sou · GZB369 · 2012-01-01 00:00:00 — Underrättelse till hävdade stödmottagare Vårt förslag: Den som väcker en förbudstalan mot en stöd- givare ska lämna uppgift om kända mottagare av individuellt stöd som avses med talan. Rätten ska underrätta stödmottagare som avses med talan om rättegången och om möjligheten att inträda i denna. Stödmottagare som käranden lämnat uppgifter om ska underrättas på lämpligt sätt. Andra stödmottagare ska under- rättas genom kungörelse i Post- och och, om det finns skäl till det, i ortstidning. Om en mottagare av indi- viduellt stöd blir känd för rätten under rättegången ska under- rättelse enligt första stycket då ske på lämpligt sätt. För att hävdade stödmottagare ska kunna inträda i rättegångar som de berörs av enligt de regler som vi föreslår måste de få kännedom om sådana rättegångar. En domstol vid vilken förbudstalan väckts mot endast stödgivaren bör därför underrätta den hävdade stödmot- tagaren om tvisten. I 33 kap. 2 § första stycket föreskrivs att om rätten ska underrätta någon om innehållet i en handling eller om något annat så får det ske genom delgivning. Delgivning ska enligt denna bestämmelse användas om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse fram- går att delgivning bör ske, men bör i övrigt tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Enligt vår uppfattning är det inte nödvändigt att hävdade stöd- mottagare delges underrättelse om en rättegång avseende talan om förbud att lämna stöd till dem. Det är tillräckligt att underrättelse sker på annat lämpligt sätt. För att en domstol ska kunna underrätta hävdade stödmottagare om att förbudstalan eller talan om återkravsskyldighet har väckts behöver den få information från käranden om vilka stödmottagarna är. Vid individuellt stöd kommer stödmottagaren med få undantag att vara känd för käranden, och denne kommer också behöva ange i stämningsansökan vilken denne är. Vid stöd som lämnas enligt stöd- ordningar kan det vara fråga om ett stort antal stödmottagare som dessutom inte behöver vara kända för käranden. I de fallen är det inte möjligt för käranden att upplysa rätten om vilka stödmottag- arna är. Enligt vår uppfattning bör det föreskrivas en skyldighet för den som har väckt talan mot endast stödgivaren om förbud att lämna stöd att i sin ansökan om stämning eller ansökan om interimistiskt förbud lämna uppgift om namn, personnummer eller organisa- tionsnummer samt postadress och e-postadress för mottagare av individuellt stöd som avses med talan och som är kända för käran- den. Enligt vår uppfattning är det inte nödvändigt och inte heller lämpligt att förena en sådan bestämmelse med några sanktionsmöj- ligheter. Rätten ska alltså underrätta hävdade stödmottagare om rätte- gång avseende förbudstalan. I de fall käranden har kunnat ange vilken stödmottagare som avses med talan ska mottagaren under- rättas om rättegången på lämpligt sätt. Detsamma bör gälla om käranden inte har kunnat ange vem den hävdade stödmottagarna är men det senare blir känt för rätten vem denne är. Vid talan som avser individuellt stöd till en okänd stödmottagare eller stöd enligt stödordningar bör underrättelse ske genom kungörelse i Post- och och, om det finns skäl till det, i ortstidning. Förbud som förenas med vite Vårt förslag: Det föreskrivs i lagregler att förbud att lämna olagligt stöd får förenas med vite och att talan om utdömande av sådant vite förs av den på vars talan vitesföreläggandet har be- slutats. En förbudsdom kan verkställas enligt utsökningsbalkens regler.68 Käranden i ett mål om förbud att lämna stöd kan alltså ansöka om verkställighet av en sådan dom hos . Verk- ställighet av en sådan dom sker genom att förelägger svaranden att iaktta förbudet. Föreläggandet kan förenas med vite, och frågan om utdömande av vitet prövas av tingsrätt på talan av . Av hävd har ansetts att en dom- stol också själv kan besluta ett vitesföreläggande, och lagen (1985:206) om viten är tillämplig även på sådana viten.69 I det fallet förs talan om utdömande av den berättigade.70 Det finns ingen särskild bestämmelse om vite mot staten i vites- lagen. Vid lagens tillkomst uttryckte Lagrådet önskemål om att frågan om staten kan föreläggas vite borde lösas i lagen men departe- mentschefen ansåg att frågan borde överlämnas åt rättstillämp- ningen.71 Det är en vedertagen princip att staten inte föreläggs vite. I litteraturen har den omständigheten att staten uppbär utdömda vitesbelopp åberopats som skäl för att det skulle vara uteslutet att rikta ett vitesföreläggande mot en statlig myndighet.72 Enligt Lavin73 är det omöjligt att säga något bestämt om huruvida staten, då främst närmast ansvarig statlig myndighet, kan vara adressat i ett vitesföreläggande. Enligt honom får man förmodligen här uppmärksamma att staten, enligt gängse uppfattning, i princip betraktas som ett enhetligt rättssubjekt. I vissa författningar framgår det uttryckligen att staten inte kan föreläggas vite, se t.ex. 9 kap. 8 § andra stycket , 2 kap. 27 § utsökningsbalken och på skatteområdet 7 kap. 1 § taxerings- lagen (1990:324), 18 kap. 27 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) och 23 kap. 2 § skattebetalningslagen (1997:483). Om det finns ett sär- 68Fitger, 13:4 b, och proposition 1980/81:8 med förslag till utsökningsbalk, s. 186. 69Fitger, 13:4 b, samt Per och : Rättegång I, 8 uppl. 2002, s. 214. 70Ekelöf & , Rättegång I, s. 215. 71Proposition 1984/85:96 med förslag till lag om viten mm, s. 98 ff. 72Strömberg & , s. 139. 73Lavin 2010, s. 31. skilt författningsstöd kan vite dock rikas mot staten.74 I diskrimi- neringslagen (2008:567) finns ett exempel på sådant författnings- stöd. I 4 kap. 5 § första stycket föreskrivs att ett vitesföreläggande som avses i det stycket kan riktas även mot staten som arbets- givare. Under förarbetena till konkurrenslagen (1982:729) anförde de- partementschefen att av allmänna principer torde följa att förbud eller ålägganden mot en statlig myndighet inte bör förenas med vite.75 I senare förarbeten till konkurrenslagsbestämmelser har emel- lertid konstaterats att staten, kommun eller landsting som bedriver näringsverksamhet kan föreläggas vite med stöd av konkurrens- lagens vitesbestämmelser och att några principiella skäl mot att kunna rikta vitessanktionerade förbud mot staten på det mark- nadsrättsliga området inte anses finnas. I konkurrenslagen (2008:579) föreskrivs en möjlighet för vissa enskilda att föra talan vid om åläggande för företag att upphöra med överträdelser av konkurrenslagens och EUF-fördragets förbud mot konkurrensbegränsande samverkan och missbruk av dominerande ställning. Ett sådant förbud eller åläggande får förenas med vite (6 kap. 1 § första stycket). En mot- svarande ordning bör användas vid förbud att lämna stöd i strid med genomförandeförbudet. Ett förbud mot staten att lämna olag- ligt stöd ska alltså förenas med vite på det marknadsrättsliga om- rådet. Utanför detta område ska vite, i enlighet med den ovan be- skrivna allmänt vedertagna principen, inte användas. I konkurrenslagen anges att i fråga om vitesföreläggande som beslutats på talan av ett företag får talan om att döma ut vitet föras av det företaget. Motsvarande regler bör föreskrivas beträffande för- bud att lämna stöd. 6.4.5Effektivt rättsmedel för att få till stånd återkrav av olagligt stöd Vårt förslag: Det införs en lagbestämmelse om att enskilda med rättigheter till följd av genomförandeförbudets direkta effekt får föra talan om fastställelse av skyldighet att återkräva stöd som lämnats som individuellt stöd eller inom ramen för en stödord- 74Strömberg & , s. 139. 75Proposition 1981/82:165 med förslag till en ny konkurrenslag, s. 269. Genom en sådan bestämmelse görs ett visst undantag från kravet på att en stämningsansökan ska innehålla ett bestämt yrkande. Möjlighet till talan som kan antas inte uppfylla krav på att ett yrkande ska vara bestämt Det lämpligaste sättet för en tredje man som vill se till att olagligt stöd betalas tillbaka är i regel att väcka talan mot stödmottagaren om att denne ska betala tillbaka stödet. Genom domen avseende en sådan talan blir återbetalningsfrågan rättskraftigt avgjord i förhåll- ande till stödmottagaren och en bifallande dom är verkställbar. Om de förslag som vi har lämnat ovan genomförs kommer det att stå klart att det är möjligt att föra en sådan talan, trots förbudet mot talan om tredje mans rätt. Det kan emellertid finnas situationer där en möjlighet att föra talan mot stödmottagaren inte innebär att tredje man har tillgång till effektiva rättsmedel. I sådana situationer behöver tredje man kunna väcka talan mot stödgivaren om att denne ska återkräva stödet. En dom avseende en sådan talan kan emel- lertid inte tillgodose kärandens syfte på samma sätt som en dom avseende en talan direkt mot stödmottagaren. Domen kan inte ges rättskraft mot stödmottagaren och det kan uppkomma olika pro- blem i verkställighetsfasen. I avsnitt 6.3.3 har vi konstaterat att en stämningsansökan enligt 42 kap. 2 § första stycket 1 ska innehålla ett be- stämt yrkande. För att ett yrkande om förpliktande för en stödgiv- are att återkräva stöd som lämnats enligt en stödordning ska vara ett bestämt yrkande krävs i regel att käranden anger från vilka mottagare som stödet ska återkrävas och med vilka belopp. Vid stödordningar med många stödmottagare är det i många fall inte praktiskt möjligt för tredje man att ta reda på och ange vilka som har tagit emot stöd och med vilka belopp. Om enskildas rättsmedel för att få till stånd återkrav ska vara en möjlighet till en fullgörelse- talan om återkravsskyldighet måste därför avkall göras från kravet på att ett yrkande ska vara bestämt. Ett alternativ till en fullgörelsetalan om återkravsskyldighet är en möjlighet till fastställelsetalan avseende sådan skyldighet. Även för ett sådant yrkande gäller krav på att yrkandet ska vara bestämt men kravet ger upphov till färre problem vid en fastställelsetalan än vid fullgörelsetalan. En anledning till detta är att en fastställelsedom, till skillnad från en fullgörelsedom, inte är exigibel. Som exempel på att vissa problem som uppkommer vid en full- görelsetalan inte uppkommer vid en fastställelsetalan kan tas fallet med skadeståndsskyldighet. Vid en fullgörelsetalan i det samman- hanget måste käranden ange vilket belopp som svaranden ska betala som ersättning för skada till käranden, medan talan vid en fastställ- elsetalan inte avser ett preciserat belopp utan endast frågan om svaranden är skyldig att ersätta vissa skador. Enligt vår uppfattning är det också vid en fastställelsetalan lättare att göra avkall på att käranden ska ange från vem som stöd ska återkrävas. Det finns där- för klara fördelar med en lösning där enskildas rätt att få till stånd återkrav av olagligt stöd tillgodoses genom en möjlighet att föra talan om fastställelse av att någon är skyldig att återkräva stöd. Om rätten att få till stånd återkrav skulle tillgodoses genom att avkall görs på kravet på ett bestämt yrkande vid en fullgörelsetalan, skulle det kunna uppstå problem när ska verkställa domen. Dessa problem har vi redogjort för ovan i av- snitt 6.3.3. Vid en lösning där det görs möjligt att föra en mindre precis fullgörelsetalan skulle möjligheten för käranden att tvinga fram fullgörelse av domen därför i stället få tillgodoses genom en möjlighet för domstolen att förena återkravsskyldigheten med ett vitesföreläggande och en bestämmelse om att talan om utdömande av vite förs av den på vars talan domstolen förelagt vitet. Käranden skulle då i ett senare mål om utdömande av vitet dels kunna få prövat om skyldigheten fullgjorts, dels tvinga fram fullgörelse. Vid en sådan talan skulle en kärande som anser att stödgivaren inte åter- krävt stöd från samtliga stödmottagare eller att denne inte återkrävt stöden fullt ut inte behöva redogöra för allt stöd som inte åter- krävts, utan denne skulle kunna välja att redovisa vissa mottagare som stöd inte återkrävts från fullt ut. Enligt vår uppfattning är fördelarna med en lösning där enskil- das tillgång till rättsmedel tillgodoses genom en möjlighet att föra en fastställelsetalan så stora att den lösningen bör väljas. En sådan talan uppfyller enligt vår uppfattning unionsrättens krav. Vi anser därför att det bör föreskrivas en möjlighet att väcka talan om fast- ställelse av skyldighet att återkräva olagligt stöd utan att yrkandet måste avse återkrav från angivna stödmottagare. En sådan bestäm- melse får ses som att det görs ett visst undantag från kravet på att en stämningsansökan ska innehålla ett bestämt yrkande. bestämmelsen slås vidare fast att det är möjligt att talan kan föras, trots att det är en talan om tredje mans rätt. En dom mot en stödgivare om skyldighet att återkräva olagligt stöd har inte rättskraft mot stödmottagaren. Genom en sådan dom erhåller alltså käranden inte det skydd som han uppnår genom en talan direkt mot stödmottagarna om återbetalningsskyldighet. I avsnitt 6.4.4 beträffande rätten till ett effektivt rättsmedel för att hindra att olagligt stöd lämnas har vi konstaterat att det finns motstridiga intressen som måste beaktas. Vi har där kommit fram till att det görs en lämplig avvägning mellan dessa olika intressen, om tredje man kan välja mellan att föra förbudstalan mot stödg- ivaren och stödmottagaren – i vilket fall förbudsfrågan blir rättskraftigt avgjord mot båda svarandena – och att föra en sådan talan mot bara stödgivaren. Vid redan lämnat stöd består motsvarigheten till denna lösning i att tredje man kan välja mellan att föra en återbetalningstalan mot stödmottagaren och att föra en återkravstalan mot stödgivaren. Precis som lösningen för förbuds- situationen innebär denna motsvarande lösning vid redan lämnat stöd den lämpligaste avvägningen mellan de olika intressena. Möjlighet för en hävdad stödmottagare att inträda i en rättegång avseende en fastställelsetalan om återkravsskyldighet Vårt förslag: En hävdad stödmottagare ges möjlighet att inträda som medpart på svarandesidan i en rättegång avseende en fast- ställelsetalan om återkravsskyldighet. Bestämmelsen i 14 kap. 8 § andra stycket ska vara tillämplig på svarande- parterna. I avsnitt 6.4.4 har vi föreslagit att det ska föreskrivas en möjlighet för en hävdad stödmottagare att inträda på svarandesidan i ett mål avseende en talan mot enbart stödgivaren om förbud att genomföra stöd i strid med genomförandeförbudet. En anledning till att vi föreslår detta är att den hävdade stödmottagaren drabbas av stora besvär av en förbudsdom. En dom om fastställelse av återkravs- skyldighet leder inte till samma problem för den hävdade stödmot- tagaren. Mot bakgrund av bland annat den bevisverkan som en dom avseende återkravsskyldighet kan ha har den hävdade stödmottag- aren dock intresse av att kunna delta i rättegången som part, med de möjligheter som följer med detta. Dennes deltagande kan dess- utom bidra till en i sak riktig dom. Enligt vår uppfattning bör en hävdad stödmottagare, precis som vid mål avseende en förbuds- talan, ha möjlighet att inträda i rättegången som medpart på svaran- desidan. Även i detta fall ska bestämmelserna om nödvändig pro- cessgemenskap i 14 kap. 8 § andra stycket vara tillämpliga på den ursprunglige svaranden och på den inträdde sva- randen. En fråga som uppkommer är om möjligheten att föra en fast- ställelsetalan om återkravsskyldighet kommer att uppfylla de krav som följer av effektivitetsprincipen, även om hävdade stödmottag- are ges möjlighet att inträda i rättegången. Risken att det blir väl- digt många parter på svarandesidan är större vid mål om återkravs- skyldighet än vid mål avseende en förbudstalan. Anledningen till detta är att det är huvudsakligen vid stöd som är en följd av lag- stiftning som det kan finnas många stödmottagare. Det svenska förbudet mot abstrakt normprövning medför att det inte kommer att vara möjligt att föra någon talan om förbud att tillämpa en lag som medför olagligt stöd. När stöd väl är lämnat hindrar emellertid det förbudet inte en återkravstalan mot staten där grunden är att tillämpningen av en lag medför olagligt stöd. I ett fall som det i avsnitt 5.2 redovisade energiskatteärendet med 54 000 stödmottag- are skulle det kunna bli så många parter i ett mål avseende åter- kravsskyldighet att det blir praktiskt omöjligt för domstolen att hantera målet. Enligt vår uppfattning är det emellertid inte sanno- likt att så pass många hävdade stödmottagare väljer att inträda i ett återkravsmål att målet blir ohanterbart. Möjligheten att föra en fastställelsetalan kommer därför att uppfylla de krav som följer av effektivitetsprincipen som hävdade stödmottagare ges möj- lighet att inträda i rättegången. Underrättelse till hävdade stödmottagare Vårt förslag: Den som väcker en talan om fastställelse av åter- kravsskyldighet ska lämna uppgift om kända mottagare av indi- viduellt stöd som avses med talan. Rätten ska underrätta stöd- mottagare som avses med talan om rättegången och om möjlig- heten att inträda i denna. Stödmottagare som käranden lämnat uppgifter om ska underrättas på lämpligt sätt. Andra stödmot- tagare ska underrättas genom kungörelse i Post- och och, om det finns skäl till det, i ortstidning. Om en mottagare av individuellt stöd blir känd för rätten under rätte- gången ska underrättelse enligt första stycket ske då på lämpligt sätt. I avsnitt 6.4.4 har vi föreslagit att den som väcker en förbudstalan mot en stödgivare ska lämna uppgift om kända mottagare av indivi- duellt stöd som avses med talan. Rätten ska underrätta stödmot- tagare som avses med talan om rättegången och om möjligheten att inträda i denna. Stödmottagare som käranden lämnat uppgifter om ska underrättas på lämpligt sätt. Andra stödmottagare ska under- rättas genom kungörelse i Post- och och, om det finns skäl till det, i ortstidning. Om en mottagare av individuellt stöd blir känd för rätten under rättegången, ska underrättelse enligt första stycket då ske på lämpligt sätt. Motsvarande upplysnings- skyldighet för käranden och underrättelseskyldighet för rätten bör föreskrivas för rättegången avseende en talan om fastställelse av skyldighet att återkräva stöd. Vårt förslag: Lagregler införs om möjlighet för allmän domstol att meddela interimistiska beslut om förbud att genomföra olag- ligt stöd och om återbetalning av sådant stöd. Vid interimistiskt beslut om förpliktande att återbetala olagligt stöd ska betalningen ske till i . I avsnitt 3.5.5 har vi dragit slutsatsen att enskilda med rättigheter till följd av genomförandeförbudets direkta effekt ska erbjudas möj- ligheter till interimistiska åtgärder när statligt stöd är på väg att lämnas eller har lämnats i strid med genomförandeförbudet. Möj- lighet till interimistiska åtgärder måste finnas såväl vid en talan som syftar till att hindra att stöd lämnas i strid med genomförande- förbudet som vid talan genom vilka unionsrättsliga krav på att en- skilda ska kunna få till stånd återbetalning av olagligt stöd uppfylls. I den mån som enskildas rätt att utverka återbetalning av olagligt stöd inte uppfylls genom en möjlighet till talan mot stödmottag- aren om återbetalning kan det alltså antas behövas en möjlighet till interimistiska beslut vid en talan mot stödgivaren om återkravs- skyldighet. I avsnitten 6.3.4 och 6.3.6 har vi dragit slutsatsen att möjlig- heterna till säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. upp- fyller de krav på möjligheter till interimistiska åtgärder som unions- rätten ställer upp i den mån som motsvarande talan i huvudsaken uppfyller de unionsrättsliga kraven. När det gäller motsvarande talan i huvudsaken har vi konstaterat brister i två avseenden. För det första är möjligheten till förbudstalan vid allmän domstol mot stödgivaren inte ett effektivt rättsmedel, eftersom en dom avseende en sådan talan inte har rättskraft i förhållande till stödmottagaren. För det andra kan krav på att ett yrkande ska vara bestämt hindra en återkravstalan som ska vara möjlig enligt unionsrätten. Vi har föreslagit att den förstnämnda bristen åtgärdas genom en möjlighet att föra förbudstalan mot både stödgivaren och stödmot- tagaren . Om förslaget genomförs kommer det i ett så- dant mål att vara möjligt att meddela ett interimistiskt förbud med stöd av bestämmelsen i 15 kap. 3 § . När det gäller möjligheten till talan mot en stödgivare om att denne ska återkräva stöd så har vi i avsnitt 6.4.5 föreslagit att det införs en lagbestämmelse om att talan får föras om fastställelse av skyldighet för stödgivaren att återkräva stöd utan att talan måste avse återkrav från angivna stödmottagare. Som har förklarat i NJA 1993 s. 182 gäller som huvudregel att civil- processuella säkerhetsåtgärder kan beviljas endast i samband med talan som syftar till en verkställbar dom. Som verkställbara domar räknas fullgörelsedomar, inbegripet förbudsdomar. I det nämnda av- görandet förklarade att säkerhetsåtgärder har beviljats undantagsvis vid fastställelsetalan, bland annat när denna har legat så nära en förbudstalan att den i aktuellt hänseende bör behandlas som en sådan talan. Den aktuella fastställelsetalan är inte av sådant slag. Med svenskt perspektiv skulle det alltså vara en udda lösning att möjliggöra interimistiska beslut i samband med fast- ställelsetalan. Enligt vår uppfattning bör en sådan möjlighet inte in- föras. De aktuella enskilda bör hänvisas till att framställa yrkanden om interimistiska beslut om återbetalning i mål mot stödmottagarna. Det är alltså inte nödvändigt att det svenska regelverket ändras för att det ska vara möjligt att med stöd av 15 kap. 3 § rätte- gångsbalken interimistiskt besluta om skyldighet för en stödmot- tagare att återbetala olagligt stöd och att i mål mot en stödgivare och en stödmottagare om förbud att lämna stöd meddela ett inte- rimistiskt förbudsbeslut. Vi har i avsnitt 6.2.6 föreslagit att det införs en ny lag med bland annat vissa regler som kompletterar regler om förfarandet i mål om olagligt stöd som prövas i allmän domstol. Trots att det är möjligt att meddela de aktuella interimistiska besluten med stöd av regler, bör den nya lagen innehålla bestämmelser om interimistiska beslut om förbud att lämna stöd i strid med genomförandeförbudet och om återbetalning av olagligt stöd. För detta talar bland annat det förhållandet att säkerhetsåtgärderna i 15 kap. har till huvudsakligt syfte att trygga verkställigheten av en kommande dom och i vart fall, med ord, att säkerställa en meningsfull dom. De interimistiska åtgärder som unionsrätten kräver har däremot ett annat syfte, nämligen att hindra att stödmottagaren kan dra nytta av olagligt stöd. Vidare överens- stämmer tredje mans rätt att genom interimistiskt beslut få till stånd återbetalning dåligt med ordalydelsen i 15 kap. 3 § rätte- gångsbalken. Även tydlighetsskäl talar därför för att möjligheten till interimistiska åtgärder regleras särskilt i den nya lag som vi föreslår. En sådan lösning överensstämmer också med dem som an- vänts i konkurrenslagen och marknadsföringslagen. Med hänsyn till unionsrättens likvärdighetsprincip bör förutsätt- ningarna för interimistiska förordnanden av ifrågavarande slag inte vara hårdare än förutsättningarna för att besluta om motsvarande säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. 3 § . Dock bör det inte – på motsvarande sätt som i 15 kap. – ges möjlighet att yrka interimistiska beslut utan att motsvarande talan väckts i huvudsaken. Eftersom de interimistiska förordnandena kom- mer att motsvara de slutliga domsluten – med den skillnaden att de gäller endast fram till domen – finns inte skäl att möjliggöra interi- mistiska förordnanden utan att talan väckts i huvudsaken. Förut- sättningar för att meddela interimistiska beslut bör inte heller vara mindre stränga än de som gäller enligt 15 kap. . Beträffande kravet på att det ska vara möjligt att få till stånd interimistiskt beslut om återbetalning så har kommissionen tillkännagivande om nationella domstolars tillämpning av reglerna