sou · H0B361 · 2012-10-02 00:00:00 — Presumtionsregeln utgjorde ett undantag från principen om ersättning enligt marknadsvärdet och innebar att en ökning av någon betydelse av en fastighets marknads- värde som hade uppkommit före ansökan om expro- priation (före ansökan, dock högst före det att talan väcks vid domstol) skulle räknas in i löseskillingen för fastigheten enbart om det blev utrett att ökningen berodde på något annat än förväntningar om ändring av markens tillåtna användningssätt (dåvarande 4 kap. 3 § expropriationslagen). Utredningen om expropriationsersättning, som hade i uppgift att undersöka hur ersättningsreglerna tillämpades i praktiken, konstate- rade att det inte fanns något praktiskt genomförbart sätt att närmare studera hur tillämpningen av presumtionsregeln gestaltade sig.2 Sam- tidigt konstaterades att regeln tillämpades i ett flertal fall, inte bara i fråga om expropriation, utan även vid förrättningar enligt t.ex. fastig- hetsbildningslagen och ledningsrättslagen och vid förhandlingar om ersättning enligt exempelvis väglagen. Presumtionsregelns betydelse torde emellertid i första hand ha varit indirekt, nämligen som pris- 2 SOU 2008:99 s. 220 ff. Behovet av vinstfördelning inom olika områden dämpare vid förhandlingar om markförvärv. Dess betydelse anses ha varierat mellan olika områden. För kostnaderna för allmänna vägar samt järnvägar antas presumtionsregeln således inte ha haft någon nämnvärd betydelse. Störst betydelse anses presumtionsregeln ha haft i fråga om tätbe- byggelse/bostadsbebyggelse (2 kap. 1 § expropriationslagen). När pre- sumtionsregeln infördes omfattade den också endast expropria- tion för tätbebyggelseändamål. gjordes den dock tillämplig på samtliga expropriationsändamål i 2 kap. expropriationslagen.3 I avsnitt 7.2.2 har kommunernas s.k. aktiva markpolitik beskri- vits. Presumtionsregeln har då inneburit att förväntningsvärdet har fråntagits fastighetsägaren för att i stället, åtminstone initialt, tillfalla exproprianden, dvs. Om kommunen sedan överlät marken på marknadsmässiga villkor och byggherren alltså fick betala marknadsvärdet på marken, tillföll skillnaden mellan marknadsvärdet och expropriationsersättningen – förväntningsvärdet – kommunen. Skäligheten i detta har delvis lösts genom de fördelningseffekter som slopandet av presumtionsregeln torde ha, eftersom den som köper mark numera måste betala för marknadsvärdet inklusive förväntnings- värden (plus ). I och med att bostadsmarknaden i allt väsentligt är marknadsstyrd innebär högre ersättningsnivåer närmast en omfördelning av vinster mellan olika berörda intressenter i exploa- teringskedjan. När kommunen/köparen får betala ett högre pris för mark som ska användas för bostäder, överförs vinsten från kommu- nen till den ursprunglige markägaren. Genom att kommunen också måste betala för förväntningsvärden, uppstår det alltså automatiskt en vinstfördelning mellan kommunen/köparen och fastighetsägaren.4 Det bör vidare påpekas att det 25-procentiga påslaget även görs på förväntningsvärden.5 Som Utredningen om expropriationsersätt- ning påpekat vore det principiellt riktiga annars att påslaget endast gjordes på värdet av pågående markanvändning och alltså inte på för- väntningsvärdena.6 Denna ståndpunkt framfördes även av KTH och Lantmäteriet vid remissbehandlingen av nämnda utrednings förslag. Att påslaget även görs på förväntningsvärden innebär att markägarna i praktiken får en ännu större del av vinsten än vad som genereras genom överenskommelse, vilket speglas i förväntningsvärdena. 1971:122 s. 180 f. och Ds C 1971:1. 4Thomas Kalbro, Expropriationslagens ersättningsbestämmelser – effekter på bostadsmark- naden? SOU 2008:99, bilaga 9, s. 534 och prop. 2009/10:162 s. 89. 2009/10:162 s. 68. 6SOU 2008:99 s. 163. Behovet av vinstfördelning inom olika områden Sammantaget innebär främst avskaffandet av den s.k. presumtions- regeln, men även den omständigheten att det 25-procentiga påslaget också görs på förväntningsvärden, ett minskat behov av vinstfördel- ning vid förvärv för tätbebyggelse. Allmänna vägar samt järnvägar – särskilt om medfinansiering Regeringen har vid ett flertal tillfällen framhållit betydelsen av med- finansiering av transportinfrastruktur.7 Medfinansiering anses bidra till ett ökat gemensamt ansvarstagande för åtgärder inom transport- infrastrukturen och till att en större volym åtgärder kan genomföras än vad som skulle varit möjligt med enbart statliga medel. Vilken betydelse en ordning för vinstfördelning skulle få för möj- ligheterna till medfinansiering beror naturligtvis på hur en sådan ord- ning utformas, dvs. vilka fall som omfattas samt hur vinsten/nyttan identifieras, beräknas och fördelas. Medfinansiering är emellertid ingen enhetlig företeelse utan kan, som nämnts, ske på flera olika sätt, näm- ligen genom avtal om sådan finansiering, ban- och vägavgifter samt trängselskatter. Medfinansiering genom medel som tillkommer genom avtal sker i många fall för att projektet ska komma i gång tidigare eller få en spe- ciell utformning. Avtal om medfinansiering med kommuner/regioner utgörs väsentligen av skattefinansierade bidrag. De kommunaleko- nomiska överväganden som ligger bakom finansieringen kan variera. Typiskt sett får det antas att kommunen önskar öka tillgängligheten. Avsikten kan vara att öka inflyttning, nyetablering av företag, skapa arbetstillfällen, att öka skatteintäkterna etc. Investeringen kan där- igenom tänkt att komma allmänheten inklusive näringslivet eller – i den mån kommunallagen så medger – enskilda näringsidkare till del. Bakom avtal om medfinansiering med enskilda näringsidkare får det i regel förutsättas ligga företagsekonomiska överväganden, dvs. En ordning för vinstfördelning som omfattar allmänna vägar samt järnvägar skulle fördyra markåtkomsten och därmed motverka med- finansiering genom medel som tillkommer genom avtal. Också med- finansiering i form av ban- och vägavgifter samt trängselskatter – dvs. ekonomiska tillskott som sker först sedan marken förvärvats och vägen eller järnvägen färdigställts – skulle indirekt motverkas. 7 Se t.ex. dir. 2010:92. Behovet av vinstfördelning inom olika områden Även om kostnader för markåtkomst endast utgör en mindre del av de totala kostnaderna för trafikinfrastrukturutbyggnad, skulle alltså vinstfördelning inom trafikstruktursområdet innebära att gjorda åt- gärdsplaner skulle behöva justeras till följd av höjda markkostnader. En ordning där förekomsten av medfinansiering av allmänna vägar och järnvägar avgör om vinstfördelning ska ske eller inte riskerar att motverka syftet med medfinansiering. Ett avtal om medfinansiering skulle i sådant fall fördyra projektet genom att kostnaderna för marken blir högre. Därmed skulle avtal om medfinansiering inte bidra till att volymen av möjliga infrastrukturåtgärder ökar på det sätt som varit avsikten. Intresset för medfinansiering skulle troligen också minska. Energi och kraft – särskilt om förnybar energi Regeringen har i flera sammanhang betonat vikten av att bibehålla en hög ambitionsnivå såvitt gäller förnybar energiproduktion, dvs. i första hand vindkraft, vattenkraft och biobränsle.8 Utbyggnaden av förnybar energi skapar ett behov av mark i flera hänseenden, nämligen såväl för råvarutillgång som för produktion och överföring. Därutöver krävs i många fall tillgång till vägar för transporter till och från installationer- na. I fråga om biobränsle behövs mark för att täcka upp behovet av råvaror, bl.a. restprodukter från skogsavverkning. Detta behov disku- teras utifrån miljöhänsyn9 och är också föremål för en intressekon- flikt med massa- och pappersindustrin. Enligt vad utredningen erfarit är emellertid marktillgången som sådan inte något problem, eftersom råvarutillgången löses i samförstånd mellan marknadens parter. När det gäller anläggningar för produktion, aktualiseras frågor om marktillgång främst vid utbyggnad av vindkraftverk. Det finns i all- mänhet gott om platser som lämpar sig för dessa. Platser (s.k. siter) för vindkraftverk förmedlas ofta genom särskilda sitemäklare som söker behövliga tillstånd, förhandlar med markägare etc. För att vinna tid söker större exploatörer regelmässigt tillstånd för att driva vind- kraftverk på flera ställen . Om tillståndsprocessen på grund av överklaganden etc. visar sig dra ut på något eller några ställen, kan exploatören då ändå gå vidare med utbyggnad på övriga ställen. Det innebär att anläggande av vindkraftverk normalt sker på 8Se t.ex. prop. 2009/10:128. 9Se t.ex. Biobränslen och mångfald – möjligheter och risker, . Behovet av vinstfördelning inom olika områden frivillig grund genom att markägare upplåter mark med arrenderätt, se avsnitt 13.3.2. Utbygganden av vattenkraften är i huvudsak slutförd. Det fortsatta arbetet består till stor del i förstärkning av befintliga anläggningar. Man kan också förutse viss fortsatt utbyggnad av redan utbyggda älvar där ett fåtal procent ännu är outnyttjade. De fyra nationalälvar- na är s.k. skyddade vatten men utgör potentiella kraftkällor. Även anläggande av vattenkraftverk sker normalt på frivillig grund. Utbyggnaden av förnybar energi kräver omfattande möjligheter till överföring av energi, dvs. I viss utsträckning kan marknadens aktörer hitta gemensamma lösningar för exempelvis sam- körning av vind- och vattenkraft. En framtida utbyggnad förutsätter dock såväl nya ledningar, som en förstärkning av det befintliga nätet. När det gäller stamnätet finns ett behov av en omfattande dragning från norra till . Utbyggnaden av vindkraft kräver också nya ledningar lokalt, framför allt då utbyggnaden till havs kan inne- bära stora avstånd till elektrifiering. Med hänsyn till att ledningsdrag- ning vid mer omfattande nätutbyggnad berör ett mycket stort antal sakägare och att nätutbyggnaden ofta inte medger alternativa lokali- seringar, aktualiseras i allmänhet ledningsrätt i dessa fall. Utbyggnad av vind- och vattenkraft förutsätter slutligen även till- gång till vägar till de olika installationerna under bygg- och drifttiden. När det gäller anläggningar för vattenkraft kan man i många fall använda sig av befintliga vägar. Vid utbyggnad av vindkraftverk kan däremot krävas nya vägar lämpade för tunga transporter. Anläggandet av sådana enskilda vägar sker med stöd av överenskommelser eller tvångsvis genom lantmäteriförrättning enligt anläggningslagen. När sådana vägar måste gå över andra fastigheter än de som direkt berörs av arrende- avtalet för vindkraftverket, har fastighetsägarna i allmänhet mindre incitament till att upplåta mark. Förfarandet får då ske tvångsvis.10 Det är angeläget att utbyggnaden av förnybar energi så långt det är möjligt sker på frivillig grund enligt de lösningar som marknadens aktörer finner. En ordning för vinstfördelning skulle därför i första hand få indirekt betydelse för hur ersättningen bestäms. En höjd ersättning i dessa fall kan å ena sida antas öka acceptansen för ut- byggnaden bland markägare. Å andra sidan kan en vinstfördelnings- ordning, beroende på hur den utformas, komma att fördyra utbygg- naden av förnybar energi, framför allt anläggandet av vindkraftverk samt ledningar för överföring av energi. Även om kostnaden för mark- 10 Frågan om ersättning i ett sådant fall skulle utgå enligt skade- eller vinstfördelningsprincipen torde vara oprövad av högre rätt. Möjligen skulle det röra sig om ett vinstfördelningsfall. Behovet av vinstfördelning inom olika områden åtkomsten ofta endast är en liten del av den totala projekteringskost- naden, får en sådan fördyring, i vart fall när det gäller ledningsutbygg- nad, antas gå ut över konsumenterna och därmed minska acceptansen för förnybara energikällor hos dessa grupper, se avsnitt 10.2.3. Mot bakgrund av vad som sagts och utredningens slutsats att det nu- varande ersättningssystemet på energiområdet i huvudsak fungerar väl, anser utredningen att en vinstfördelningsordning kan motverka en hög ambitionsnivå såvitt gäller förnybar energiproduktion. Elektronisk kommunikation – särskilt om de s.k. mastfallen Medan ersättningssystemet i övrigt anses fungera tämligen väl, har under utredningens arbete, liksom i flera andra sammanhang, de s.k. mastfallen framhållits som problematiska. Anledningen är att det finns en påtaglig skillnad mellan ersättningsnivåerna vid å ena sidan en ren marknadssituation i form av upplåtelse av arrenden och å andra sidan beslut enligt ledningsrättslagen, vid vilka expropriationslagens ersätt- ningsbestämmelser alltså ska tillämpas.11 Bakgrunden till denna skillnad är att operatörer som står för ut- byggnad av mobiltelefoni genom egna utfästelser som har omvandlats till tillståndsvillkor har förbundit sig att klara av utbyggnaden inom viss tidsramar. Operatörerna har dock kommit i tidsnöd. Det har dessutom varit samarbetsproblem mellan operatörerna. Detta har i praktiken inneburit, i vart fall när det gäller radionätet, att förhand- lingspositionerna har påverkats. fanns det dessutom en oklar- het när det gällde om ledningsrätt kunde beviljas för t.ex. basstationer utan direkt förbindelse med en fysisk ledning. Nämnda faktorer ledde till att det uppstod en särskild arrendemarknad med avgifter som, kapitaliserade till ett nuvärde, påtagligt överstiger marknadsvärdet vid pågående (dvs. tidigare) markanvändning på den mark där masterna finns. Anläggningsarrendena har vanligen träffats enligt ramavtal och haft en avtalstid uppgående till 12–15 år.12 Mot bakgrund av hur ersättningen bestämdes vid arrendeupplåtel- ser förekom i tillämpningen skilda uppfattningar om hur ersättningen skulle bestämmas i tvångsfall. 11Se t.ex. SOU 2004:7 s. 184 f., SOU 2008:99 s. 203 och , Professorskritik mot den nya reformen om förhöjd ersättning vid expropriation skjuter över målet, SvJT 2011 s. 208 ff. 12För en redogörelse för dåvarande avtalspraxis, se SOU 2004:7 s. 184 f. Behovet av vinstfördelning inom olika områden från att arrendenivåerna skulle vara avgörande för intrångsersätt- ningen till att de inte alls skulle beaktas.13 Problematiken har därefter behandlats i tre mål som prövats av , de s.k. mastfallen.14 Frågan var vilka förutsätt- ningar som bör ligga till grund för marknadsvärdets bestämmande och vilken ersättning som skulle utgå för upplåtelse av ledningsrätt för be- fintliga basstationer för mobiltelefoni. I ett av målen15 hade lednings- rätt upplåtits för befintlig anläggning inom ett område som tidigare hade nyttjats av ledningsrättshavaren för samma ändamål enligt ett arrendeavtal, som hade löpt ut. hade beslutat om ersättning med , utifrån värdet vid pågående mark- användning. Fastighetsägarna yrkade ersättning med , grundat på kapitalisering av marknadsmässigt arrende. Frågan i målet gäller huvudsakligen om den del av fastigheten som tas i anspråk genom upplåtelsen av ledningsrätt skall vid beräkning av intrångs- ersättning anses som betes- eller eller som tomtmark för tele- mast med teknikbod, och i det senare fallet om ersättning kan beräknas grundad på avkastning av arrendeavgifter. – – – De expropriationsrätts- liga ersättningsprinciperna syftar till att den som får sin egendom ianspråk- tagen inte skall lida någon ekonomisk förlust till följd av tvångsåtgärden, som den exproprierande inte skall behöva betala för sådan värde- ökning som han själv åstadkommit (se prop. 1971:122 s. 165 f.). Hänsyn skall därvid inte tas till den exproprierandes särskilda intresse av objektet för expropriationen (se a. prop. s. 69 och 178). Eftersom tillstånd till expropriation kan beviljas till förmån för enskilda har ersättningsreglerna getts en allmän utformning. De tar sikte på målet för ersättningsberäkningen och inte på vem som exproprierar. Expropria- tion sker regelmässigt för att tillgodose ett allmänt behov och det har där- för ansetts rimligt att den enskilde som exproprierar får göra det till samma markpriser som det allmänna (se a. prop. s. 167 och prop. 1972:109 s. 234). – – – Det upplåtna området är en marginell del av fastigheten och ändringen av marknadsvärdet på grund av ledningsrätten är därmed svår att fastställa. Det får anses lämpligt att göra en direktuppskattning av det upplåtna områdets värde. Ledningsföretaget har inte i sig haft någon inverkan på restfastigheten i form av företagsskada eller företagsnytta. I enlighet med vad som ovan anförts skall vid värderingen bortses från inverkan från arrendeavtalet och dess ersättningsnivåer. Utgångspunkten bör därför, som hovrätten anfört, vara att det är fråga om betes- eller åker- mark. Det saknas anledning anta att fastighetens marknadsvärde minskat 13 Se t.ex. rekommendationer till lantmäterimyndigheterna (reviderade ). I dessa anvisades en metodik som gick ut på att värdenivåer som kan utläsas ur arrendeavtalen skulle ses som företagsnytta, som skäligen till viss del skulle ersättas. 14NJA 2008 s. 510 (I–III). I själva verket avsåg endast ett av målen en telemast. De andra avsåg ett telestationshus respektive ett betongtorn m.m. 15De principiella resonemangen var mycket snarlika i de tre målen. Här har därför valts att endast redovisa ett av dem (Ö 4636-06). Behovet av vinstfördelning inom olika områden med större belopp än vad som motsvarar markens värde som betes- eller . Det kan inte anses att en sådan tillämpning av reglerna om ersätt- ning vid expropriation – – – skulle vara oförenliga med det grundlags- fästa skyddet för egendom (jfr NJA 2007 s. 695). Högsta domstolens bedömning var alltså att ersättningen skulle be- stämmas utifrån den tidigare markanvändningen som betes- eller åker- mark. Ersättningen bestämdes därför till . Till grund för bedömningen låg dels att den exproprierande inte ska behöva betala för sådan värdeökning som denne själv har åstadkommit, dels att det inte var fråga om någon s.k. företagsnytta, som det enligt 4 kap. 2 § expropriationslagen i vissa fall skäligen kan tas hänsyn till. Utredningen om expropriationsersättning ifrågasatte om Högsta domstolens bedömning av gällande rätt i alla delar stod i överensstäm- melse med det allmänna rättsmedvetandet.16 Från markägarhåll har det framhållits att domstolens uttolkning av gällande rätt framstår som synnerligen utmanande.17 Högsta domstolens bedömningar har lett till att det när det gäller och andra liknande markbaserade anordningar, s.k. greenfields, har uppstått ett påtagligt glapp mellan de ersättningsnivåer som å ena sidan hade etablerats på arrendemarknaden och å andra sidan er- sättningsnivåer vid ledningsrätt. Enligt Lantmäteriet finns en diskrepans i förhållande till ersättningsnivåer vid ledningsrätt även när det gäller hyresnivåer för basstationer och antenner på fastigheter och fasader, s.k. rooftops. I fråga om och liknande anordningar finns det dessutom i regel inte några beaktansvärda förväntningsvärden. När sådana värden förekommer har man ju redan genom en ersättning som utgår från ett marknadsvärde åstadkommit en vinstfördelning. I de aktuella fallen får däremot behovet av en vinstfördelning tillgodoses på annat sätt. Sedan Högsta domstolens utslag har ersättningsnivåerna höjts genom det schabloniserade 25-procentiga påslaget. Denna reform har emellertid inte löst den värderingssituation som förelåg i rättsfallen. För att ersättningarna i dessa fall ska bli rimliga, framstår det därför som särskilt angeläget att de omfattas av en ordning för vinstfördel- ning. Det sagda leder till att följande två förutsättningar bör vara upp- fyllda för att det ska vara fråga om särskilt angelägna fall. 16SOU 2008:99 s. 138, 197 och 203. 17Fredrik , Professorskritik mot den nya reformen om höjd ersättning vid expropriation skjuter över målet, SvJT 2011 s. 210. Behovet av vinstfördelning inom olika områden Det finns ett avsevärt glapp mellan värdet för avträdare och till- trädare, dvs. pågående respektive ny markanvändning. Vid en fri- villig överenskommelse pressas då det slutliga priset av olika skäl –exempelvis tidspress för tillträdaren och avträdarens monopol- situation – uppåt. Här kan man dra en parallell till vinstfördelning enligt fastighetsbildningslagen och anläggningslagen. Även i fråga om dessa lagar gäller att -tvångsförvärv/prisreglering tillåts för att inte avträdaren ska tillgodogöra sig en monopolvinst, -men vinstfördelning förordas, mellan vissa parter och inom rimliga ramar, eftersom glappet mellan pågående och ny mark- användning är stort. Det finns inga beaktansvärda förväntningsvärden. 10.2.3Vilken eller vilka aktörer får bekosta en förhöjd ersättning? Bedömning: En förhöjd ersättning för markförvärv kan innebära lägre ambitionsnivåer samt omprioriteringar eller att ytterligare medel måste tillföras från olika aktörer. När det gäller området tätbebyggelse/bostadsbyggande skulle kost- naderna främst belasta byggherrarna/kommunerna. Fortsatt utbygg- nad skulle på området allmänna vägar samt järnvägar i huvudsak bekostas av skattemedel. I fråga om ledningar för energi och kraft skulle kostnaderna kunna övervältras på brukarna/konsumenterna. Detsamma gäller höjda kostnader inom området elektronisk kom- munikation. En ordning för vinstfördelning medför – beroende på hur ersätt- ningsnivåerna närmare bestäms – ökade kostnader för markförvärv. Detta kan innebära lägre ambitionsnivåer och omprioriteringar eller att ytterligare medel måste tillföras från olika aktörer. Det är därför angeläget att diskutera vilka aktörsgrupper som kan få bekosta en fortsatt utbyggnad.18 När det gäller bostadsbyggande torde höjda ersättningsnivåer på- verka kommunernas ekonomi. Initiala effekter av ersättningsbestäm- melserna neutraliseras emellertid därefter av efterföljande förvärv 18 SOU 2004:7 s. 194. Behovet av vinstfördelning inom olika områden Det innebär att ersättningsnivåerna i princip inte påverkar konsumenterna.19 Allmänna vägar samt järnvägar finansieras främst med skattemedel, se dock avsnitt 9.2.1. Höjda ersättningsnivåer för markförvärv inom dessa områden skulle alltså i huvudsak bekostas av skattebetalarna. När det gäller energiområdet är elnätsföretagens ekonomiska ramar i allt väsentligt offentligrättsligt reglerade genom bl.a. intäktsramar som fastställs i förväg. Eftersom elnätsföretagen har rätt att ta ut av- gifter för kostnaderna för överföring av el i nätet, är det troligt att höjda ersättningsnivåer skulle medföra att företagen höjer nämnda avgifter, vilket drabbar elanvändarna. Eventuella höjda ersättningsnivåer för att etablera vindkraftverk ska däremot enligt Energimarknadsinspek- tionen inte medföra högre överföringsavgifter på nätet för elanvän- darna. Kostnader för att etablera vindkraftverk hör till produktion av el och inte till nätverksamhet. En juridisk person som bedriver nätverk- samhet får inte bedriva produktion av eller handel med el. En annan sak är att vindkraftverken behöver ansluta sig till nätet och för detta har nätföretagen rätt att ta ut en skälig anslutningsavgift, som bekostas av den som ansluter sig. Även inom området elektronisk kommunikation torde höjda er- sättningsnivåer leda till prisökningar för konsumenterna. I vilken utsträckning omfördelning ska ske genom vinstfördelning är i högsta grad en ideologisk fråga. Att en ordning för vinstfördel- ning ska åstadkomma en reell förstärkning av ersättningsrätten i de situationer där vinstfördelning bör ske följer av utredningens direktiv. Enligt utredningens mening är det därför lämpligt att ta hänsyn till be- hovet av omfördelning i samband med diskussionen om hur ersätt- ningen ska bestämmas i dessa situationer, se bl.a. avsnitt 13.4.3. Beträffande ekonomiska konsekvenser av utredningens förslag, se avsnitt 15.2. 19 Utredningen om expropriationsersättning gjorde en utförlig analys av vilken eller vilka aktörer som får bekosta höjda ersättningsnivåer vid expropriation för bostadsändamål. Analysen, som utgår från tre olika typsituationer, baseras på , Expropriationslagens er- sättningsregler – effekter på bostadsmarknaden? SOU 2008:99, bilaga 9, s. 525 ff. Slutsatsen är i samtliga fall att kostnaderna i princip inte skulle belasta konsumenterna. Behovet av vinstfördelning inom olika områden