sou · H0B341 · 2012-06-04 00:00:00 — Jag återkommer för min del till de strategiska frågeställningarna i redovisade översiktliga bedömningar, avsnitt 10.2. 9.5.3Institutssektorn – skilda förutsättningar med möjlighet till samverkan Jag betraktar institutssektorn som en förhållandevis brokig samling av aktörer som i vart fall delvis arbetar under olika förutsättningar och kunskapsinnehåll, allt beroende på tillhörighet som branschkontollerat institut, tillhörighet under eller med ställning som statlig myndighet. Det gemensamma för institutssektorn är dock det förhållandet att lärarundantaget enligt lag inte är tillämpligt. I förening med de uppdrag som gäller för skilda institut är detta förhållande förstås grundläggande för den strategiska inriktningen av hanteringen av immateriella rättigheter. Inom verksamhetsområdet för – ingående i – framhålls bl.a. följande i deras gällande kommersialiseringspolicy. De tre huvudsakliga motiven för att aktivt arbeta med exploatering av institutens forskningsresultat är att 1) motivera institutens existens och den offentliga finansieringen genom att maximera den utomvetenskapliga/utomkonstnärliga effekten av forskningen, 2) ge möjlighet till intäkter genom ägarandelar i, eller kommersiella avtal kring, de affärsmöjligheter som skapas utifrån institutens forskningsresultat och 3) ge möjlighet att skapa nya affärer med de avknoppade företagen som kunder och partners. Enligt policyn är prioritetsordningen viktig. Det viktigaste och mest långsiktiga motivet för exploateringsverksamhet är att kunna påvisa verkliga effekter av den forskning som bedrivs utanför det som är inomvetenskapligt eller konstnärligt motiverat. Detta leder också fram till att målsättningen med verksamheten är att uppnå lätt påvisbara, eller t.o.m. mätbara, nyttiggöranden av forskningsverksamheten. Ett fjärde, icke försumbart, motiv är att skapa möjlighet för institutet och dess medarbetare att få en möjlighet att vara med och kommersialisera sina forskningsresultat, och även att få ta del av de eventuella ekonomiska framgångarna med en sådan kommersialisering. Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och Exploatering är enligt policyn inte begränsat till enbart nyttiggörande av direkt kommersiell natur (bolagsbildning, licensavtal etc.) där institutet har ett ägande. Detta gör att det finns ett mycket brett spektrum av typer av exploatering och varje enskilt fall blir unikt. En grov indelning kan göras i följande typer av exploatering: -Kunskapsöverföring, dvs. aktiviteter som syftar till att föra ut kunskap och forskningsresultat till mottagare för vilka den är nyttig. -Affärsunderlättande, dvs. aktiviteter som mer direkt stödjer och utvecklar en industriell struktur eller bransch eller offentlig sektor. Exempel på sådana aktiviteter är att medverka till att skapa standardisering kring teknologier eller metoder, eller att skapa nya kluster av företag, universitet, institut och offentliga aktörer. I denna kategori ingår även arbete med att hjälpa mindre och medelstora företag med sin teknikutveckling. -Kommersialisering, dvs. skapande av nya affärer i befintliga eller nystartade företag. Vad avser äganderätt till de forskningsresultat som produceras gäller att 1) resultaten tillhör institutet försåvitt inget annat avtalats, och 2) äganderätten ska regleras per projekt, speciellt i projekt där flera parter ingår, varvid institutet ska sträva efter äganderätt, eller åtminstone nyttjanderätt, i varje enskilt projekt. Kan inte kommersiell nyttjanderätt erhållas skall åtminstone en rätt att nyttja resultaten i fortsatt forskning eftersträvas (gärna krävas, men i rena uppdragsforskningsprojekt är detta inte alltid möjligt). I fråga om rollfördelningen mellan institutet och den enskilde forskaren anger policyn att forskaren ska ges del av exploateringsresultatet. Institutet ska sträva efter exploatering av viktiga resultat oavsett om den enskilde forskaren vill delta aktivt eller ej, men målsättningen ska vara att alltid involvera den enskilde forskaren. Om det är affärsmässigt motiverat, ska behovet av konfidentialitet gå före inomvetenskaplig publicering. Jag har valt att redovisa kommersialiseringspolicy från som exempel på hur skilda villkoren är mellan högskolor och institut i fråga om förutsättningarna för hanteringen av sina intellektuella tillgångar och hur det påverkar graden och arten av etablerade strategier. Det är påtagligt att forsknings- SOU 2012:41 Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och instituten och högskolorna på detta område borde ha möjligheter att utveckla en samverkan just kring hanteringen av de immaterialrättsliga tillgångarna vid högskolorna. Vid finns det för vissa forskargrupper t.ex. en möjlighet att på villkor som regleras i avtal mellan och forskningsinstitutet (ingående i SICT-gruppen) överlåta sina rättigheter till institutet och utgör i sådana fall ett stöd för forskargruppens utveckling. 9.5.4SweTree – exempel på lärarnas egna initiativ Jag har tidigare framhållit att de flesta innovationer som uppstår i högskolemiljön inte utnyttjar högskolans innovationsstödssystem. Lärarundantaget i förening med rätten till bisyssla skapar förutsättningar för lärarnas egna arrangemang utanför högskolan – i egen bolagsverksamhet eller på annat sätt. Ett exempel på sistnämnda är etablering av SweTree i . Ett 40-tal ledande forskare vid () grundade för ett tiotal år sedan ett särskilt och gemensamt ägt ägarbolag – – med utvecklade särskilda villkor för delägarskap. Tillsammans med dåvarande i grundade sedan ägarbolaget med uppgift att svara för patenteringsstöd och kommersialisering av det rättigheter som forskarna överfört till ägarbolaget. Forskarna har härigenom givit en förstahandsrätt att driva den fortsatta exploateringen, som forskarna genom Woodheads är delägare i bolaget. Modellen har senare prövats inom SSFs strategiska forskningscentrum Oboe vid och erbjuder – oavsett hur man kan bedöma graden av kommersiell framgång – exempel på hur forskare kan gå samman, f.ö. över lärosätesgränserna, och där man vidare kan skapa en ordning som reglerar hur forskare inträder i respektive lämnar sina forskningsmiljöer och hur uppkomna immaterialrätter därvid hanteras. Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och Lärarundantaget omfattar inte bara patenterbara uppfinningar Lärarundantaget är i teorin avgränsat (avser enligt lag endast patenterbara uppfinningar), men används i praktiken som en sammanfattande benämning på de högskoleanställda lärarnas rätt till resultat de i vid mening är upphovsmän till i sin anställning. Detta sker på ett sätt som i vart fall saknar ett tydligt rättsligt eller avtalsenligt stöd. Detta medför i sin tur betydande osäkerheter vad gäller villkoren för kommersiellt nyttjande av forskningsresultat med sitt upphov vid svenska lärosäten. Efter autonomireformen – ett lärarbegrepp i omvandling Lärarbegreppet är efter autonomireformen i omvandling – utformningen av den lokala anställningsstrukturen blir avgörande för vilka grupper anställda som kan inrymmas under lärarundantaget. Vid fortsatt avtalshantering inom nuvarande lagreglering av lärarundantaget blir detta i sig en växande utmaning. Även andra kategorier anställda än lärare medges med lärarundantaget motsvarande rättigheter av lärosätena – t.ex. forskningsingenjörer, landstingsanställda med återkommande forskningsuppgifter (t.ex. kliniskt verksamma läkare som tillika är oavlönade docenter vid medicinsk fakultet) och högskoleanställda doktorander. För forskare anställda vid forskningsinstitut eller forskningsbolag/bolag med forskningsverksamhet gäller inte lärarundantaget och villkoren styrs huvudsakligen arbetsrättsligt. Beträffande landsting/region som arbetsgivare till forskare verksam inom det medicinska vetenskapsområdet torde arbetsgivaren analogivis tillämpa lärarundantaget vid tolkningen av det enskilda anställningsavtalet – oklart dock hur förenligt detta är med kommunallagen. Sammantaget ställs här stora anspråk på lärosätenas avtalshantering av uppkomna immaterialrättigheter. SOU 2012:41 Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och Forskningsfinansieringens villkor styr lärarundantagets praktiska tillämpning Regeringens bemyndigande till lärosätena beträffande uppdragsforskning samt de etablerade villkoren för samverkansforskning (särskilt tydliggjord genom de avtalsmodeller som växt fram genom EUs ramprogram och vidare etablerade genom kompentens- och Vinn Ex-centrum och de nationella forskningsprogrammen) har medfört återkommande avsteg från huvudregeln lag om arbetstagares uppfinningar i fråga om högskolelärares rätt till patenterbara uppfinningar, utan att det funnits tillräckligt väl etablerade avtalsrutiner vid respektive lärosäte. Lärarundantaget är visserligen dispositivt – men avtal om inskränkning i lärarens äganderätt förutsätter den enskilde lärarens aktiva samtycke. Särskilt grannlaga är här a) inskränkningar i publiceringsrätten, b) rätten till fortsatt forskning samt c) rätten till skälig ersättning för upplåtna eller överlåtna patenträttigheter. Detta medför i enskilda fall att a) den rättsliga giltigheten av ingångna forskningsfinansieringsavtal kan sättas i fråga och b) lärosätets trovärdighet som en relevant avtalspart i omvärldens ögon riskerar att devalveras. Lärosätena ser inte skogen för alla träd Fixeringen vid lärarundantaget enligt lag har återkommande riktat uppmärksamheten mot patenterbara forskningsresultat. Policymässiga ställningstaganden vid lärosätena och inte minst i innovationsstödjande sammanhang har främst haft samma fokus. Denna kategori forskningsresultat torde utgöra en bråkdel av den samlade volymen vid lärosätena framkomna idéer och presenterade forskningsresultat – konferensbidrag, forskarrapporter, avhandlingar, ansökningar, artiklar, projektredovisningar och faktiska konstruktioner såsom demonstratorer eller utvecklingsarbeten rörande tekniska konstruktioner eller mjukvarulösningar. För denna dominerande volym av forskningsbaserad kunskap – ej patenterbara forskningsresultat, litterära eller konstnärliga verk eller till dem närstående rättigheter såsom upprättade databaser eller fotografiska bilder - finns det vid lärosätena inte någon utvecklad förmåga att hantera i ett strategiskt perspektiv. De rättsliga konsekvenserna är inte genomlysta och särskilt de mindre högskolorna har endast tillgång till partiellt juridiskt stöd. Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och 9.6.2Vilka anspråk kan egentligen ställas på den enskilde läraren? Ansvaret för omfattningen av nyttjandet av flertalet forskningsresultat läggs i rådande system huvudsakligen på den enskilde läraren. I samma stund som lärosätet utgår från att forskningsresultatets vidare hantering enbart är lärarens ansvar, hänvisas läraren i princip till området för bisyssla, om denne vill utveckla andra former av nyttiggörandet än publicering. Den i sig positiva utvecklingen av lärosätenas innovationsstöd medför att denna kan sättas i fråga utifrån skattemässiga utgångspunkter. Till följd av sin läraranställning kommer en högskolelärare i åtnjutande av kostnadsfri rådgivning, vilken denne sedan kan omsätta i ett kommersiellt sammanhang. Fråga uppkommer därmed om en beskattningsbar löneförmån (t.ex. rådgivning kring immaterialrättsliga frågor – patentering, designskydd, varumärkesskydd osv.). Genom att läraren i sådana situationer agerar som enskild person och inte i sin kapacitet som anställd medför det vidare att all informationshantering av betydelse mellan lärosätenas stödsystem och den enskilde kommer att omfattas av offentlighetsprincipen, i den mån sådana frågor inte hanteras inom ett holdingbolags ansvarsområde. Dagens sekretessföreskrifter ger alltså inte ett tillräckligt skydd för hanteringen av känslig information. Om läraren med gällande regelverk ska stärkas i sin ansvarsbärande roll kan jag inte se att det kan ske utan att konsekvensfrågor av nämnda slag närmare beaktas. 9.6.3Kan en koncentration på kompletta forskningsmiljöer vara en framgångsväg för utvecklingen av lärosätenas strategiska arbete? Ett fastare grepp över delar av lärosätets intellektuella tillgångar? I princip alla lärosäten arbetar efter sina förutsättningar att ta fram nya policyer och strategier för samverkan och nyttiggörande. Flertalet av universiteten kan här luta sig mot mångåriga erfarenheter av hur man framförallt genom avtalslösningar av skilda slag kan hantera konsekvenserna av lärarundantaget – såsom det uppfattas. Hållbarheten i dessa avtalslösningar är dock beroende av vilket samlat avtalsrättsliga grepp som lärosäten är förmögna till att upprätthålla över tiden med avseende på tillkommande och avflyt- SOU 2012:41 Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och tande lärare, flödet av doktorander och examensarbetande studenter och med beaktande av den mångfald av avtalsvillkor som över tiden tillämpas för forskningens fortlöpande externa finansiering. Inriktningen att koncentrera sig på särskilt utvalda och starka forskningsmiljöer är här uttalad – , , och kan lämnas som exempel. Det innebär dock att kommer svenska lärosäten i huvudsak fortfarande inte med dagens regler att ha en rättsligt säkerställd kontroll över de forskningsresultat som uppstår i den löpande verksamheten i dess helhet. Ökade krav på kontroll av intellektuella tillgångar i samband med Öppen innovation Öppen innovation, och Öppen källkod eller anknytande lösningar som Easy Acess representerar nya former av immaterialrättsliga strategier i syfte att främja tillväxt och utveckling. Dessa former kan vara av väsentlig betydelse för lärosätena att förhålla sig till. Detta ändrar dock inte på det förhållandet att de fortfarande baseras på det immaterialrättsliga regelverket och med ensamrätten i centrum. Processerna blir annorlunda, men medför bara att de immaterialrättsliga reglerna ges en ny kontext och medför att tillämpningen av lärarundantaget ställs inför än större utmaningar. Intellektuella tillgångar i form av bakgrundsrättigheter – förväntningar på ordning och reda Lärarnas fullbordade forskningsinsatser – den förgrund varje slutfört forskningsarbete resulterar i – representerar också lärosätets ansamlade intellektuella tillgångar, på vilket lärosätet med dagens synsätt också baserar en väsentlig del av sitt varumärke. I forskningsavtalssammanhang brukar detta definieras som bakgrundsrättigheter eller bakgrundskunskap, vilken på avtalade villkor förväntas tillföras i nya, specifika forskningsprojekt och eller i övrigt nyttjas på det sätt lärarna finner för gott. På motsvarande sätt hanteras den kunskap av forskningsmässig och/eller affärsmässig natur som i forskningsprojekt tillförs av deltagande företag. I ett EU-perspektiv förutsätts för forskningsprojekt inom ramprogrammen att deltagande parter har full kontroll över sin Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och Diskussionen om lärarundantaget och dess tillämpningar har länge haft sitt fokus på forskningsresultaten som sådana – förgrunden eller förgrundsrättigheterna enligt avtalsschablonerna – men dessa vilar rättsligen på lösan sand om det inte finns en säkerställd kontroll bakåt beträffande bakgrundskunskapens närmare innebörd och begränsningar i de enskilda fallen. Dessa förhållanden är helt avgörande för om förutsättningar finns för en fortsatt kommersiell exploatering, oavsett om den sker inom ett etablerat företag eller om den hanteras i ett längre perspektiv inom ramen för ett innovationsstödssystem. En heltäckande kunskap om bakgrundskunskapen och deras rättsliga status är vidare en förutsättning för att såväl lärosäte som de enskilda lärarna ska kunna göra korrekta bedömningar kring vad som är publiceringsbart respektive vad som omfattas av sekretess – bedömningar som ytterst är straff- och skadeståndssanktionerade. Kontrollen och överblicken av bakgrundskunskapen måste också anses vara av avgörande betydelse för deltagande i särskilt kraftsamlande forskningsstrategiska sammanhang såsom Science for , BBMRI eller 4. Det måste sättas i fråga om något svenskt lärosäte generellt sett har en etablerad förmåga att hantera den ansamlade bakgrundskunskapen. En sådan ordning måste dock under alla förhållanden kunna hanteras vad gäller varje lärosätes strategiska eller starka forskningsmiljöer – om lärosätena i ett externt perspektiv ska framstå som trovärdiga. Studenterna och deras immateriella rättigheter Studenternas och särskilt de forskarstuderandes villkor är minst sagt otillfredsställande belysta i de underlag som redovisats utredningen. En ökad uppmärksamhet på dessa grupper i fråga om innovationsfrämjande åtgärder måste också omfatta tydligare ställningstaganden kring hur lärosätena kan förhålla sig till uppkomna immateriella rättigheter. SOU 2012:41 Uppdraget att analysera hur immateriella tillgångar hanteras vid universitet och Etiska krav och förhållningssätt Ett fortsatt policy- och strategiarbete vid lärosätena bör också inkludera utvecklade etiska förhållningssätt – särskilt om nuvarande regelverk i övrigt ska bestå. 10Översiktlig bedömning av lärosätenas hantering av systemet för stöd för innovationer och av immateriella tillgångar 10.1Bra verksamhet trots dåliga förutsättningar kännetecknar hanteringen av stödet till innovationer Min översiktliga bedömning av lärosätenas hantering av systemet för innovationsstöd – grundad på det ingivna materialet och de uppföljande samtalen vid mina besök – är påfallande positiv. Jag är överraskad över att i stort sett alla, trots de brister i förutsättningarna för arbetet som jag berört tidigare och också återkommer till i nästa avsnitt, har lyckats ta sig meningsfulla roller i innovationssystemet, och att den inledande naiviteten och ogrundade optimismen om de snabba resultaten verkar som bortblåst. En del av de lärosäten som var först ut på banan har också gjort betydelsefulla erfarenheter genom misslyckanden och kommit tillbaka med en mer realistisk syn på möjligheterna. Alla lärosäten är förvisso inte färdiga att spela rollen som fullfjädrade aktörer i innovationssystemet, men processen har likväl startat och kommit så långt att det föreligger grund för en betydande optimism om den fortsatta utvecklingen. Översiktlig bedömning av lärosätenas hantering av systemet för stöd för innovationer SOU 2012:41 10.2Svagare verksamhet och delvis oklara förutsättningar kännetecknar hanteringen av de immateriella tillgångarna Min översiktliga bedömning av lärosätenas hantering av de immateriella tillgångarna – även den grundad på det ingivna materialet och de uppföljande samtalen vid platsbesöken – är mindre positiv. Bristerna som jag uppfattar återfinns inte i första hand hos de mycket fåtaliga specialisterna, som ofta mycket väl representerar det kunnande som erfordras i det enskilda ärendet, utan de ligger på system- och därmed ledningsnivå. Det är ont om strategier och policyer för den immaterialrättsliga hanteringen, även i den grupp av lärosäten som arbetat länge och med betydande framgång med innovationsstödshanteringen. Och de som finns är med få undantag platta och föga vägledande. Delvis kan förhållandet förklaras med att vissa fackliga organisationer motsatt sig tydliga riktlinjer. Oklarheten kring lärarundantagets räckvidd har säkert spelat in. Men den akademiska ledningen har vid många lärosäten, såvitt jag kan förstå, inte sett betydelsen för framför allt forskningens möjliga utveckling av att de immateriella rättigheterna hanteras på ett strategiskt sätt, t.ex. så att forskare i samverkans- eller uppdragsforskningsprojekt inte berövas sin användning av resultaten (förgrund eller foreground) i fortsatt vetenskaplig verksamhet. Jag föreställer mig att man i många fall sett endast till hur ett eventuellt intäktsflöde, grundat på en framgångsrik innovation, skulle fördelas, och att man därvid valt att avstå från sådana möjliga rättigheter och därför inte engagerat sig alls. Det är betecknande att det ansedda företaget – of the – som granskat innovationsstödshanteringen vid SLU bedömde att hanteringen av forskningskontrakt utgjorde den absolut svagaste komponenten. Den i avsnitt 3.10 berörda rekommendationen från om en uppförandekod för universiteten ter sig som en stor tillgång för att få till stånd en påtaglig förändring till det bättre. 11Bristerna i innovationssystemet inom högskolan Lärosätenas enligt min mening framgångsrika hantering av innovationsstödssystemet är inte en följd av särskilt ändamålsenliga förutsättningar. Tvärtom framstår förutsättningarna som ovanligt ofullkomliga. För detta bär regeringarna ett gemensamt ansvar. Min bedömning är som framgått att lärosätena presterar insatser i sin del av innovationsprocessen som är mer än vad man kan förvänta sig. Men mot bakgrund av hur omfattande medel som pumpas in i verksamheten av aktörer inom det mer renodlat näringspolitiska området är det inte osannolikt att effektiviteten, avkastningen på investerat kapital, är vida lägre än vad som skulle vara nödvändigt, om processen i sin helhet var mer adekvat utformad. Hanteringen av de immateriella tillgångarna är betydligt sämre. Här faller ansvaret för detta tillstånd snarare på lärosätena, även om den otydlighet som genereras av lärarundantaget åtminstone delvis är skapad av lagstiftaren. Vilka är då de största bristerna? Jag har berört ett antal av dem under olika avsnitt tidigare i denna rapport men det framstår som ändamålsenligt, som en relief till de förslag som jag presenterar i avsnitt 12, att upprepa dem och i viss mån förtydliga dem. a)Den grundläggande och främsta bristen är att det saknas ett tydligt uppdrag till lärosätena att ta ett ansvar för den inledande delen av den innovationsstödjande processen. Utan ett sådant uppdrag försvåras möjligheterna att komma överens om en stabil ansvarsfördelning mellan lärosätet och de samverkande nationella resp. regionala och lokala aktörerna. b)Sammanhängande med bristen på ett uppdrag till lärosätena är avsaknaden av en basfinansiering för att utföra arbetet i fråga. Ingen uppgift, inte ens den tredje, kan fullgöras utan en bas- Bristerna i innovationssystemet inom högskolan finansiering som kan ligga till grund för stabilitet och organisation. Att konkurrensutsätta hela verksamheten genom att hänvisa finansieringen till program och projekt som de nationella aktörerna iscensätter är ohållbart. Det är också orimligt att sysselsätta lärosäten och deras bolag runtom i landet med ansökningar om småpengar för starkt avgränsade områden, t.ex. verifiering i tidig fas, som sedan skall fördelas på nationell nivå. c)Utan uppdrag och utan pengar blir den innovationsstödjande verksamheten i många fall inte särskilt uppmärksammad av styrelsen och den akademiska toppledningen. Sammankopplingen, integrationen, med forskningen och utbildningen blir ofullständig i såväl strategier som vardagligt handlande. Styrningen och återrapporteringen uppvisar lätt brister. d)För ett antal lärosäten saknas viktiga instrument. Att bedriva innovationsstödsarbetet utan tillgång till ett holdingbolag med vars hjälp man kan manövrera i den privaträttsliga sfären måste vara som att försöka äta middag med båda händerna på ryggen. e)Lärosätena ingår i de allra flesta fall i regionala/lokala innovationssystem av nätverkskaraktär. I brist på ett tydligt ledarskap är dessa system ineffektiva. Lärosätena tar i många fall en alltför liten plats i nätverken, trots att många krav och förväntningar riktas mot dem. Framför allt de mindre lärosätena blir på detta sätt objekt för andra aktörers handlande och kan få svårt att utöva styrkraft också över sin kärnverksamhet. f)Synen på holdingbolagen är orealistisk och behöver förändras. Att betrakta dem som typiskt sett lönsamma bolag som skall förväntas lämna avkastning i form av utdelning till ägaren är uttryck för en kvardröjande naivitet.