till det skick som den skulle ha varit i om skadan inte hade uppstått, kom- pensera för förlorade miljövärden i avvaktan på återställande och, om ett återställande inte är möjligt, kompensera för förlorade miljövärden (10 kap. 5 § ). För en mer ingående redo- görelse av avhjälpandeansvarets innehåll, se prop. 2006/07:95, s. 61 ff. uppställer i 10 kap. 14 § krav på myndighetsprövning och beslut vid en allvarlig miljöskada. ska pröva om de åtgärder som verksamhetsutövaren har redogjort för enligt 12 eller 13 §§ är lämpliga och tillräckliga. Tillsynsmyndig- heten ska sedan förelägga verksamhetsutövaren att vidta de åtgär- der för avhjälpande som behövs enligt 5 §. Eftersom tillsynsmyn- dighetens föreläggande kan överklagas kan frågan om miljöskadans svårhetsgrad komma att bedömas vid en rättslig överprövning. Så har ännu inte skett eftersom gällande övergångsbestämmelser medfört att 10 kap. i dess lydelse före har tillämpats. Av 24 kap. 1 § följer att tillsynsmyndighetens före- läggande om avhjälpandeåtgärder inte hindras av att frågor om ska- dans avhjälpande kan vara reglerade i det tillstånd som gäller för verksamheten. Innan myndigheten beslutar om avhjälpandeåtgär- der har, enligt 18 § första stycket 2 och 3 förordningen om allvar- liga miljöskador, fastighetsägaren, sakägare och sådana ideella före- ningar som avses i 16 kap. 13 § rätt att yttra sig. Eftersom sistnämnda bestämmelse numera omfattar även andra juridiska personer föreslår utredningen att 18 § ändras så att bestämmelsen överensstämmer med 16 kap. 13 § . När det har konstateras att en verksamhetsutövare eller en fastig- hetsägare är ansvarig och skyldig att vidta avhjälpandeåtgärder blir nästa fråga hur långt detta ansvar sträcker sig. Omfattningen av verksamhetsutövarens och fastighetsägarens ansvar bestäms genom den skälighetsprövning som ska ske enligt 10 kap. 4 § (förorenings- skador) och genom 5 § (allvarliga miljöskador). Skälighetsbedömning enligt 10 kap. 4 § Vid föroreningsskador blir verksamhetsutövarna ansvariga för att i skälig omfattning utföra eller bekosta de åtgärder som behövs för att förebygga, hindra eller motverka skada eller olägenhet för män- niskors hälsa och miljön. Ansvaret regleras i 10 kap. 4 § miljöbal- ken enligt följande. Den som är ansvarig för att avhjälpa en föroreningsskada skall i skälig omfattning utföra eller bekosta det avhjälpande som på grund av för- oreningen behövs för att förebygga, hindra eller motverka att skada eller olägenhet uppstår för människors hälsa eller miljön. När ansvarets omfattning bestäms skall det beaktas hur som har förflutit sedan föroreningen ägde rum, vilken skyldighet den ansvarige hade att förhindra framtida skadeverkningar och omständig- heterna i övrigt. Om en verksamhetsutövare visar att den har bidragit till föroreningen endast i begränsad mån, skall även detta beaktas vid bedömningen av ansvarets omfattning. Om föroreningsskadan är en allvarlig miljöskada, får första och andra styckena inte tillämpas på ett sätt som gör att ansvarets omfatt- ning blir mindre än vad som följer av 5 §. Den samlade skälighetsbedömningen som ska göras kan allt efter omständigheterna leda till fullt, jämkat eller inget ansvar. I förarbetena anges att en bedömning måste göras om hur långt efterbehandlingsåtgärderna ska sträcka sig och vilket ansvar som det är skäligt att ålägga den efterbehandlingsansvarige. Skälighets- bedömningen avser således dels det miljömässigt motiverade i de miljövårdsåtgärder som kan bli aktuella, dels den enskilde verksam- hetsutövarens ansvar. Bedömningen bör ha sin utgångspunkt i att skador och olägenheter samt risk för skador och olägenheter ska undanröjas. Prövningen bör vidare ske mot bakgrund av hänsyns- reglerna i 2 kap. . Den regel som framför allt får bety- delse är 2 kap. 8 § (prop. 1997/98:45, del 2, s. 120 f.). har i fyra domar anfört att skälighetsbedömning enligt 10 kap. 4 § ska göras i två steg (MÖD 2010:31, MÖD 2010:24, MÖD 2010:19 och MÖD 2010:18). Inledningsvis ska det utredas vilka efterbehand- lingsåtgärder som är miljömässigt motiverade och rimliga från kostnadssynpunkt. Därefter ska det ske en bedömning av ansvarets omfattning. Beträffande vad som ska anses vara miljömässigt moti- verat anför följande. Bedömningen av vilka efterbehandlingsåtgärder som är miljömässigt motiverade ska vara objektiv, dvs. omständighet som hänför sig till en viss verksamhetsutövare saknar här betydelse. I Miljöbalkskommen- taren till 10 kap. 4 § anges bl.a. följande (supplement 7, s. 10:18). Inom ramen för denna bedömning bör ställning tas till vilka typer av föroreningar och vilka föroreningsnivåer som bör utlösa efter- behandlingsåtgärder, hur omfattande efterbehandlingen bör vara och vilka eventuella kvarvarande föroreningsrisker som kan accepteras, vilken typ av efterbehandlingsåtgärder som bör användas m.m.