sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Vår bedömning är därför att förslagen bör få en positiv samhällsekonomisk effekt. Konsekvenser för myndigheter i gäldenärsrollen Myndigheterna kan behöva se över och anpassa sina avtal till följd av de nya bestämmelserna. Det kan krävas interna utbildningsinsatser. Förseningsersättningen får direkta ekonomiska konsekvenser för myndigheter som inte betalar . Dessa kostnadsökningar bör emellertid inte bli större än att de utan svårigheter kan rymmas inom myndigheternas befintliga ramar. kommer att påverkas av de nya bestämmelserna om förseningsersättning. Denna typ av ersättning kommer nämligen att bli vanligt förekommande inom ramen för den summariska processen. Detta medför att måste ändra i sina it-system. Myndighetens it-stöd för hantering av betalningsföreläggande (SUPRO) och stöden för hantering av utsökningsmål (och ) måste utvecklas. Utvecklingen omfattar bl.a. ett nytt fält för registrering och lagring av det belopp som ska tas ut som förseningsersättning, uppdatering av presentationsbilder i systemen, uppdatering av blanketter samt förändringar i de layouter som används vid elektronisk överföring av ansökningar från borgenärerna till . Sannolikt krävs även en utveckling och anpassning av system för hantering av de medel som inflyter i utsökningsmål, för att säkerställa att de olika delbeloppen (kapital, ränta osv.) krediteras i rätt ordning. Kostnaderna för denna systemanpassning är svår att uppskatta. Detta bl.a. eftersom det redan pågår ett arbete inom med att utveckla ett nytt system för hantering av influtna medel. Även om de förväntade kostnaderna inte är helt obetydliga, bedömer vi att dessa engångskostnader bör kunna hanteras inom ramen för myndighetens nuvarande anslag. Konsekvenser för Datainspektionen och Datainspektionen lämnar tillstånd och utövar tillsyn över inkassoverksamheten i landet. Myndigheten ska verka för att god inkassosed iakttas. Myndigheten bedriver även ett informationsarbete. De föreslagna ändringarna i inkassokostnadslagen kommer att behöva beaktas i myndighetens verksamhet. Myndigheten kan behöva överväga behov av nya förskrifter eller anvisningar för tillämpning av lagen. Detta gäller i någon mån även för , som också utövar tillsyn över viss inkassoverksamhet. Kostnaderna till följd av de nya reglerna kan inte uppskattas till något belopp. De bör dock kunna hanteras inom ramen för myndigheternas nuvarande anslag. Konsekvenser för Kammarkollegiet och Kammarkollegiet och har ett övergripande ansvar på området för offentlig upphandling, bl.a. när gäller information. Kammarkollegiet ansvarar för upphandlingsstödet och ska bidra till att inköpsprocessen kan genomföras elektroniskt. Myndigheten ska delta i standardiseringen av denna process samt utveckla och sprida hjälpmedel. ska verka för en effektiv offentlig upphandling och utövar tillsyn över lagarna om offentlig upphandling. De föreslagna lagändringarna skulle kunna få konsekvenser för myndigheterna när det gäller information och tillsyn. Dessa eventuella kostnader bör dock inte bli större än att de kan hanteras inom ramen för myndigheternas nuvarande anslag. De nya reglerna kommer, liksom övrig lagstiftning, att behöva beaktas vid domstolarnas tvistemålshantering. Detta bör dock inte leda till några kostnadsökningar för domstolar. Vi föreslår i kapitel 11 att får ett regeringsuppdrag att utveckla och driva en informationsportal. Kostnaden för utvecklingen av portalen kan uppskattas till . Denna kostnad bedöms kunna finansieras inom ramen för givna resurser inom utgiftsområde 24 Näringsliv. Detta skulle kunna ske t.ex. under det anslag som benämns 1:5 Näringslivsutveckling m.m. Kostnaderna för den fortsatta driften av informationsportalen om betalningar torde i och för sig vara begränsade. Informationen måste uppdateras men kostnaderna för detta bör inte överstiga . Dessa kostnader bedömas kunna finansieras inom ramen för givna resurser till . I sammanhanget bör dock framhållas att bedriver ett stort antal andra projekt av den typ som föreslås i detta betänkande. Även om de fortsatta driftskostnaderna för ett enskilt projekt inte bedöms vara särskilt stora och därför ska hanteras inom befintlig ram, kan den sammanlagda kostnaden för projekten vara betydande. Detta måste beaktas vid den samlade bedömningen av de resurser som ställs till förfogande. Bedömning: Förslagen bör få en positiv effekt för leverantörer genom att leda till snabbare betalningar och bättre kompensation vid sena betalningar. De nya bestämmelserna medför kostnader för bl.a. omförhandling av avtal och anpassning av betalnings- och faktureringssystem. Företag som betalar sent drabbas negativt av de nya reglerna om förseningsersättning. Snabbare betalningar och ökad kompensation till borgenärerna Förslagen syftar till att förkorta betalningstiderna och att minska betalningsförseningarna. En sådan utveckling skulle förbättra den finansiella situationen för företag i borgenärsrollen, dvs. främst leverantörer av varor och tjänster. Likviditeten i dessa företag kommer att förstärkas, vilket får en positiv påverkan på deras lönsamhet och konkurrenskraft. Utslagningen av företag som är utsatta för betalningsförseningar – särskilt små företag – kan förväntas att minska. Färre betalningsförseningar leder till att borgenärernas administrativa kostnader för indrivning minskar. Som framgår av avsnitt 2.4 har dessa kostnader uppskattas till miljardbelopp. Om kostnaderna minskar, kan borgenären i stället använda sina resurser till kärnverksamheten och på så sätt öka sin konkurrenskraft. Förseningsersättningen innebär en förstärkning av borgenärernas möjlighet till kompensation vid betalningsförseningar. Utredningen om långa betalningstider uppskattade antalet fakturor som betalas för sent till omkring 300 miljoner per år.1 Med utgångspunkt i denna uppgift skulle den föreslagna förseningsersättning – i teorin – berättiga borgenärerna till ersättning med . I detta sammanhang måste dock beaktas att de flesta betalningsförseningar i praktiken inte leder till krav på ersättning för indrivningskostnader. Förseningsersättningen innebär dock utan tvekan en ökad potential till ersättning vid betalningsförseningar. En förbättrad likviditet samt en ökad information om möjligheterna att få betalt bör leda till en minskad finansiell osäkerhet för 1 Se SOU 2007:55 s. 135. Det kan på ett allmänt plan sägas förbättra villkoren för företagen. Ökade kostnader för företagen Begränsningen av betalningstiderna och en förstärkt möjlighet till kompensation för borgenären vid sen betalning innebär givetvis en försämring för företag i gäldenärsrollen. Företag med små marginaler kan bli särskilt hårt drabbade. Detta är emellertid en direkt följd av direktivet, som måste genomföras. Det är inte heller rimligt att kostnaderna för en gäldenärs betalningsförsening ska bäras av borgenären. Förslagen kan leda till vissa kostnader för att se över befintliga avtal. Dessa engångskostnader bör dock vara begränsade för det enskilda företaget. Företagen kan få vissa engångskostnader för att anpassa sina betalnings- och faktureringssystem efter de nya reglerna om betalningstider och förseningsersättning. Genom att vi föreslår att de nya reglerna om förseningsersättning ska gälla retroaktivt för alla fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet, har dessa kostnader minimerats. I annat fall skulle det krävas it-system som kan hantera parallella system för debitering av indrivningskostnader vid handelstransaktioner. Särskilt om påverkan på företagens konkurrensförhållanden En förbättrad likviditet och lönsamhet bör på ett allmänt plan förbättra företagens konkurrenskraft. Avsikten med förslagen är att små företag ska få bättre förutsättningar att hävda sig mot stora företag. Det kan dock konstateras att små företag ofta har svårt att hävda sina lagstadgade rättigheter. Det är därför särskilt angeläget att informationsinsatser inriktas mot de små företagen. I annat fall riskerar de större företagens informationsövertag att medföra att de mindre företagens konkurrenskraft minskar. Det är alltså viktigt att också små och medelstora företag får en reell möjlighet att använda sig av de nya reglerna. Vårt förslag i kapitel 11 om en informationsinsats ska ses mot denna bakgrund. 13.7Konsekvenser för enskilda personer Förslagen påverkar främst företag och myndigheter. De höjda ersättningsnivåerna för åtgärder enligt inkassokostnadslagen får effekt även för konsumenter och andra enskilda personer. Höjningen motsvarar i stort sett endast inflationen sedan beloppen senast höjdes . Den faktiska påverkan är därför begränsad. 14.1Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635) I lagen finns bestämmelser om ränta på fordringar inom förmögenhetsrättens område. I 2 a § införs en bestämmelse som fastställer vissa fordringars förfallotidpunkt. Även fortsättningsvis kommer dock lagen främst att innehålla regler om ränta. Lagens namn har därför inte ändrats. 1 § Denna lag är tillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område. I lagen finns vissa bestämmelser om avtalsvillkor som är utan verkan. I övrigt gäller lagen i den mån inte annat är avtalat, utfäst eller särskilt föreskrivet. I första stycket, som är oförändrat, anges lagens tillämpningsområde. Lagens dispositiva karaktär framgår i andra stycket, som har ändrats redaktionellt. Bestämmelsen som anger att möjligheten att jämka gäldenärens skyldighet att betala dröjsmålsränta inte får avtalas bort, har flyttats till ett nytt andra stycke i 8 §. I lagtexten har i stället införts en upplysning om att det i lagen finns vissa tvingande avtalsrättsliga regler. Med detta avses, förutom den nämnda bestämmelsen i 8 § andra stycket, även de nya reglerna i 2 b § och 6 § andra stycket. 2 a § En fordran på betalning för varor eller tjänster i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet förfaller aldrig till betalning senare än efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas, om inte borgenären uttryckligen har godkänt . Är gäldenären i ett sådant fordringsförhållande som avses i första stycket en myndighet eller ett annat offentligt organ, förfaller fordringen aldrig till betalning senare än efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas. Om borgenären uttryckligen har godkänt en betalningsplan, förfaller dock delbeloppen till betalning enligt vad som följer av planen. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om när en fordran vid handelstransaktioner senast förfaller till betalning. Med handelstransaktioner avses direktiv transaktioner mellan företag eller mellan företag och myndigheter (om myndigheten är gäldenär), som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot betalning (se artikel 2.1 i direktiv). Om inget annat är avtalat, gäller som huvudregel i svensk rätt att gäldenären ska betala en skuld när borgenären kräver det. Denna princip kommer till uttryck i bl.a. 49 § första stycket köplagen (1990:931) och 5 § lagen om (1936:81) skuldebrev (skuldebrevslagen). Förevarande paragraf utgör ett komplement till denna huvudregel och fungerar som en skyddsregel för borgenären. De tidsfrister som anges i lagrummet är bortre tidsgränser och ger inte uttryck för vad som är att bedöma som en normal betalningsperiod. Bestämmelsen påverkar alltså inte huvudregeln att en fordran ska betalas när borgenären kräver det. Övervägandena finns i avsnitt 7.3 och 7.4. I paragrafen genomförs artiklarna 3.5 och 4.6 direktiv. I första stycket regleras betalningsperioden vid handelstransaktioner mellan näringsidkare. Betydelsen av begreppet näringsidkare är densamma som i 4 § andra stycket. Det avser således en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur. Det finns inget krav på att verksamheten ska drivas i privaträttslig form eller i vinstsyfte. Även myndigheter kan således agera som näringsidkare (se prop. 2001/02:132 s. 45). Det krävs även att det ska vara fråga om ett förhållande i en yrkesmässig verk- Bestämmelsen omfattar därför inte avtal mellan näringsidkare i deras egenskap av privatpersoner. Näringsidkarbegreppet i räntelagen har samma innebörd som i annan civilrättslig lagstiftning, se t.ex. 2 § konsumentkreditlagen (2010:1846), 1 a § konsumenttjänstlagen (1985:716), 1 § konsumentköplagen (1990:932) och 2 § distans- och hemförsäljningslagen (2005:59). Enligt definitionen i dessa lagar är en näringsidkare någon som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. Den något annorlunda utformningen i räntelagen innebär alltså inte någon skillnad i sak (se prop. 2009/10:242 s. 86 f.) Bestämmelsen är begränsad till att gälla en fordran på betalning för varor eller tjänster. Med uttrycket varor avses produkter som kan värderas i pengar och som därmed kan vara föremål för kommersiella transaktioner (se bl.a. dom av i mål 7/68, kommissionen mot [1968, s. 357], jfr även prop. 2002/03:65 s. 209). Begreppet innefattar alltså i första rummet det som i svensk rätt brukar betecknas som Även begreppet tjänster har en från direktivet hämtad innebörd. En tjänst är något som någon gör eller utför åt någon annan. Ett avtal om en tjänst kan avse t.ex. tillverkning, montering, reparation, förvaring, bevakning, transport, utbildning, servering och annan service samt rådgivning (jfr även prop. 2009/10:242 s. 87). Definitionen får sägas vara flytande. Det är inte möjligt att här närmare konkretisera begreppets omfattning. Vägledning får i stället sökas i hur det EU- rättsliga tjänstebegreppet har uttolkats i praxis. I artikel 57 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt definieras tjänster som prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, kapital och personer. Allmänt kan sägas att tjänstebegreppet i förevarande bestämmelse är avsett att få en vidsträckt innebörd. Av lagtexten följer att fordringen ska avse betalning för varor eller tjänster. I detta ligger att paragrafen är tillämplig oavsett om fordringsförhållandet grundas på ett avtal om köp, leasing eller hyra (se prop. 2001/02:132 s. 46). För att bestämmelsen ska kunna tillämpas krävs att det finns en fordran, dvs. en rättsligt bindande betalningsförpliktelse. Förutsättningarna för att en fordran ska anses ha uppkommit har alltså en avgörande betydelse för tillämpningen av bestämmelsen. rätt finns det inte någon generell princip om vad som krävs för att en fordran ska kunna sägas ha uppkommit. Som konstaterat i rättsfallet NJA 2009 s. 291 (som gällde kvittning i konkurs) kan en fordran i en specifik tillämpningssituation anses ha uppkommit när vissa – om än inte alla – för fordringens tillblivelse nödvändiga omständigheter föreligger. I andra sammanhang, konstaterade domstolen, krävs det mer än så. Frågan om förutsättningarna för en fordrans uppkomst får alltså bedömas i varje enskilt fall med utgångspunkt i parternas avtal, relevanta rättsregler, domstolspraxis etc. För att bestämmelsen ska kunna tillämpas krävs dock att det i det enskilda fallet kan konstateras att det finns en giltig – om än av naturliga skäl inte förfallen – fordran. Som en allmän hållpunkt för bedömningen torde kunna sägas att vid kommersiella handelstransaktioner har i normalfallet en giltig fordran inte uppkommit innan borgenären har fullgjort sina förpliktelser mot gäldenären (dvs. främst levererat varan eller tjänsten). I lagtexten anges att en fordran aldrig förfaller senare än . Det klargör att det är fråga om en bortre tidsgräns och inte ett uttryck för vad som är att bedöma som en normal betalningsperiod. Bestämmelsen påverkar alltså, som framgått, inte huvudregeln i svensk rätt att en fordran ska betalas när borgenären kräver det. Betalningsperiodens starttidpunkt ska räknas från det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas. Motsvarande uttryck används i 4 § första stycket. I uttrycket framställt krav ligger att kravet ska ha mottagits av gäldenären (se m.fl., Lagen om skuldbrev m.m. – En kommentar, 2011 s. 299 f.). Att t.ex. posta ett brev är alltså inte tillräckligt för att ett krav ska anses vara framställt. Tidsfristen räknas från det att gäldenären har mottagit brevet, oavsett om gäldenären har tagit del av innehållet. Det är borgenären som har bevisbördan för att ett betalningskrav har framställts. Om borgenären visar att ett krav t.ex. har avsänts med post, bör det emellertid ankomma på gäldenären att göra sannolikt att han inte har fått del av kravet (jfr prop. 1975:102 s. 87). I likhet med vad som gäller enligt 4 § första stycket fordras normalt att kravet ska vara bestämt till beloppet. Kravet kan i och för sig framställas såväl muntligen som skriftligen och det finns inte heller något hinder mot att använda t.ex. e-post. En längre betalningstid än är bara tillåten om borgenären uttryckligen har godkänt det. Syftet är att parterna särskilt ska uppmärksamma frågan om långa avtalade betalningsperioder och aktivt ta ställning till förfallodagen. Ett uttryckligt godkännande kan ske genom att borgenären t.ex. skriver under en handling som tydligt anger betalningsperiodens längd, fyller i en särskild ruta i ett standardavtal eller på särskild fråga muntligen godkänner den längre betalningsperioden (jfr prop. 2008/09:88 s. 118). Ett uttryckligt godkännande bör även kunna ske på annat sätt än genom ett avtal. Om borgenären själv kräver betalning till ett senare datum än vad som följer av lagregeln, t.ex. , genom att ange förfallodagen i en faktura, bör det kunna vara fråga om ett uttryckligt godkännande i bestämmelsens mening. En längre betalningstid som blir bindande till följd av parternas passivitet eller konkludenta handlande torde sällan vara att anse som uttryckligen godkänd. Så är inte heller fallet om framgår endast av handelsbruk eller annan sedvänja. Om ett standardavtal innehåller villkor om än , bör en enkel slentrianmässig hänvisning till standardavtalet inte vara tillräcklig för att betalningsperioden ska anses vara uttryckligen godkänd. I sådana fall bör krävas att betalningsperiodens längd uttryckligen uppmärksammas i en på lämpligt sätt individualiserad del av parternas avtal. Bestämmelsen ska emellertid inte medföra någon förändring av hur standardvillkor i andra sammanhang införlivas i avtalsförhållanden. Av allmänna principer följer att det är gäldenären som ska visa att borgenären uttryckligen har godkänt än . Bestämmelsen hindrar inte att parterna avtalar om att en fordran ska delbetalas enligt en betalningsplan (jfr andra stycket). En betalningsplan får, på motsvarande sätt som andra avtal om betalningstid, i och för sig sträcka sig över än . En sådan plan omfattas dock av det lagstadgade kravet på att borgenären uttryckligen ska ha godkänt den längre betalningsperioden. Rättsföljden enligt bestämmelsen är att fordringen förfaller till betalning, vilket primärt innebär att gäldenären blir förpliktad att betala sin skuld till borgenären. Detta är normalt en grundförutsättning för att borgenären ska kunna vidta rättsliga åtgärder mot gäldenären. En annan konsekvens är att borgenären får rätt till ränta på kapitalbeloppet. En fordran som förfaller till betalning till följd av förevarande bestämmelse, får sin förfallodag bestämd genom lag. Vid en på så sätt i förväg bestämd förfallodag ska ränta enligt 3 § utgå från förfallodagen, dvs. från det att borgenären framställt krav på betalning. Det ligger i sakens natur att en skyddsregel av detta slag inte fritt kan avtalas bort (jfr prop. 1975/76:81 s. 136). Inom ramen för denna reglering har parterna emellertid, som framgår av lagtexten, möjlighet att avtala om längre betalningsperioder. Den avsedda tillämpningen av bestämmelsen kan exemplifieras enligt följande. Företag A och B verkar inom en bransch där betalning enligt ett för parterna bindande handelsbruk ska ske efter varuleverans. Företag A har inte uttryckligen godkänt en viss betalningsperiod. Företaget levererar varor till företag B och kräver i samband med leveransen att köpeskillingen – trots handelsbruket – ska betalas . Eftersom ett bindande handelsbruk om betalningstidpunkt går före dispositiv rätt, gäller inte den dispositiva regeln om betalning vid anfordran (49 § första stycket köplagen). Detta innebär att fordringen enligt handelsbruket skulle förfalla till betalning (efter leveransen ). Skyddsregeln i förvarande paragraf får emellertid till följd att fordringen förfaller till betalning (efter kravet ). Av lagtexten framgår inte något krav på att en uttryckligt godkänd betalningsperiod som överstiger även måste vara skälig (jfr artikel 3.5 direktiv). En oskäligt lång betalningstid kan dock angripas med stöd av den generella lagstiftningen angående oskäliga avtalsvillkor (jfr kommentaren till 2 b § och avsnitt 6.5). I andra stycket regleras förfallotidpunkten vid handelstransaktioner där gäldenären är en myndighet eller ett annat offentligt organ. Uttrycket definieras inte i lagtexten. Begreppet förekommer även i 4 § andra stycket och har samma betydelse här. Med myndighet eller annat offentligt organ avses alltså främst sådana upphandlande myndigheter som anges i 2 kap. 19 § lagen (2007:1091) om offentlig upphandling och 2 kap. 21 § lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster (jfr definitionen av begreppet offentlig myndighet i artikel 2.2 i 2011 års direktiv). Exempel på organ som omfattas av bestämmelsen är således statliga och kommunala myndigheter. I övrigt gäller samma begränsningar för tillämpningsområdet som enligt första stycket, dvs. att det ska vara fråga om en näringsidkares fordran på betalning för varor och tjänster. Vid offentliga handelstransaktioner ska betalningsperioden aldrig överstiga . Även i detta fall räknas tidsfristen från det att borgenären har framställt krav på betalning. Bestämmelsen anger en bortre gräns för betalningsperiodens längd. Avsikten är alltså inte heller i detta fall att ange en standard för normala betalningstider. I likhet med bestämmelserna i första stycket ligger det i sakens natur att parterna inte fritt kan avtala bort skyddsregeln i stycket (jfr prop. 1975/76:81 s. 136). Detta kan även sägas framgå av att förutsättningarna för att parterna ska kunna komma överens om anges i lagtexten. För att överskrida 30 dagars betalningstid är det inte tillräckligt att borgenären uttryckligen godkänner . Det krävs att borgenären uttryckligen godkänner att betalning ska ske enligt en betalningsplan. Detta innefattar både avbetalningar av en redan förfallen skuld och på förhand bestämda delbetalningar (jfr ingresspunkt 22 direktiv). Vilka krav som bör ställas på betalningsplanen får bedömas i det enskilda fallet (jfr 1 § andra stycket lagen [1978:599] om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl.). En betalningsplan bör i vart fall omfatta minst två delbetalningar. Det finns inte något generellt krav på att varje betalning ska vara av viss storlek eller ske efter visst tidsintervall. Det kan dock inte uteslutas att en betalningsplan som framstår som ett försök att kringgå lagregleringen, t.ex. genom att ange små delbetalningar av en stor skuld , inte bör bedömas som en betalningsplan i bestämmelsens mening. Begreppet uttryckligen godkänt ska bedömas på samma sätt som motsvarande uttryck i första stycket. Att en fordran ska betalas enligt en betalningsplan, innebär även att delbeloppen förfaller till betalning enligt vad som följer av planen. För att vara att bedöma som en betalningsplan i lagens mening, måste således delbeloppens förfallodagar framgå av planen. Detta innebär vidare att för varje obetald förfallen delbetalning har borgenären rätt till dröjsmålsränta enligt 3 § (förfallodagen för varje delbetalning är bestämd i förväg i betalningsplanen) och för- seningsersättning enligt 4 a § lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. (inkassokostnadslagen).