sou · GZB375d2 · 2012-01-01 00:00:00 — En sammanställning av 28 olika studier som har gjorts över hela världen visar att tätheten av katter i ett område varierar från mindre än 1 katt per kvadratkilometer till mer än 2 000 katter per kvadratkilometer. Skillnaden anses främst bero på tillgång, kvalitet och fördelning av föda (Liberg et al. De platser där den högsta tätheten av katter har hittats är platser som sophögar (Izawa et al. 1982, Izawa 1983, Mirmovitch 1995) och gårdar (1978, Liberg 1980, Liberg 1984a 1984b), eller där katterna avsiktligt förses med föda av människor (Dards 1978, 1983, Natoli & de 1988, 1991). Vilken fortplantingspotential som herrelösa katter har påverkas av hur många och hur stora kullar de får under sin livslängd samt hur många ungar av de som har fötts fram som överlever. Få har dock studerat överlevnad och livslängd hos herrelösa katter. Hos huskatter uppges livslängden ofta vara mellan 9–med den längsta dokumenterade livslängden (Comfort 1956). Dessa katter får dock omvårdnad och skydd vilket rimligen ger dem en längre livslängd än de herrelösa katternas. När det gäller fertil livslängd så anses katter bli könsmogna vid 5–6 månaders ålder (Nutter et al. 2004b) och kan avla ungar upp till en ålder hankatter) respektive (honkatter) (1996). Medelkullstorleken hos katter som hålls i hem eller i laboratorium varierar men är cirka 4 kattungar (4.4 (Deag et al ), 3.88 (1934)). Bland herrelösa katter anses dock dödligheten vara hög under kattungarnas första månader och en studie av herrelösa katter som Övergivna och förvildade djur levde på sophögar i hade efter en månade en medelkullstorleken på cirka 2 kattungar (2005). En studie av stadslevande förvildade kattungar i visade att överlevde till 6 månaders ålder (Mirmovitch 1995) och i var motsvarande siffra (Izawa & Ono 1986). I har, såvitt utredaren känner till, inte några sådana studier gjorts. Skälet till den höga dödligheten anses bl.a. bero på att unga katter är dåliga på att fånga byten och skaffa sig mat. De är också känsligare och drabbas också oftare av infektioner. Studier visar att herrelösa kattungars överlevnad är mycket högre på platser där det finns gott om mat (2005, 2010). Herrelösa katter förökar sig alltså långsammare än de katter som ägs och sköts om. Däremot förökar de sig i tillräckligt fort för att antalet katter i kolonier ska öka. Studier på herrelösa katter i visade att antalet katter i en koloni fördubblade sig (Short & 2005). 7.1.5Vilket problem medför herrelösa katter? Herrelösa katter är ett globalt problem och de huvudsakliga problemen associerade med herrelösa katter är enligt forskare: Spridning av sjukdomar till människa, tama katter och andra djur. Skador på vilda djurpopulationer och ekosystem. Sanitära och allmänna besvär för människor. Djurskyddsproblem i form av dålig välfärd för de herrelösa katterna. Herrelösa katter kan sprida sjukdomar till andra djur och till människor. I vilken omfattning som detta verkligen sker finns det dock relativt lite information om men det antas variera mellan olika länder och klimatzoner i världen (2008). Bedömningen är att när det gäller allvarliga sjukdomar, t.ex. rabies eller SARS (sever acute respiratory syndrome), så är risken för att bli smittad av en Övergivna och förvildade djur I är rabies vanligare hos katter än hundar och rapporterades 270 fall av rabies hos katter. Trots detta har inte någon människa så vitt man vet smittats av rabies från katt (et al. 2002, 2008). har varit rabiesfritt men smittan förkommer i och sprids framförallt av vilda djur. I har det dock visat sig att pest (Yersinia pestis) kan sprida sig till människor från katter även om det är mycket ovanligt. Det första väldokumenterade fallet där katter hade spridit pest till människor skedde 1977 i och identifierades ytterligare 22 fall (Gage et al. Vanligare är dock att katter bär på parasiter som kan överföras till människor. Ett exempel är den parasitiska protozon (vilket är samlingsnamn för diverse encelliga organismer) Toxoplasma gondii. Denna parasit kan orsaka toxoplasmos vilket är en infektionssjukdom som oftast är relativt ofarlig för friska människor men som kan vara allvarlig för människor med nedsatt immunförsvar. Gravida kvinnor som smittats kan också sprida det till fostret vilka då kan utveckla så kallad congenital toxoplasmosis vilket bl.a. kan leda till ögon och hjärnskador (Vutova et al. Människor kan även drabbas av denna parasit genom konsumtion av otillräckligt upphettad köttfärs eller dåligt sköljda frukter och grönsaker. Katter kan också bära på andra parasiter och studier gjorda i visar att av de herrelösa katterna hade kattloppor, hade öronskabb och av katterna bar på bakterien Bartonella henselae som är en bakterie som kan orsaka kattklössjuka hos människan (Akucewuch et al. 2002, Luria et al. Andra kattrelaterade sjukdomar som människan kan få är tyfusliknande sjukdomar som lopptyfus (Rickettsia felis) och fläck tyfus/feber (Rickettsia rickettsii) vilka smittar via kattloppor (2008). Studier från visar att av de herrelösa katterna hade spolmask, bandmask och koccidier (et al. Hur stor risken är att drabbas av smittor från katter är dock oklart. höll det danska veterinärförbundet ett seminarium där smittorisken diskuterades och där ansåg man att risken trots allt inte är så stor. De ansåg att herrelösa katter utgör en potential för att sprida sjukdomar till ägda katter och människor men att det inte fanns någon betydande smittorisk (Udtalelse om katte 2004). Under svenska förhållanden så görs den bedömningen att en katt som går ute löper störst risk att utsättas för smitta av öronskabb Övergivna och förvildade djur eller kattpest (feline panleucopaenia virus). Den senare är dock många av ägda katter vaccinerade mot. Påverkan på vilda djur och ekosystem Sjukdomar och parasiter hos herrelösa katter innebär en hälsorisk för t.ex. andra vilda, och ibland utrotningshotade, kattdjur (Yamaguchi et al. 1996, et al. Ett antal forskare anser att det också finns vetenskapligt stöd för att herrelösa katter kan orsaka skador på det vilda djurlivet genom sin jakt och då framförallt hota utrotningshotade arter av fåglar, däggdjur och reptiler (se t.ex. Lepczyk et al. 2003, et al. 2004, 2004, 2006). Studier visar att såväl herrelösa katter som frispringande ägda katter kan påverka antalet fåglar. I , anses t.ex. katter ligga bakom en kraftig minskning av marklevande fågelarter som Quail (Calipepla californica) och Thrashers (Toxostoma redivivum) (1998). I visade sig katter var ansvariga för av dödligheten av gråsparv (Passer domesticus) i en engelsk by. (Churcher & 1987). Studier visar också att katter på många platser tar fler däggdjur än fåglar (, Hutchings ) och katters dödande av däggdjur (1998, Baker et al. 2003, Meckstroth et al. 2007), reptiler (Iverson 1978) och även ryggradslösa djur () oroar också vissa forskare. I beräknar forskare att de totalt cirka 9 miljoner katter dödar minst 52–63 miljoner däggdjur, 25–29 miljoner fåglar och 4–6 miljoner reptiler (et al. Den domesticerade katten finns på listan av de 100 värsta invasionsarterna globalt (et al. 2000) eftersom katten ofta inte är ett naturligt eller ursprungligt rovdjur i de ekosystem som de rör sig i (Lepczyk et al. Herrelösa katter återfinns också ofta i koncentrationer som är mellan 10–100 gånger högre än andra ursprungliga rovdjur av liknande storlek (Nowell & 1996, Liberg et al. Forskning visar också att även mätta katter utgör ett hot för vilda djur eftersom hunger och jaktinstinkt inte är kopplade hos domesticerade katter (Adamec 1976) och även välmatade katter jagar och dödar ödlor, fåglar, små däggdjur och insekter (Liberg 1984, 2003, Hutchings , 1974). Övergivna och förvildade djur Exakt vilken effekt som herrelösa katter har på vilda djur i ett område varierar med faktorer som t.ex. födotillgång, väder, sjukdomar, förändringar i miljön osv. (Banks 1999). Forskning visar dock att katternas inverkan kan vara väsentlig (Longcore et al. 2009, Lepczyk et al. 2009, 2010) men i har få studier genomförts på området. Synen på katters rätt till liv och frihet att jaga grundar sig ofta på att katter ses ur ett individperspektiv medan de vilda djuren betraktas ur ett populationsperspektiv. Vissa anser dock att vilda djurs liv också ska värderas på individnivå (Lepczyk et al. Sanitära olägenheter och allmänt besvär Herrelösa och tama katter som rör sig fritt anses som en störande faktor av många människor i samhället. Detta beror t.ex. på den urin och avföring som katterna lämnar på olämpliga ställen och på det oväsen som katter ibland för (2002). En studie i visade att ca 9 000 katter i ett område lämnade efter sig fekalier utomhus. De herrelösa katterna ansågs i detta fall stå för av fekalierna medan ägda katter som rörde sig fritt ansågs stå för resterande fekalier (Dabritz et al. Hur stort problem som allmänheten anser att de herrelösa katterna utgör varierar. Det finns inte någon svensk forskning på området men i visar forskning, föga förvånande, att kattägare upplever problemen som mindre än de som inte har katt gör. Det finns också skillnader mellan glesbygd och tätort där personer i glesbygd ser färre problem med katterna (2008). Det finns också studier av människors engagemang för vilda katter. I angav att de matade katter som de inte ägde (et al. 2008), i var motsvarande siffra 8–(et al., 1993, 1995, Patronek et al., 1997) och i (Toukhsati et al. Djurskyddsproblem, de herrelösa katternas välfärd Katter som springer lösa utsätts för ett antal välfärdsrisker såsom sjukdom, svält, klimat, trafik, andra djur och människor (2002, 2004). I en studie dog eller försvann Övergivna och förvildade djur av de herrelösa kattungarna . Skador var en vanlig orsak till död och bl.a. då från herrelösa hundar och motorfordon (Nutter et al. Hälsoläget hos de herrelösa katterna är ofta dåligt. Herrelösa katter har ofta dåligt kroppshull och kan i vissa fall vara svårt avmagrade (et al. 2002a, b, 2008). Studier av herrelösa katter i visar också att dessa katter ofta har kattloppor, öronskabb, spolmask, bandmask och den parasitiska protozon Coccidia (Echerlin 1985, Harman et al., 1987, Dryden , Painter & et al. 1999, Akucewich et al. 2002, Gracenea et al. Om kattkolonier förses med tillsyn, foder, skydd och grundläggande veterinärvård anses det finnas möjlighet att skapa en god djurvälfärd. I praktiken är dock inte alltid så fallet (Stoskopf & Nutter ). 7.1.6Metoder för att hantera och minska antalet herrelösa katter Enligt forskare har engagemanget för herrelösa katter ökat ökat runt om i världen (2008). Engagemanget kommer både från dem som värnar om dessa katter och från dem som upplever verkliga eller skenbara problem med dem. Ofta finns ett gemensamt mål att antalet herrelösa katter bör minskas men hur detta bör ske och vilka metoder som är etiskt acceptabla finns det mycket diskussion om och konflikter kring (2008). De metoder som har beskrivits i forskningen och använts för att avhjälpa problemet med herrelösa katter kan sammanfattas till: Avvakta (dvs. vänta och se om problemet försvinner av sig självt). Omplacering (fånga in och ta hand om eller släppa ut på annan plats). Avlivning (antingen på plats eller fånga in, föra bort och avliva). Kastrering och återsläpp (TNR- trap, neuter return dvs. fånga in, kastrera och släppa tillbaka). Kontroll av källan till katterna. Övergivna och förvildade djur Det saknas vetenskapligt stöd för att problemet med herrelösa katter kan lösa sig av sig självt. Forskare anser att eftersom allmänheten har ett allt större engagemang för såväl dessa katter som för de problem som de orsakar bör avvaktan inte vara en acceptabel eller lämplig metod i längden (2008). Att ge herrelösa katter nya hem genom omplacering sker med hjälp av ett antal djur eller katthem. Förmedlingen sker oftast vid olika katthem där de herrelösa katterna tagits om hand under en längre eller . Katthemmen uppger dock att de har svårt att hitta hem till alla dessa katter eftersom antalet katter ofta vida överstiger antalet intresserade personer som vill ta hand om en katt. Om omplaceringsfrekvensen är låg finns det risk för att de katter som hålls i katthem av olika slag blir kvar där hela sitt liv om katthemmen inte avlivar katter. Många katthem skulle då antingen växa enormt i storlek eller få sluta att ta emot katter. Forskare uppger dock att omplaceringsverksamhet kan stöta på oväntade problem. Ett exempel på detta är ett kattkontrollprogram i Bidwell Park i där ett dussintal katter skulle tas om hand och omplaceras eftersom de levde i ett miljökänsligt parkområde. När projektet blev känt började personer som ville bli av med sina katter att överge dessa i detta område och tog projektgruppen totalt hand om 633 katter från denna park. Verksamheten var finansierad av medel från staden och visar även att skalan på projekten kan öka och att det krävs kontinuerligt arbete (2004). Forskare uppger också att det kan vara ett djurskyddsproblem att omplacering herrelösa katter som inte är tillräckligt vana vid människor (2004). För att eliminera katter från vissa områden har avlivning skett med hjälp av metoder som jakt, förgiftning, fällor och introducerande av sjukdomar (2004). På mindre öar runt om i världen och på vissa platser i har man försökt att utrota alla katter Övergivna och förvildade djur eftersom de har hotat det vilda djurlivet. Detta har dock visat sig svårt och man har funnit att det ofta krävs att flera olika metoder används. Några av de metoder som används har varit skjutning, infångning i olika typer av fällor, förgiftning med natriumfluoracetat eller spridning av kattpest (Feline panleucopaenia) (Brothers 1982, Muir 1982, Brothers et al. 1985, Domm & Messersmith 1990, Short et al. 1997, Algar & Burrows 2004). Dessa avlivningsmetoder, men även avlivning av friska katter överhuvudtaget, har gett upphov till stor debatt och etiska diskussioner. Vissa anser att avlivning bör anses vara acceptabelt så länge som avlivningsmetoden är skonsam och effektiv medan andra anser att friska djur inte bör få avlivas alls (2008). Kastrering och återsläpp -TNR Bland dem som anser att det är mer etiskt försvarbart att låta de herrelösa katterna leva har en metod växt fram som går ut på att minska antalet herrelösa katter genom kastrering/sterilisering. Metoden kallas internationellt TNR (trap-neuter-return) och innebär att katter fångas in, kastreras och släpps tillbaka där de fångades in. En del av dessa TNR-program innebär att katterna får tillsyn, mat och veterinärvård efter att de återsläppts men graderna av detta varierar och vissa program fokuserar endast på kastrering/sterilisering. Metoden har använts i t.ex. , , , och men är starkt omdiskuterad (2004, 2008). Att metoden är omdiskuterad beror dels på att det ifrågasätts hur effektiv den är, dels om den kan anses vara lämplig ur djurskyddssynvinkel. I studier av TNR varierar ofta förhållandena, metoderna och vad som avses med framgång i dessa projekt. För många TNR-före- språkare är inte framgång definierad som total eliminering av herrelösa katter i ett visst område utan i stället som stabilisering och minskning av en viss grupp katter (2004, 2008), skapa en stabil, frisk och skötbar koloni (1983), låg omsättning på katter och en förbättrad katthälsa i kolonin (Zaunbrecher & 1993), minska antalet friska katter som Övergivna och förvildade djur avlivas, minska kostnaderna för samhället eller minska klagomålen rörande katterna (et al. I vissa studier har forskarna alltså utgått från att herrelösa katter är önskvärda i ett område medan motståndarna till TNR ofta är av motsatt åsikt. Exempelvis många biologer och viltvårdande veterinärer anser att effektivitet och framgång i TNR-projekt bör mätas och definieras i termer av minskning av kattantal och ha total eliminering som mål (Jessup 2004, et al. De TNR- projekt som verkar ha fungerat bäst i termer av att kattantalet minskat har genomförts i geografiskt avgränsade områden av forskare (2002, et al. 2003, Longcorn et al. Framgången verkar också till stor del beror på hur många katter som man lyckas omplacera (et al. 2003, Stull 2007). I misslyckade TNR-projekt har kattantalet antingen varit detsamma eller t.o.m. ökat över åren (2003, Foley et al. Som exempel kan nämnas att i visade sig en kattpopulation i ett TNR-projekt variera mellan 17–19 djur utan någon indikation på minskning (1989). I bedrevs ett TNR-projekt som omfattade många kolonier. Projektet bedrevs och involverade kastrering av 8 000 katter. Resultaten var dock varierande och bland de 103 kolonierna hade antalet katter minskat i 55 kolonier, varit stabilt i 20 kolonier och ökat i 28 kolonier. Totalt beräknades katterna ha minskat med 16– vilket forskarna ansåg som ett misslyckande med tanke på de resurser som hade lagts ner. Forskarnas slutsats var att TNR- projekt var ett slöseri med tid, pengar och energi om man inte kunde få personer att sluta överge sina katter (Natoli et al. Med hjälp av matematiska beräkningar visar vissa forskare att det krävs att av katterna behöver kastreras för att populationen ska minska (et al. Några forskare påtalar att TNR i teorin skulle kunna fungera lika bra som avlivning (et al. 2009) men endast om det inte förekommer någon tillströmning av katter. Så fort någon form av tillströmning av katter sker är avlivning effektivare (et al. 2004, et al. Att ha en så hög grad av kastrering som eller mer, och inte ha någon tillströmning alls av katter anser vissa forskare inte förekommer i praktiken (Longcorn et al. Forskare har också påpekat att TNR-metoden inte är lämplig om man avser att skydda hotade vilda arter från katterna (2004, Stoskopf & Nutter , et al. Metoden har ett stort motstånd hos forskare både för dess brister i att skydda Övergivna och förvildade djur vilda djur men också i att den anses vara oetisk eftersom katterna i många fall överges efter kastrering (Jessup 2004, 2004, Longcorn et al. 2009, Lepczyk et al. 2009, Guttila & Stapp 2010). För att minska att antalet katter som blir herrelösa har ett några förslag lagts fram. Ett av de vanligaste och som kommer ifrån olika organisationer och forskare är krav på permanent identifikation med t.ex. microchip skulle kunna göra det möjligt att återförena försvunna katter med sina ägare (2004, 2008). Andra förslag från olika forskare är att intensifiera ansträngningarna att utbilda allmänheten om sina skyldigheter samt fördelarna med kastration/sterilisation, osv. (2004, 2004, 2008). Antalet herrelösa katter skulle också minska om fler personer höll sina katter inomhus vilket några forskare samt Practitioners och förespråkar (2004, Borrows 2004, 2008). Detta skulle medföra en begränsning i kattens möjlighet att bete sig naturligt men kattens övriga behov som frihet från hunger, törst, smärta, sjukdom m.m. skulle tillfredsställas (2004, 2004, 2008). Herrelösa katter kan omfattas av flera olika lagstiftningar och enligt den svenska rättsordningen är en katt en sak, dvs. har i ett mål angående skadestånd konstaterat att en katt eller ett annat sällskapsdjur i allmänhet inte kan betraktas som vilken sak som helst (NJA 2001, s. 65 I, II). Den lagstiftning som kan vara aktuell är djurskyddslagen, lag (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter, samt olika hittegodsbestämmelser och dessa lagars följdförfattningar. har också raticifierat konvention om skydd av sällskapsdjur (ETS125) vilken även i viss mån omfattar herrelösa djur. Övergivna och förvildade djur Omfattas herrelösa katter av djurskyddslagen? Av propositionen till djurskyddslag (prop. 1987/88:93) framgår att denna lag liksom djurskyddslag omfattar enbart djur som människan på ett eller annat sätt har i sin vård. Det förklaras att vilda, fritt levande djur alltså inte omfattas av lagen men att husdjur bör omfattas av lagen även om de inte hålls i fångenskap. Inte heller i övrigt anser jag att det finns skäl att göra någon saklig ändring av tillämpningsområdet. Husdjur bör således omfattas av lagen även om de inte hålls i fångenskap. Genom en redaktionell ändring har paragrafen förtydligats så att det klarare än lag framgår att kravet på fångenskap enbart omfattar andra djur än husdjur. I propositionen anges sedan att exempel på husdjur är hund och katt, men även djur som används i jordbruket samt ren. Utifrån detta har myndigheterna generellt tolkat det som att lagstiftningen omfattar herrelösa katter. Hovrätten för gjorde i en dom 2002 dock en annan tolkning och ansåg att eftersom djuren saknade ägare så var de vilda och inte att betrakta som husdjur (Avd. 5, Rotel 52, 2002- 04-19, mål B 2542-01). I detta fall var det okänt vem som ägde katterna men katterna hade fått mat av personen som sedan ville ha dem avlivade. Denna tolkning har dock ifrågasatts delvis på grund av vad som har angetts i propositionen till djurskyddslagen, delvis på grund av att katten ur ett biologiskt perspektiv inte kan anses vara ett vilt djur. I skrivelse Förslag till ändringar i djurskyddslagstiftningen m.m. bedömde myndigheten att domstolens tolkningen var felaktig. Grunden för detta var att det inte fanns några vilda katter av arten tamkatt i utan att dessa katter är domesticerade husdjur. Tamkatt har hållits i som husdjur i 1 500–2 och 1 § djurskyddslagen säger att lagen avser vård och behandling av husdjur, samt andra djur om de hålls i fångenskap eller används som försöksdjur. Husdjur behöver alltså enligt denna paragraf inte hållas i fångenskap för att omfattas av lagen. Att man med husdjur avsåg bl.a. katter framgår av propositionen till djurskyddslagen. Övergivna och förvildade djur Myndigheten hänvisade också till att man har gjort en tydlig skillnad mellan vilda djur och katter i förarbetena till en ändring i 23 § lagen (1938:274) om rätt till jakt. Här anfördes bl.a. att rätten till jakt endast gällde vilda djur och att en jakträttsinnehavare endast under vissa betingelser fick döda även hund och katt (prop. 1963:136, s. 42). Det angavs också här att det inte var naturligt att se katten som ett villebråd (s. 45). Myndigheten hänvisade också till att det enligt sällskapsdjurskonvention är förbjudet att överge sällskapsdjur och att definitionen av sällskapsdjur omfattar herrelösa djur och den första generationen av deras avkommor (stray animals and the first generation of animals born of stray animals). Om och djurskyddslagen ska anses uppfylla denna konvention måste alltså minst samtliga herrelösa katter som en gång haft en ägare omfattas av djurskyddslagen samt deras ungar som fötts i det fria. Är det är förbjudet att överge ett djur? I djurskyddslagen finns inte något uttryckligt förbud mot att överge djur men kravet enligt 3 § på tillsyn innebär ett indirekt förbud (Djur ska ges tillräckligt med foder och vatten och tillräcklig tillsyn). En djurägare kan alltså inte avsäga sig sina skyldigheter som djurhållare utan att se till att djuret på annat sätt får den omvårdnad lagen kräver. I dömdes också en man 2007 för att ha brutit mot 3 § djurskyddslagen genom att överge sin katt i skogen (tingsrätts dom 31/1 2007, mål nr B 8565-05). Enligt stadgad praxis kan ett övergivande också innebära djurplågeri enligt 13 kap. 16 § (dnr: 2007-1593). I propositionen till djurskyddslag (prop. 1987/88:93) anges också att ett omhändertagande enligt 32 § också ska kunna ske om ägaren är okänd eller inte kan anträffas. Herrelösa katter är enligt detta resonemang per definition utsatta för lidande och ska omhändertas av myndigheterna. Ett omhändertagande bör också kunna ske när ägaren eller vårdaren är okänd och således inte kan nås för tillsägelse, när djuret är övergivet och ägaren eller vårdaren medvetet håller sig undan eller när det i övrigt bedöms oundgängligen nödvändigt från djurskyddssynpunkt. I sådana situationer som jag nu har redogjort för bör ett djur som är utsatt för lidande kunna omhändertas utan att tillsägelse om rättelse har skett. Jag vill i det här sammanhanget påpeka Övergivna och förvildade djur