sou · H0B38 · 2012-03-06 00:00:00 — I artikel 288 i EUF-fördraget anges att ett direktiv med avseende på det resultat som ska uppnås ska vara bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat. Enligt samma bestämmelse överlåts det åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genom- förandet. har i ett flertal domar förklarat att genom- förandet av ett direktiv i nationell rätt inte nödvändigtvis kräver att direktivets bestämmelser återges formellt eller ordagrant i en uttryck- lig och specifik lagregel.81 Det är emellertid nödvändigt att bestäm- melserna i den nationella rättsordningen säkerställer att direktivet tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation som följer av dessa be- stämmelser är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och, i förekommande fall, ges möjlighet att göra sina rättigheter gällande vid de nationella domstolarna. Försäkringsbeviset ska enligt direktivet innehålla identifikations- uppgifter avseende fartyg, fartygsägare och försäkringsgivare. Där- utöver ska beviset innehålla uppgifter om försäkringens art och varak- tighet. Slutligen föreskrivs att beviset ska vara författat på eller över- satt till vissa angivna språk. Det är med hänsyn till uppgifternas detaljerade karaktär lämpligt att kraven på beviset i detta avseende anges i förordningsform. Detta är tillräckligt för att säkerställa att 81 Se exempelvis domen i mål C-32/05, kommissionen mot , 2006, s. I-11323. direktivet tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs får full kännedom om sina rättigheter och skyldigheter, uppfylls. Genom införandet av bestämmelser om redarens försäkringsplikt och skyldigheten att medföra försäkringsbevis ombord på fartyget ålägger det allmänna en enskild skyldigheter. Föreskrifter rörande sådana förhållanden ska enligt 8 kap. 2 § 2 regeringsformen meddelas genom lag. Regeringen kan emellertid enligt 8 kap. 3 § regerings- formen i lag bemyndigas att meddela föreskrifter rörande sådana för- hållanden. Mot bakgrund av att de krav som ställs på försäkrings- beviset är av detaljerade karaktär bör regeringen ges till uppgift att meddela föreskrifter om de uppgifter ett försäkringsbeviset ska inne- hålla. 4.5Krav direkt mot försäkringsgivaren Utredningens uppdrag har även omfattat att analysera i vilken mån redan gällande svensk rätt på försäkringsområdet bör vara tillämp- lig på sådana försäkringar som avses i direktivet. Utredningens förslag: En möjlighet till direktkrav bör finnas i sjölagen avseende försäkringar som har tecknats hos en P&I- klubb eller ett försäkringsbolag, samt avseende självförsäkring och finansiella säkerheter. I sjölagen ska anges att reglerna om direktkrav i försäkringsavtalslagen (2005:104) är tillämpliga på dessa försäkringsformer. 4.5.1Rätt till direktkrav avseende P&I- och företagsförsäkringar En möjligheten för den skadelidande att rikta sitt krav på skade- stånd direkt mot försäkringsgivaren finns i försäkringsavtalslagen (2005:104) (FAL). När den skadeståndsskyldige har en ansvarsför- säkring kan den skadelidande enligt 9 kap. 7 § första stycket FAL i vissa situationer rikta krav direkt mot försäkringsgivaren på ersätt- ning enligt försäkringsavtalet. En förutsättning är att den försäkrade enligt lag eller annan författning är skyldig att ha ansvarsförsäkring som omfattar skadan, konkurs har beslutats eller offentligt ackord har fastställts beträffande den försäkrade, eller den försäkrade är en juridisk person som är upplöst. Eftersom försäkringsdirektivet innehåller krav på en obligatorisk ansvarsförsäkring är det i detta sammanhang av störst intresse att behandla frågan om direktkrav vid lagstadgad ansvarsförsäkring. Vad angår grunden för direktkrav intar obligatorisk ansvarsförsäkring en särställning eftersom den försäkrade mycket väl kan vara i stånd att betala skadeståndet. Direktkrav tillåts i denna situation närmast för att göra det enklare och snabbare för den ytterst skadelidande att få ut skadestånd.82 Bestämmelsen om direktkrav ger dessutom försäkringsgivaren rätt att träffa en överenskommelse med den skadelidande även om den försäkrade motsätter sig uppgörelsen. Från den ersättning direktkra- vet avser ska av naturliga skäl avräknas vad den skadelidande redan kan ha fått ut från den försäkrade. Enligt 1 kap. 6 och 7 §§ FAL kan möjligheten till direktkrav av- seende bland annat sjöförsäkring avtalas bort i försäkringsvillkoren. Avtalsfriheten är emellertid begränsad till förhållandet mellan par- terna och gäller inte i förhållande till tredje man. Detta innebär att en skadelidande passagerare även vid sjöförsäkringar kan vända sig direkt till den som beviljat en försäkring. Av förarbetena till FAL framgår att försäkringsbranschen vid tillkomsten av FAL ansåg att den internationella konkurrensen motiverade avtalsfrihet också i förhållande till tredje man när det gäller sjöförsäkringar.83 Det fram- hölls att bestämmelser om direktkrav fanns i ett antal sjörättsliga konventioner. Av konventionerna hade dock endast oljeskadekon- ventionen tillträtts av och bestämmelsen om direktkrav har intagits i 10 kap. 14 § sjölagen. Regeringen ansåg emellertid att de skadelidande vid sjötransporter borde ha ett likvärdigt skydd med övriga försäkringar i FAL. Med hänsyn till att endast oljeskadekon- ventionen ratificerats gjorde regeringen bedömningen att avtalsfri- heten för sjöförsäkringar borde begränsas till för- hållandet mellan parterna och alltså inte utvidgas till att gälla i förhållande till tredje man. I försäkringsavtalet anges det i vilken utsträckning försäkringen omfattar den försäkrades skadeståndsskyldighet. Detta gäller även vid obligatorisk försäkring. I författningar som reglerar obligatorisk ansvarsförsäkring finns ofta bestämmelser som uppställer krav på för- säkringen. Krav kan exempelvis ställas på vilka fordringar försäkringen 82Bengtsson, , Försäkringsavtalsrätt, uppl. 1, 2006, s. 117. 2003/04:150, s. 141 f. ska omfatta, vilket belopp försäkringen ska uppgå till, vilket geo- grafiskt område försäkringen ska täcka och den tidsperiod försäk- ringen ska gälla. Gemensamt för sådana författningar är att dess be- stämmelser ger riktlinjer för de som bedriver viss näringsverksamhet.84 Det är den som driver verksamheten och inte försäkringsbolaget som svarar för att försäkringen får föreskrivet innehåll. Själva rätten till direktkrav är således beroende av försäkringsavtalet. Innehåller av- talet undantag för den aktuella situationen, täcker försäkringens inte den skadelidandes fordring fullt ut eller är försäkringen inte tillämp- lig rent geografiskt har den skadelidande inte rätt till ersättning eftersom dennes rättigheter inte går längre än avtalet. En direktkravsrätt finns även enligt viss speciallagstiftning. I Atenkonventionen,85 artikel 4.a.10, finns en rätt att rikta ersättnings- anspråk direkt mot det bolag där transportören försäkrat sitt an- svar. Enligt konventionen kan direktkravsersättning utgå avseende ansvar enligt konventionen för dödsfall eller personskada. En för- utsättning för denna rätt till direktkrav är att passageraren färdats på ett fartyg som omfattas av Atenförordningens tillämpningsområde. Atenförordningen är tillämplig på internationella transporter och på nationell befordran med fartyg av klass A och B. kan även välja att låta förordningens bestämmelser gälla för fartyg av klass C, D och E. Ett ytterligare krav är att fartyget ska vara god- känt för befordran av fler än tolv passagerare. En rätt till direktkrav finns, som ovan nämnts, även avseende oljeskador i 10 kap. sjölagen. Försäkringsdirektivet innehåller inte någon bestämmelse om rätt till direktkrav. Efter att försäkringsdirektivet genomförts i svensk rätt kommer det emellertid att finnas en skyldighet för redaren att enligt lag ha en ansvarsförsäkring. Utredningens utgångspunkt är att det ska uppnås ett så starkt och effektivt skydd som möjligt för de skadelidande. Utredningen anser därför att den skadelidande vid sjötransporter bör ha samma möjlighet som vid övriga försäkringar att vända sig direkt till försäkringsgivaren. Vidare har vissa passa- gerare enligt Atenförordningen en rätt att rikta anspråk direkt mot försäkringsgivaren. Det skulle vara ologiskt om en direktkravsrätt 84van der Sluijs, , Direktkravsrätt vid ansvarsförsäkring, 2006, s. 168 f. 85Väsentliga delar av Atenkonventionen kommer genom Atenförordningen att från och med att gälla i . fanns enligt Atenförordningen men inte enligt de bestämmelser som genomför försäkringsdirektivet. Passagerarens rättighet till direktkrav skulle i sådant fall vara beroende av om det fartyg de färdades med hörde till Atenförordningens tillämpningsområde eller inte. Enligt utredningens mening bör därför bestämmelserna i om direkt- krav vara tillämpliga på alla former av sjöförsäkringar. Som framgår i det följande (avsnitt 4.5.3) kan det emellertid finnas skäl att tyd- liggöra rättsläget genom en uttrycklig särbestämmelse i sjölagen. 4.5.2Rätt till direktkrav avseende självförsäkring och finansiella säkerheter FAL tillämpas på situationer där den försäkrade tecknat en försäk- ringar hos ett försäkringsbolag. Begreppet försäkring finns emeller- tid inte definierat i FAL. Försäkringsrörelse anses föreligga när verk- samheten går ut på att yrkesmässigt göra utfästelser att mot vederlag utge ekonomisk ersättning eller utföra en bestämd prestation vid ovissa händelsers inträffande.86 En redare kan även uppfylla försäkringsdirektivets krav på försäk- ring genom att ställa en finansiell säkerhet för sina förpliktelser vid en olycka. Eftersom FAL endast omfattar försäkringar som träffats hos ett försäkringsbolag synes bestämmelserna om direktkrav i FAL inte omfatta en finansiell säkerhet. När det gäller försäkringsformen styrkt självförsäkring gäller inte heller FAL. Om redaren själv har valt att stå risken för skador, genom att exempelvis fondera medel, har den skadelidande naturligt ingen annan att rikta kraven mot än redaren. En förutsättning för att det vid styrkt självförsäkring överhuvudtaget ska kunna framställas ett direktkrav är att redaren försäkrat sitt ansvar hos en från redaren fristående juridisk person, till exempel genom ett så kallat captive- bolag. I sjölagen finns en särskild bestämmelse om direktkrav vid olje- skador (10 kap. 14 och 16 §§). Den är utformad på så sätt att den även gäller för annan betryggande säkerhet. För att uppnå ett så starkt, effektivt och enhetligt skydd för de skadelidande som möjligt är det enligt utredningens mening viktigt att inte passageraren i allt för stor utsträckning blir beroende av vilken försäkringsform som redaren har valt, för att ha en rätt till direktkrav. En rätt till direktkrav vid finansiella säkerheter överens- 86 SOU 1983:5 s. 39 f. stämmer även med synen i 10 kap. sjölagen. Utredningen finner där- för att kompletterande bestämmelser till försäkringsdirektivet om direktkrav vid finansiella säkerheter och självförsäkring bör införas. 4.5.3Bestämmelse om direktkrav i sjölagen Utredningen har gjort bedömningen att FAL:s direktkravsbestäm- melse gäller avseende sjöförsäkringar, men inte avseende finansiella säkerheter och självförsäkring. Utredningen har även föreslagit en direktkravsrätt för skadelidande avseende finansiella säkerheter och självförsäkring. En bestämmelse om direktkrav på grund av en obligatorisk för- säkring har en stark koppling till bestämmelsen om försäkrings- plikt. Bestämmelserna om redarens försäkringsplikt föreslås införas i sjölagen. Tillämpningen av en direktkravsrätt vid olyckor till sjöss underlättas, enligt utredningen uppfattning, om bestämmelsen pla- ceras i sjölagen, tillsammans med regeln om försäkringsplikt. En för- enkling av tillämpningen, sammantaget med att det avseende de finansiella säkerheterna och självförsäkring måste införas en direkt- kravsrätt gör enligt utredningen att det bör införas en ny särskild bestämmelse om direktkrav i sjölagen. 4.5.4Skadelidande som kräver ersättning enligt direktkravsrätten i sjölagen Försäkringsdirektivet innehåller generella bestämmelser om försäk- ringsplikt för fartyg med en bruttodräktighet av minst 300. Detta innebär att en lagfäst rätt till direktkrav, som kopplas till försäk- ringsdirektivets tillämpningsområde, skulle komma att omfatta ett stort antal olika situationer, där den skadelidandes intresse kan ha ganska varierande styrka och i vissa fall skyddas av andra regler. Vad gäller skadelidande passagerare, synes de i stor utsträckning kunna åberopa sig på direktkravsrätten enligt Atenförordningen. Beroende på om väljer att låta C-, D- och E-klassade fartyg omfattas av Atenförordningen kan emellertid passagerare på sådana fartyg komma att använda sig av en direktkravsrätt i sjölagen. Till detta kommer att Atenförordningens bestämmelser endast reglerar transportörens inomobligatoriska ansvar. En skadelidande som väljer att kräva ersättning på utomobligatorisk grund skulle därmed kunna få en förstärkt rätt till direktkrav genom en särskild bestämmelse i sjölagen. Kravet på försäkring och möjligheten till direktkrav enligt Atenförordningen är begränsade till dödsfall eller personskada. En skadelidande passagerare, som i och för sig omfattas av Atenför- ordningen, kan därför komma att använda sig av en direktkravsrätt i sjölagen för att få ersättning för andra typer av fordringar som om- fattas av försäkringen enligt försäkringsdirektivet, till exempel skadat handbagage. För det fall att transportörens försäkring inte är till- räcklig eller att transportörens försäkringsbolag inte klarar att betala ut ersättning, kan den skadelidande passageraren även kräva ersätt- ning från redaren enligt 7 kap. 1 § sjölagen och därmed vända sig till den försäkringsgivare där rederiet försäkrat sitt ansvar. Om ett lastfartyg eller ett tankfartyg är inblandat i en olycka kan ett rederi eller staten vara en skadelidande part som använder sig av en utvidgad direktkravsrätt enligt sjölagen. Av det sagda framgår att olika parter kan tänkas komma att ut- nyttja en särskild direktkravsrätt enligt sjölagen och att den således skulle få praktisk betydelse. Den skadelidandes möjlighet att erhålla ersättning är beroende av utformningen av direktkravsrätten, närmare bestämt av försäkrings- givarens möjlighet att framställa invändningar mot den skadelidandes krav. Även bestämmelser om information till den skadelidande och bestämmelser som reglerar situationen att försäkringsgivaren har betalt ut ersättning till den försäkrade kan påverka den skadelidandes rätt. Även möjligheten för försäkringsgivare att hålla nere sina kost- nader påverkas självklart av direktkravsrättens utformning. Denna möjlighet påverkar i sin tur premienivån och redarkollektivet i stort. Direktkravet är inte utformat på ett konformt sätt i de författ- ningar som innehåller en sådan möjlighet. Av särskilt intresse i detta sammanhang är utformningen av direktkravsrätten i FAL och i 10 kap. sjölagen, vilka regelverk dock ska beskrivas helt översiktligt. En grundläggande förutsättning för direktkrav är att ansvarsför- säkringen gäller vid tiden för försäkringsfallet och omfattar skadan. Den skadelidande saknar således rätt att få ut gottgörelse till större belopp eller under andra förutsättningar än vad försäkringsavtalet anger. Försäkringsgivaren har enligt FAL i princip samma möjlighet att mot den skadelidande framställa invändningar rörande skadeförhål- landet som kunde ha framförts mot den försäkrade. Bland annat kan försäkringsgivaren invända att det inte föreligger någon skade- ståndsskyldighet, till exempel genom att det saknas laglig grund för ansvar eller bristande orsakssamband, eller att det råder begränsning- ar i skadeståndsansvaret, genom redarens begränsade ansvar enligt 9 och 10 kap. sjölagen. Av 9 kap. 7 § FAL framgår det att den skadelidande kan rikta krav direkt mot försäkringsgivaren på ersättning enligt försäkringsavtalet. Bestämmelsen innebär att försäkringsgivaren som utgångspunkt kan framföra samtliga de invändningar rörande försäkringsförhållandet som han eller hon kunde ha framfört mot den försäkrade. Försäk- ringsgivaren kan därmed framställa invändningar om utebliven eller försenad premiebetalning mot den skadelidande. När det gäller brott mot de så kallade biförpliktelserna, det vill säga riskupplysnings- och omsorgsförpliktelserna, har försäkringsgivaren större möjligheter att framställa invändningar vid företagsförsäkringar än vid konsument- försäkringar. Jämför 7 kap. 2 § FAL. Information om direktkravet till den försäkrade Försäkringsbolaget har en informationsplikt i förhållande till den försäkrade (9 kap. 7 §). Den försäkrade ska, när så är möjligt, få ett meddelande om direktkravet. Direktkravet rör den försäkrades ska- deståndsansvar, och det är naturligt att denne vill bevaka hur bola- get behandlar kravet. En dom mot försäkringsbolaget eller en över- enskommelse med bolaget inverkar inte på skadeståndsansvaret i sådana avseenden. Försäkringsbolagets mellanhavande med den skadelidande får således inte några omedelbara rättsverkningar för den försäkrades del, såvitt gäller skadeståndsskyldighet som faller utanför försäkringsskyddet. Den försäkrade kan alltså vägra att utge skadestånd motsvarande självrisken eller att betala ersättning till den skadelidande utöver försäkringsbeloppet. Information till den skadelidande Såväl den försäkrade som försäkringsbolaget är skyldiga att på be- gäran av den skadelidande upplysa denne om en gällande ansvars- försäkring (9 kap. 7 §). Den försäkrade ska i denna situation ange även vilket bolag som meddelat försäkringen. Försäkringsbolagets upplysningsplikt anses omfatta innehållet i försäkringsvillkoren, sär- skilt om undantag gäller för det aktuella skadefallet.87 Däremot kan man inte begära upplysningar om försäkringens detaljer från den försäkrades sida. Försäkringsgivarens utbetalning till den försäkrade Bestämmelsen om direktkrav i 9 kap. 7 § kompletteras i 9 kap. 8 § av en bestämmelse om vad som gäller för det fall försäkringsbolaget har betalat ut ersättning ur en ansvarsförsäkring till försäkringsta- garen utan att den som har rätt till skadestånd ekonomiskt tillgodo- ses av den försäkrade. I en sådan situation blir försäkringsbolaget ansvarigt mot den skadeståndsberättigade, dock högst med ett belopp som motsvarar vad den försäkrade har fått. Direktkravsrätten enligt 10 kap. sjölagen Bestämmelserna om direktkrav i 10 kap. 14 § sjölagen är utformade efter förebild av artikel 7, åttonde stycket i oljeskadekonventionen. Bestämmelserna i sjölagen innebär att försäkringsgivaren är fri från ansvar om fartygets ägare är fri från ansvar för skadan. Försäkrings- givaren får göra gällande de ansvarsfrihetsgrunder som anges i 10 kap. 3 § andra stycket sjölagen mot den skadelidande. Försäkringsgivaren har möjlighet att mot en direktkravstalan invända också att den för- säkrade har vållat skadan uppsåtligen och att försäkringsgivaren därför ska vara fri från ansvar.88 Försäkringsgivarens ansvarighet får inte i något fall överstiga det ansvarsbelopp som gäller för fartyget. Försäkringsgivaren får sålunda mot den skadelidandes direktkrav 2003/04:150, s. 481. 88Den skadelidande får i ett sådant fall vända sig mot fartygsägaren för att få ersättning. begränsa sitt ansvar även om fartygets ägare enligt 10 kap. 5 § tredje stycket sjölagen inte har rätt till ansvarsbegränsning. När talan förs mot försäkringsgivaren av någon annan än ägaren, till exempel av den skadelidande vid ett direktkrav, kan försäkrings- givaren inte i vidare mån än som följer av 14 § andra stycket till be- frielse av sitt ansvar åberopa omständighet som han eller hon kunnat åberopa mot ägaren. Försäkringsgivaren får inte göra gällande några andra invändningar mot den skadelidande som han eller hon skulle ha varit berättigad att göra gällande mot ägaren. Han kan alltså inte mot den skadelidande åberopa invändningar grundade på försäk- ringsavtalet eller över huvud taget på förhållandet mellan honom och fartygsägaren. (Motsvarande bestämmelser finns för övrigt i 25 § tredje stycket atomansvarighetslagen, 1968:45.) Vid utformningen av en direktkravsrätt bör den skadelidandes skydds- värda ställning klargöras. De skadelidande som använder sig av en direktkravsrätt i sjölagen kan, på samma sätt som vid ett direktkrav enligt FAL, både vara privatpersoner och företag. Utredningens utgångspunkt, enligt kommittédirektivet, ska genomgående vara att ett så starkt och effektivt skydd för de ska- delidande som möjligt uppnås. Mot detta ska ställas redarnas in- tresse av att hålla nere kostnaderna för den försäkring de enligt lag är tvungna att ha. Lagstiftaren har , genom antagandet av den nya FAL, tagit ställning till hur en direktkravsrätt bör utformas. I lagstiftningsarbetet har en avvägning gjorts mellan å ena sidan den skadelidandes ställning och å andra sidan försäkringsbolagets och den försäkrades intressen. Direktkravsrätten i sjölagen bör, mot bakgrund av de skadelidan- des snarlika ställning samt till att FAL trätt i kraft, vara ut- formad på samma sätt som i FAL. Det är, enligt utredningens mening, mest lämpligt att det i sjölagens direktkravsbestämmelse anges att reglerna om direktkrav i FAL är tillämpliga på den generella för- säkring eller finansiella säkerhet som redare ska ha enligt sjölagen. Med försäkring avses försäkringar som har tecknats hos en P&I- klubb eller ett försäkringsbolag samt självförsäkring. Genom en så- dan bestämmelse bibehålls den balans som ligger bakom regleringen i försäkringsavtalslagen som det tydliggörs i sjölagen – i direkt anslutning till bestämmelserna om försäkringsplikten – vad som gäller i detta avseende. Det torde främst vara bestämmelserna i 7 kap. 2 §, 9 kap. 7 och 8 §§ FAL som ska tillämpas när den skade- lidande riktar krav på ersättning mot försäkringsgivaren. 4.5.6Domsrätt och lagval vid direktkrav Sjöfartsnäringen är i stor utsträckning internationaliserad. Det är inte ovanligt att ett fartyg som för ett lands flagg, transporterar passa- gerare hemmahörande i ett annat land, på svenskt sjöterritorium samt att fartyget är försäkrat hos ett försäkringsbolag i ett tredje land. Trots att inför en rätt till direktkrav i sjölagen kanske den olycksdrabbade passageraren inte kan använda sig av bestäm- melsen på grund av hur bestämmelserna om vilket lands domstolar som ska pröva tvisten eller vilket lands lag som ska tillämpas på för- hållandet är utformade. (Även vissa andra förslag, än de som gäller rätten till direktkrav, går för övrigt något längre än vad som följer av försäkringsdirektivet.) Utredningen vill därför i detta samman- hang kort belysa frågan om domsrätt och lagval för att ge en bild av de föreslagna reglernas praktiska genomslag. Framställningen gör inte anspråk på fullständighet. 10 kap. innehåller bestämmelser om de allmänna domstolarnas behörighet i tvistemål. Bestämmelserna reglerar inte direkta frågor om svensk domstols behörighet i internationella tvister, det vill säga svensk domsrätt. Trots detta har domstolarna – inte minst tidigare då internationella överenskommelser var mindre vanliga – genom analogier från 10 kap. bedömt också svensk domsrätt. Frågor om vilket lands domstolar som har domsrätt regleras, i förhållande till medlemsstater inom EU, numera av I-för- ordningen. I förhållande till några små territorier som tidigare till- hört EU-stater gäller Brysselkonventionen, som i stora delar över- ensstämmer med I-förordningen. Enligt lagen (1998:358) om Brysselkonventionen gäller konventionen som svensk lag. I förhållande till , och gäller i stället Luganokonvention. Konventionen är i allt väsentligt likalydande med I-förordningen och gäller som svensk lag. För att I-förordningen ska vara tillämplig ska den tvist det gäller ha internationell anknytning. Det internationella momentet kan exempelvis vara att svaranden har hemvist i en annan medlems- stat än käranden.