sou · H0B349 · 2012-08-21 00:00:00 — Om åklagaren har en annan uppfattning än polisen kan åklagaren när som helst ta över ledningen av förundersökningen. Den som är missnöjd med polismyndighetens beslut kan vända sig direkt till åklagare eller till polisen, som i så fall lämnar över beslutet för överprövning till åklagaren. Utöver de regler om överprövning som nämnts ovan finns i 23 kap. 19 § möjlighet att begära rättens prövning gällande brister i förundersökningen. Denna möjlighet anknyter till reglerna om den misstänktes eller försvararens rätt att på begäran få genomfört förhör eller annan utredning som kan antas vara av betydelse för undersökningen (23 kap. 18 § andra stycket ). Om förundersökningsledaren har slutfört den utredning som han eller hon anser nödvändig utan att bifalla en sådan begäran, eller om den misstänkte anser att det finns någon annan brist i utredningen, kan detta anmälas till rätten. Rätten ska då, så snart det kan ske, pröva anmälan och rätten får hålla förhör eller vidta den åtgärd i övrigt som är nödvändig (23 kap. 19 § ). Denna möjlighet att begära rättens prövning tillämpas sällan i praktiken eftersom förundersökningsledaren i de flesta fallen brukar tillmötesgå en begäran om komplettering, och för övriga fall torde det vara vanligare att den misstänkte i första hand begär överprövning inom . I de fall en prövning av rätten begärs och domstolen kommer fram till att en komplettering av utredningen behövs, är det normala att rätten anmodar förundersökningsledaren att hålla förhör eller verkställa annan utredning. 3 Se 12 § ÅFS 2005:9, föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål (konsoliderad versionsenast ändrad genom ÅFS 2011:4). Rätt att överklaga beslut i fråga om tolkning och översättning 7.2.2Överklagande av beslut i domstol När det gäller förfarandet vid domstol får ett beslut i fråga om förordnande av tolk överklagas, men endast i samband med överklagande av dom eller slutligt beslut (se 49 kap. 3 § andra stycket och 5 § ). Det förhållandet att tolk inte har tillhandahållits när det har behövts eller att tolkningen varit undermålig kan utgöra rättegångsfel (NJA 1974 s. 221). Om det under en pågående rättegång framkommer omständigheter som tyder på att tolken inte översätter en parts utsaga korrekt har rätten möjlighet att byta ut tolken. Om det först senare, till exempel i samband med ett överklagande, framkommer omständigheter som ger vid handen att tolkningen inte har varit korrekt och att målet således har prövats på ett felaktigt underlag, kan det bli fråga om att undanröja domen och återförvisa målet för ny prövning (se exempelvis , avd. 5, beslut i mål nr B 133-11). Vad som sagts ovan gällande tolkning får anses gälla även beträffande översättningar. Kan det således konstateras att en handling borde ha översatts och detta inte har skett kan det, beroende på omständigheterna, vara fråga om rättegångsfel. Likaså om en översättning har tillhandahållits och det visar sig att denna varit undermålig. har vidare ansett att det under vissa omständigheter utgör laga förfall att inte överklaga ett beslut i rätt tid om domstolen har underlåtit att översätta beslutet fastän så borde ha skett (NJA 1996 s. 342). I det rättsfallet hade domstolen sänt ut ett beslut utan översättning till en part som var bosatt utomlands och som inte talade svenska. korrespondens i målet hade skett på franska och domstolen hade då föranstaltat om översättning. Det framgick inte om domstolen hade undersökt möjligheterna för parten själv att få beslutet översatt. Mot denna bakgrund ansåg att det förelåg laga förfall för underlåtenheten att i rätt tid överklaga beslutet. Domstolen återställde därför den försuttna tiden.4 4 Jfr NJA 2001 s. 54 där laga förfall inte ansågs föreligga eftersom domstolen inte borde ha översatt ett beslut i en förmögenhetsrättslig tvist mellan ett svenskt och ett utländskt kommersiellt bolag. Se vidare angående kraven på när översättning bör ske i avsnitt 5.2. Rätt att överklaga beslut i fråga om tolkning och översättning Utredningens bedömning: Nuvarande system för överklagande tillgodoser direktivets krav. Något behov av författningsändringar finns därför inte. Det bör inledningsvis framhållas att nuvarande praxis gällande överklagande givetvis inte hindrar polis, åklagare eller domstol att på frivillig basis byta ut en tolk eller beställa en ny översättning om det framkommer något som tyder på att den tolkning eller den översättning som har tillhandahållits inte är tillräckligt bra. I praktiken är överklaganden av beslut i fråga om tolkning eller översättning ovanliga eftersom myndigheterna självmant ofta löser uppkomna tolk- eller översättningsproblem genom att byta ut tolken eller beställa en ny översättning. För att kunna fatta korrekta beslut ligger det i myndighetens intresse att kommunikationen fungerar bra och att den information som kommer fram är riktig. Frågan om att överklaga ett beslut blir därför i praktiken aktuell vid rena avslagsbeslut gällande rätt till en tolk eller en översättning eller i den situationen när myndigheten efter att ett problem har påtalats ändå anser att någon ändring inte behövs. Som framgått ovan finns det möjligheter att angripa beslut i fråga om tolkning och översättning. Det utredningen har att ta ställning till är således om detta system i tillräcklig mån tillgodoser de krav på rätt att överklaga beslut som direktivet uppställer eller om det behövs någon kompletterande reglering på området. 7.3.1Överklagande avseende tolkning och översättning under förundersökningen Beslut som fattas av en åklagare som förundersökningsledare kan enligt dagens praxis överprövas inom . En fördel med att låta överklaganden av åklagarbeslut om tolk och översättning rymmas inom det nuvarande systemet med överprövning hos är att detta system är fungerande och väl organiserat. Eftersom det är åklagare som prövar överprövningsärenden finns det också erfarenhet av förundersökningsarbetet som underlättar beslutsfattandet och som innebär att ett beslut i en överklagad fråga kan ske snabbare än vid exempelvis en domstolsprövning. En nackdel med en överprövning Rätt att överklaga beslut i fråga om tolkning och översättning endast inom är att den trots allt sker inom myndigheten och att beslutsfattarens oberoende därför kan ifrågasättas. Det bör emellertid påpekas att överprövningen görs av överåklagare eller vice överåklagare på ett nationellt utvecklingscentrum och dessa är fristående på så vis att de inte är knutna till den enskilde åklagaren eller åklagarkammaren som fattat det beslut som är föremål för överprövning. Mot denna bakgrund och då direktivet uttryckligen anger att rätten att angripa ett beslut ska ske i enlighet med förfaranden i nationell lagstiftning, anser utredningen att nuvarande system för överprövning är tillräckligt för att uppfylla direktivets krav. Utredningens bedömning är således att beslut under en förundersökning i fråga om tolkning eller översättning i första hand ska överprövas inom ramen för det redan befintliga överprövningsinstitutet inom . Som en rättssäkerhetsventil kvarstår dessutom möjligheten för den misstänkte eller dennes försvarare att i enlighet med 23 kap. 19 § begära rättens prövning av brister i utredningen eller begära att förundersökningen ska kompletteras. Här finns således en möjlighet – och denna möjlighet används – att fästa rättens uppmärksamhet på att man inte beviljats en översättning eller att kvaliteten vid tolkningen inte hållit måttet. För beslut som fattats i utredningar som leds av polisen5 finns det inte något överprövningsförfarande inom polisen som kan tillgripas. Enligt utredningens mening bör ett beslut av en polisiär förundersökningsledare som den misstänkte anmäler sitt missnöje mot, antecknas som en erinran mot förundersökningen i samband med att denna redovisas till åklagaren. Åklagaren får då ta ställning till frågan och fatta beslut. Åklagarens beslut kan sedan överprövas i enlighet med det som anförts ovan. Utöver detta förfarande kan, som nämnts ovan, en pågående förundersökning alltid övertas av en åklagare som då beslutar om hur förundersökningen ska bedrivas fortsättningsvis. 5 Polisens möjligheter att leda förundersökningar regleras i 23 kap. 3 § och i det så kallade fördelningscirkuläret ÅFS 2005:9, föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål (konsoliderad version - senast ändrad genom ÅFS 2011:4) och i likalydande RPSFS 2005:11, FAP 403-5(ändrad genom RPSFS 2011:3). Rätt att överklaga beslut i fråga om tolkning och översättning 7.3.2Överklagande avseende tolkning och översättning vid domstol Enligt nuvarande ordning kan beslut angående tolkning eller översättning fattade av domstol överklagas, men endast i samband med domen eller det slutliga beslutet. Vid klagomål gällande tolkning eller översättning ska den högre instansen pröva om ett beslut eller förfarandet i den lägre instansen har inneburit att ett rättegångsfel har begåtts. Om så är fallet kan det bli fråga om att undanröja domen eller beslutet och återförvisa målet till underrätten för ny prövning alternativt att läka rättegångsfelet i den högre instansen. Överklaganden som har sin grund i klagomål på tolkning eller översättningar är ovanliga. I de fall klagomål till högre rätt förekommer är det utredningens bedömning att nuvarande system i huvudsak fungerar bra. Det bör i detta sammanhang framhållas att rätten till tolk och översättning inte har något självändamål utan finns för att rättegången som sådan ska vara rättvis. Ett alternativ till dagens lösning skulle kunna vara att införa en möjlighet att överklaga ett beslut i fråga om tolkning eller översättning särskilt. Fördelen med ett sådant förfarande är att den tilltalade får klagomålet prövat på en gång och dessutom undviks risken att en huvudförhandling senare måste tas om. Att mitt under en pågående handläggning låta denna typ av beslut överklagas särskilt har emellertid den nackdelen att det skulle vara svårt för den högre instansen att göra en fullgod prövning; hur skulle prövningen ske och på vilket underlag? Ett sådant system skulle också få förfarandet att avstanna under en kanske inte oansenlig tid och kunna missbrukas av någon som har ett intresse av att fördröja processen. Mot denna bakgrund anser utredningen att de fördelar som skulle kunna vinnas med ett särskilt överklagandeförfarande inte överväger de nackdelar som kan uppstå i ett sådant system. Utredningen konstaterar att det system som finns där tolkar och översättare som inte håller måttet kan bytas ut i kombination med den praxis som finns gällande rättegångsfel, är tillräckligt för att uppfylla direktivets krav. Detta ställningstagande harmonierar också med att det i direktivet anges att rätten att angripa ett beslut ska ske i enlighet med förfaranden i nationell lagstiftning. Något behov av författningsändringar finns därför inte. I detta kapitel har utredningen valt att samla vissa mindre omfattande frågor som tas upp i direktivet. Det första avsnittet behandlar frågan om kostnader för tolkning och översättning som enligt direktivet inte får åläggas den misstänkte eller tilltalade, även om han eller hon döms för brottet. I det andra avsnittet tas frågan om hur direktivets krav på anteckningar och på ett förfarande för att ta reda på tolkbehov tillgodoses. Därefter tas frågan om tillämpningen av tolk- och översättningsbestämmelserna vid förfaranden enligt en europeisk arresteringsorder upp. Slutligen behandlas frågan om tolkars och översättares tystnadsplikt och vissa sekretessfrågor. 8.1Kostnader för tolkning och översättning Utredningens bedömning: Kostnaderna för tolkning eller översättning som har skett på uppdrag av polis, åklagare eller domstol betalas enligt nuvarande reglering av staten och någon återbetalningsskyldighet åläggs inte en misstänkt eller tilltalad för dessa kostnader. Nuvarande reglering uppfyller således direktivets krav i detta hänseende. Utlägg för tolkning eller översättning som en offentlig försvarare har haft kan en tilltalad som döms för brott åläggas att ersätta enligt nuvarande reglering. Utredningen föreslår därför att 31 kap. 1 § andra stycket ändras på så sätt att det uttryckligen anges att återbetalningsskyldigheten för den dömde inte omfattar kostnader för tolkning eller översättning. I artikel 4 i direktivet föreskrivs att det är medlemsstaterna som ska stå för tolknings- och översättningskostnaderna oavsett resultatet av förfarandena. Den misstänkte eller tilltalade ska således exem- pelvis inte kunna åläggas att betala tillbaka kostnader för tolkning eller översättning, även om han eller hon senare döms för brottet. Bestämmelsen i artikel 4 överensstämmer med vad som redan gäller enligt praxis på området, se närmare om detta i avsnitt 2.3. Vid domstolsförfarandet har en tolk rätt till skälig ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget krävt. Ersättningen betalas av allmänna medel, det vill säga av staten (5 kap. 8 § ). Likaledes har den som biträtt rätten med översättning rätt till skälig ersättning, som betalas av staten (33 kap. 9 § tredje stycket ). Beträffande tolkning och översättning hos polis- och åklagarmyndigheterna finns inte motsvarande lagregler avseende rätten till ersättning för uppdraget. En tolk eller en översättare som har anlitats av polis eller åklagare har dock naturligtvis rätt till ersättning för sitt arbete. Kostnaden för detta betalas alltid av staten.1 Enligt den nuvarande ordningen behöver således en misstänkt eller tilltalad inte stå för någon kostnad för tolkning eller översättning när denna har beställts av polis- eller åklagarmyndigheterna eller av domstol. Den absoluta majoriteten av alla tolk- och översättningsuppdrag inom ramen för det straffrättsliga förfarandet sker efter myndigheternas beställning. Tolkning vid polisförhör eller under huvudförhandling belastar exempelvis aldrig en misstänkt eller tilltalad ekonomiskt. Samma sak gäller när översättning har skett av exempelvis handlingar ur förundersökningen på beställning av myndigheten. Nuvarande reglering uppfyller alltså direktivets krav i detta avseende. Något behov av författningsändringar eller andra åtgärder finns därför inte. Under ett straffrättsligt förfarande sker emellertid också en del beställningar av framför allt tolkning av den offentliga försvararen. Det kan exempelvis handla om förberedande möten med en tilltalad inför en kommande huvudförhandling eller möten efter att dom meddelats när försvararen tillsammans med den dömde behöver överväga om domen ska överklagas eller inte. I sådana situationer används tolken ofta både för kommunikationen mellan försvararen och den misstänkte eller tilltalade och för direkt muntlig översättning av kanske delar av förundersökningen eller av 1 När det gäller tolkars rätt till ersättning framgår av förordningen (1979:291) om tolktaxa att ersättningen ska betalas enligt en taxa som fastställs av . Enligt förordningen ska taxan tillämpas inte bara vid allmän domstol utan även av polismyndigheterna och . en dom beroende på när under det straffrättsliga förfarandet mötet sker. En offentlig försvarare har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget krävt (21 kap. 10 § ). Kostnader som en offentlig försvarare har haft för tolkning och översättning ersätts som ett utlägg när kostnaderna har varit nödvändiga för uppdragets fullgörande.2 Utlägg för tolkning anses i praktiken alltid som nödvändig för uppdragets fullgörande om klienten inte behärskar svenska. När det gäller översättning av handlingar som myndigheten kan översätta enligt bestämmelsen i 33 kap. 9 § ersätts en sådan översättning normalt inte som ett utlägg. Försvaren har i dessa situationer i stället att vända sig till myndigheten och begära en översättning.3 Detta gäller alltså skriftlig översättning. Har en tolk i samband med ett möte mellan försvararen och den misstänkte eller tilltalade också muntligen översatt till exempel en dom eller delar av en sådan eller delar av en förundersökning bör kostnaden för detta ersättas som ett tolkutlägg, vilket också normalt sker.4 2 Se exempelvis prop. 1973:30, s. 75. Om den tilltalade har en privat försvarare ska han eller hon själv stå för denna kostnad vid en fällande dom. Om den tilltalade frikänns i målet får rätten enligt 31 kap. 2 § besluta att den tilltalade ska få ersättning av allmänna medel för sina kostnader för försvaret, för rådgivning enligt rättshjälpslagen och för bevisning under förundersökningen eller i rättegången, om kostnaderna varit skäligen motiverade för att den tilltalade skulle kunna ta tillvara sin rätt. I kostnaden för försvaret kan utöver ersättning för arbete och tidsspillan även ligga kostnader avseende utlägg för exempelvis tolkning, som således vid en friande dom kan ersättas av allmänna medel. 3 Detta speglar gällande rätt men är också helt i linje med utredningens förslag. NJA 1992 s. 186. Frågan om skriftlig översättning är således exklusiv på det sättet att kan myndigheten översätta en handling enligt 33 kap. 9 § (enligt utredningens förslag är paragrafen också direkt tillämplig vid de myndigheter som tillämpar förundersökningsbestämmelserna i 23 kap. , dvs. främst polis och åklagare) så ska försvararen vända sig dit och begära översättning. Försvararen kan således inte i dessa fall på eget bevåg låta skriftligen översätta handlingar och sedan få ersättning för detta som ett utlägg. Den exklusiva tillämpningen gäller i fråga om handlingar som myndigheten själv har producerat eller ansvarar för samt handlingar som andra myndigheter har producerat tidigare i rättskedjan men där den ifrågavarande myndigheten har övertagit ansvaret i översättningsfrågan, se mer om detta i avsnitt 5.3.3 gällande vem som ska ansvara för översättningen. När det gäller handlingar som har producerats av någon annan än dessa myndigheter eller som myndigheten inte ansvarar för som exempelvis en försvarare vill ha skriftligt översatt till den misstänktes språk, får försvararen vända sig till den aktuella myndigheten och begära att handlingen tas in i myndighetens material (exempelvis i förundersökningsprotokollet) och att en översättning sker. 4 Kostnaden faktureras i praktiken alltid av tolken som en tolkkostnad. En uppdelning mellan kostnaden för själva tolkningen och den muntliga översättningen i situationer som den nämnda skulle vara mycket opraktiskt och innebära komplicerade och svårhanterliga bedömningar. Dessa blandade uppgifter för en tolk förekommer ju för övrigt inte sällan i samband med ett förhör vid en huvudförhandling där tolken ombeds översätta till exempel vad en tilltalad har uppgett under ett polisförhör. Någon särredovisning av kostnaden för en sådan översättning i förhållande till själva tolkningen sker inte i samband med huvud- Enligt 31 kap. 1 § ska en tilltalad som döms för brottet i ett mål där åklagaren för talan ersätta staten för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Vissa begränsningar och undantag för återbetalningsskyldigheten stadgas i bestämmelsen. Något uttryckligt undantag från återbetalningsskyldigheten görs dock inte avseende kostnader för tolkning eller översättning. Detta innebär att även utlägg för tolkning eller undantagsvis översättning kan komma att inkluderas i återbetalningsskyldigheten. En sådan ersättningsskyldighet strider mot direktivets bestämmelser. Utredningen föreslår därför att det i bestämmelsen om undantagen för den dömdes ersättningsskyldighet i 31 kap. 1 § andra stycket uttryckligen anges att återbetalningsskyldigheten för den dömde inte omfattar kostnader för tolkning eller översättning. Förslaget innebär att domstolen vid beräkning av en återbetalningsskyldighet måste utesluta sådana poster i kostnadsräkningen som avser tolkning eller översättning. För att kunna göra detta är det viktigt att försvararens kostnadsräkning är utformad på så sätt att det går att se vilka poster som avser just utlägg för tolkning eller översättning. När det gäller en offentlig försvarares begäran om ersättning för kommande utlägg för exempelvis tolkning efter att en dom meddelats, i syfte att gå igenom domen och överlägga i frågan om ett eventuellt överklagande, bör även detta anges uttryckligen i kostnadsräkningen och inte endast som en klumpsumma för vad som brukar benämnas som avslutande Så bör heller inte fallet vara när den muntliga översättningen görs på ett advokatkontor i samband med ett möte mellan försvararen och klienten. Denna nu angivna situation ska inte förväxlas med den där till exempel en försvarare hos myndigheten har begärt att få en handling skriftligt översatt och myndigheten i stället bestämmer att översättningen ska ske muntligt. Det är då myndigheten som ska ombesörja att en muntlig översättning sker och också betala för denna. Försvararen behöver således i det fallet inte göra några utlägg. 8.2Förfaranden för att ta reda på tolkbehov och krav på anteckningar Utredningens bedömning: Nuvarande rutiner för att upptäcka om en misstänkt eller tilltalad har behov av tolk är tillräckliga för att uppfylla direktivets krav. De bestämmelser som finns i och förundersökningskungörelsen när det gäller krav på anteckningar om tolkbehov eller andra omständigheter samt bestämmelser om protokollföring av beslut täcker direktivets krav i detta avseende. Något behov av författningsändringar eller andra åtgärder finns därför inte. 8.2.1Förfaranden för att ta reda på tolkbehov Enligt artikel 2.4 i direktivet ska medlemsstaterna se till att det finns ett förfarande eller en mekanism för att kontrollera huruvida misstänkta eller tilltalade talar och förstår förfarandespråket och om de behöver tolk. Detta innebär att den behöriga myndigheten på lämpligt sätt, till exempel genom att tillfråga de misstänkta eller tilltalade, ska klargöra om de talar och förstår förfarandespråket och om tolk behövs (punkten 21 i ingressen till direktivet). När det gäller förfarandet för att ta reda på huruvida misstänkta eller tilltalade har behov av tolk finns det inte några uttryckliga bestämmelser, men väl inarbetade rutiner för hur ett tolkbehov ska upptäckas och hanteras inom rättsväsendet. Den första kontakten vid ett straffrättsligt förfarande sker oftast med polisen. Poliser möter personer som inte behärskar svenska och har generellt sett stor vana av att tillfråga den enskilde om tolkbehov eller själva avgöra om en person har behov av tolk eller inte. I praktiken visar det sig ofta mycket snabbt om det finns ett behov av tolk genom den kommunikation – eller försök till kommunikation – som sker med den enskilde. Ofta blir ett tolkbehov klarlagt genom att den enskilde självmant direkt säger att han eller hon inte talar svenska eller att det överhuvudtaget inte går att kommunicera på svenska med personen. I andra fall – exempelvis när personen talar och förstår svenska lite grand – kan ett tolkbehov visa sig på så sätt att det inte fullt ut går att förstå vad personen säger eller att frågor får märkliga eller När det visar sig att den enskilde inte behärskar svenska i tillräcklig utsträckning för en fungerande kommunikation är det myndighetens ansvar att försöka ta reda på vilket språk som personen talar och anlita tolk i det språket. För att kunna handlägga eller utreda ett ärende har myndigheten också ett eget intresse av att kommunikationen med den berörda personen fungerar tillfredsställande. Om polisen har hållit ett förhör med hjälp av tolk antecknas detta i dokumentationen av förhöret. Uppgiften om tolkbehov följer med när förundersökningen redovisas till åklagare. Om åklagaren sedan ska väcka åtal anges det i stämningsansökan om det finns ett tolkbehov, vilket gör att domstolen redan när målet kommer in får veta om den tilltalade behöver tolk och på vilket språk.5 Inom ramen för det så kallade (Rättsväsendets informationsförsörjning) införs ett nytt system för elektronisk informationsöverföring inom rättsväsendet.