sou · GZB38 · 2012-01-01 00:00:00 — Men det har ju inget med att göra att jag försöker göra den billig utan det är så att jag inte får mer resurser och då hittar jag på alla möjliga sätt att samverka för att hitta möjligheter för eleverna att få upplevelser ändå (Skolledare 2) Även om resurserna överlag, framför allt gällande personaltäthet, anses vara goda finns det en viktig resursaspekt som är mindre väl tillgodosedd för några av gymnasiesärskolorna: Jag tycker att vi har bra resurser men inte speciellt bra lokaler. Dom är för små och är ofta inte anpassade och ändamålsenliga (Skolledare 1) Lokalfrågan återkommer i flera intervjuer, framför allt som ett hin- der för sociala relationer och socialt samspel med andra elever1. I två kommuner har man en samlad särskoleorganisation för obligatoriska särskolan och gymnasiesärskolan vilket man ser som en fördel eftersom det innebär en ökad flexibilitet när det gäller att fördela resurserna mellan verksamhetens olika delar. Jag tycker att vi har bra förutsättningar. Vi har liksom en stor flexibilitet. Eftersom vi är en egen organisation, en egen avdelning, så för vi resurser mellan de olika, dit dom behövs mest (Skolledare 3) I en kommun har man ett gymnasieförbund där även gymnasie- särskolan ingår. Där, liksom i övriga kommuner, finns ett gemen- samt budgetansvar och en gemensam organisation för all gymnasie- särskoleverksamhet även om verksamheten i en del fall är förlagd på olika skolor och med ledningsansvaret fördelat mellan olika skolledare. Alltså vi har en enda penningpåse i kommunen för hela gymnasie- särskolan. Förut fördelades pengarna till respektive skola och då behölls ju dom där. Och det var inte lätt att flytta någon resurs mellan skolorna. Det var ju väldigt märkligt därför det kan ju hända saker , att elever flyttar mellan och så. Så nu är det mycket mera flexibelt. Det är ju samma pengar. Vi är väldigt fria i det och perso- nalen far ju runt också och det är jättebra.Det är ett erfaren- hetsutbyte och lärande som är fantastiskt (Skolledare 4) En resursfråga som inte kommenteras under intervjuerna handlar om resurstilldelningen mellan gymnasieskolan och gymnasiesärskolan. Däremot finns synpunkter på en annan ekonomisk fråga, den som rör fördelningen av resurser inom gymnasiesärskolan. Här reflekterar några skolledare om fördelningen mellan det individuella och de nationella programmen och dess elever. Det vi har på de individuella programmen och det vi inte har på de nationella programmen, det är ju ett större antal assistenter. Och det har vi med automatik eftersom vi har mycket större problem. 1 Se vidare under Socialt samspel är det väl så att utav kuratorsresursen, skolsköterskeresursen och studie- och yrkesvägledarresursen så ligger det mer på det nationella naturligtvis. (Skolledare 1) Jag tänker på hur fördelningen av resurser ser ut (mellan nationella och individuella programmet). För mig är det så självklart som skolledare att den här eleven (individuella programmet) behöver det här alltså, dom behöver alla de här stöden för att kunna klara sig i vardagen. Men den här eleven (nationella programmet) som ska ut då tillsammans med en stor del av eleverna (i gymnasie- skolan) behöver stora resurser för att få ett skyddsnät för att själv kunna göra de rätta valen och så vidare (Skolledare 5) En konkurrens uppstår mellan olika gruppers behov. Dels de behov som uppstår i relation till den aktuella skolsituationen, dels de behov av resurser som avser att förebygga problem längre fram. Citaten ovan visar på att resursfördelningen i första hand tar sikte på att fördela resurserna efter de aktuella behoven, där individuella programmets elever på grund av svårare funktionsnedsättningar får större tilldelning. Detta innebär dock att elever med lindrigare funktionsnedsättningar får mindre resurser även om de bedöms behöva mycket stöd för att klara av att hävda sig i ett, enligt skolledarna, mer konkurrensutsatt vuxenliv. Även resursfördelningen inom det individuella programmet dis- kuteras i intervjuerna. Resurserna går enligt skolledarna i första hand till dem som bedöms ha störst behov vilket ses som logiskt och riktigt som det innebär att de som har något mindre svårigheter inte alltid får tillräckligt stöd för att lyfta sin kompetens ytterligare. Vi skulle kunna ge mera individuell hjälp när det gäller något speciellt behov. Vi tillgodoser deras behov till en viss nivåOm det är någon som är väldigt bra på något, så är vi inte lika snabba på att sätta in resurser och hjälpa till att lyfta just den kompetensen (Skolledare 4) De flesta skolledare uppger att så gott som alla elever som kommer till gymnasiesärskolans individuella program har gått i träningsskola tidigare, men det finns också exempel på elever som har sin bakgrund i grundsärskolan. I en av kommunerna ger skolledaren uttryck för att det inte är någon självklarhet längre att eleverna tidigare gått i träningsskolan. Skolledaren ser också att det finns problem bland de elever som kunskapsmässigt hör hemma på individuella pro- grammet men där de själva alternativt deras föräldrar inte vill att de ska ingå i den gruppen. Enligt skolledaren beror detta på en identifikationsproblematik, som för en del elever blir besvärlig. De identifierar sig inte med de elever som har mer omfattande eller grava, och inte minst synliga, funktionsnedsättningar. När den typen av situationer uppstår försöker man hitta andra individuella lösningar för eleverna. Ytterligare en kommun, där skolledaren uppger erfarenheter av liknande identitetsproblematik, är den kommun som enbart har två elever inom gymnasiesärskolans individuella program. Det låga elevantalet beror enligt skolledaren framför allt på att den verksamheten som bedrivs, avseende gymnasiesärskolans individuella program, är helt segregerad och inte ingår i något annat skolsammanhang, varför man haft stora svårigheter att motivera och rekrytera elever dit. Många föräldrar har istället valt att placera sina ungdomar i någon av grannkommunerna. Det är också anledningen till att det inte finns någon regelrätt yrkesträningsverksamhet utan enbart verksamhetsträning. De fyra elever, som enligt gymnasiesärskolepersonalen borde ha gått inom yrkesträningen, som går specialutformat program läser emellertid enligt både nationella programmets och yrkesträningens kursmål. kommer emellertid fler elever att börja inom gymnasiesärskolans individuella program, men då på den enheten där övriga gymnasie- skolan är lokaliserad, inklusive gymnasiesärskolans specialut- formade program. Det bedöms kunna få positiva effekter för sam- verkan med gymnasieskolan men också ställa till lokalmässiga problem med många omflyttningar. Det finns också en oro för att det kan bli problematiskt för elever med grava funktionsnedsättningar: De med stora bekymmer med sitt sociala samspel behöver kanske fortfarande vara med i sammanhanget självklart, men kanske kräver de en möjlighet att kunna stänga dörren och inte ha en genomströmning av en massa elever. (Skolledare 6) På frågan om hur man i respektive kommun avgör vilket program och vilken inriktning eleverna ska tillhöra/gå visar svaren att det finns elever som befinner sig i gränslandet mellan till exempel nationella och individuella programmet eller mellan verksamhets- träning och yrkesträning. Gränsen mellan de olika programmen och mellan de olika inriktningarna är enligt skolledarna svår att dra och det finns alltid elever som i bedömningen passar i flera av inriktningarna eller hamnar mittemellan, vilket skolledarna bland annat uttrycker så här: Den (gränsen) är flytande för oss (Skolledare 1) Det är inte enkelt. Man får titta på den totala bilden och det vi anser (Skolledare 6) Det är ett bekymmer. Men de gör prao hos oss, det kan vara eller två, och då försöker personalen avgöra var eleven skulle ha störst utbyte att vara (Skolledare 4) Beslutet om programtillhörighet ligger på skolledaren men skolledaren är beroende av andra personalgruppers bedömningar, vilket bland annat framgår i nedanstående citat: Det har ju varit väldigt mycket att studie- och yrkesvägledaren på har varit starka och sagt att du ska på det nationella programmet Vi låter alltid eleven få en praktik på det andra programmet. Och sen får man prata, var passar du bäst, var tycker du att du känner dig mest hemma? Jag tycker inte om att skolledaren går in och säger hur det ska vara (Skolledare 2) Då det av skolledarna, avseende en del elever, upplevs som ett svårt beslut att fatta kan det innebära att eleverna börjar inom en inriktning men senare byter om det visar sig att det blev fel. En skolledare uttrycker att det är mycket tveksamt om det är skolledare som ska ta det beslutet som ett myndighetsbeslut, som enligt skollagen kan gå emot vårdnadshavarnas önskemål. Denna skolledare uppger att hon aldrig skulle ta och aldrig har tagit ett beslut mot vårdnadshavares och elevers vilja. Enligt intervjuerna förefaller underlaget för placeringsbeslut i hög grad bygga på per- sonalens bedömningar, det vill säga både överlämnande och mot- tagande personal efter att eleverna gjort praktik i verksamheten. Sammantaget ger intervjuerna flera olika aspekter på svårigheter att bedöma vilket program och vilken inriktning elever ska gå. En handlar om svårigheterna att göra en fullständig helhetsbedömning av elevers färdigheter, en om svårigheter att följa elevers (och föräldrars) önskemål och en om otydlighet vad gäller de olika inriktningarnas innehåll. Att särskolan är en egen skolform medför bland annat att det krävs särskilda utredningar och beslut angående mottagande i särskolan. Detta får också pedagogiska implikationer som vilka pedagogiska arbetssätt som gagnar elever med olika förutsättningar för lärande och hur skolan kan hantera frågan om särskoletillhörighet. En av skolledarna pekar på det i sitt svar på frågan om den pedagogiska kvaliteten i det individuella programmet: Jag vill att eleverna ska få lov att ha sina behov. Vi ska göra tydliga utredningar, det är inte fråga om att vi ska låtsas att de är bättre än de är men vi ska försöka undvika ordet särskola eller gymnasiesärskola. Alla föräldrar som skriver in sina elever i särskolan ska veta vad det handlar om, dom ska göra ett val utifrån en ordentlig information. Men sen tycker jag att precis som med min höftoperation, inte springer jag och talar om för alla att jag är höftopererad, utan jag försöker dölja det så mycket jag kan. Jag tränar på att gå ordentligt och så. Och det måste ju vara likadant för alla människor, att inte springer man och talar om det och måste skylta med det överallt. Det är därför vi har valt att kalla det för 4-åriga (nationella och individuella) programmet för det är mycket lättare för ungdomarna att säga, det stämplar dom inte på samma sätt. Sen kan man säga, men det kommer också att bli ett fult ord och det kommer det att bli för sådana är vi människor men då får vi väl hitta på något nytt. Vi lever ju i en föränderlig värld (Skolledare 2) I tre av de sex kommunerna undviker man medvetet att använda särskolebeteckningen utan kallar istället programmen 4-åriga indi- viduella eller nationella programmen. Motiven för detta är framför allt att eleverna uttryckligen vill slippa den stämpling som de upplever att särskoletillhörigheten medför. Trots att flertalet av eleverna som får sin utbildning inom gymnasiesärskolans individuella program tidigare gått i träningsskola finns det inte någon tydlig och självklar koppling mellan tränings- skolan och yrkesträningen. En av skolledarna lyfter just den proble- matiken att man i träningsskolan läser ämnesområden, indelade på samma sätt som inom verksamhetsträningen, medan man läser kurser (ämnen) såsom exempelvis svenska inom grundsärskola och yrkesträning vilket innebär helt nya förutsättningar för en del elever när de kommer till gymnasiesärskolan alternativt byter från verk- samhetsträning till yrkesträning eller vice versa. Angående ämnesområdena inom verksamhetsträningen är skol- ledarna överlag positivt inställda och en del menar att de skulle fun- gera utmärkt som utgångspunkt även för eleverna inom yrkes- träningen, vilket de ju också gör på en del håll då eleverna läser enligt båda inriktningarna även om de formellt sett tillhör den ena eller andra. Det är bra beskrivet, och när vi satt och tittade, en av programledarna på yrkesträningen och jag så sa vi; det är så himla bra beskrivet det här egentligen för man skulle kunna ta stora bitar av det och föra över till yrkesträningen för det är precis det här som våra elever på yrkes- träningen också behöver (Skolledare 1) Kursmålens koppling till den faktiska verksamheten är dock inte alltid så tydlig vilket delvis beror på att de formuleringar som görs skapar ett utrymme som gör att man, som en skolledare utrycker det, kan komma undan med nästan vad som helst. Alltså kopplingen till kunskapsmålen är låga tror jag generellt. Men om man tittar på syftet med programmet då tycker jag att man är rätt på det. Jag känner mig trygg med att man arbetar med de rätta syftena Min egen uppfattning är att kopplingen till styrdokumenten när det gäller ämnena är låg. (Skolledare 5) En annan skolledare menar emellertid att just öppenheten i kurs- målsbeskrivningarna är bra eftersom det skapar ett utrymme för pedagogerna att anpassa undervisningen för varje enskild elev. Nedanstående citat speglar ytterligare synpunkter gällande ämnes- områdena inom verksamhetsträningen. Jag tycker att det är väldigt bra, är en väldigt bra beskrivning och ger en öppenhet för den som är pedagogiskt ansvarig att välja rätt för varje elev. Jag tycker att den är perfekt (Skolledare 3) En skolledare som också menar att ämnesområdena i sig är bra är emellertid av uppfattningen att det behövs tydligare koppling till skolämnen för att veta vilken kompetens och utbildning som ska krävas vid anställande av pedagoger som ska undervisa inom de olika ämnesområdena. Vidare menar samma skolledare att det skulle behövas tydligare gränser mellan några av ämnesområdena. Det får bli tydligare på framför allt mellan vardagsaktiviteter och verklighetsuppfattning (Skolledare 5) Elevernas individuella utvecklingsplan (IUP) lyfts upp som ett viktigt dokument, bland samtliga skolledare. Dokumentet styr i hög grad innehållet i elevernas utbildning tillsammans med indi- viduella studieplaner, vilket till exempel innebär att kurser från olika inriktningar kan bli aktuella för enskilda elever. Det säger emellertid inget om i vilken utsträckning de praktiska, konkreta uppgifterna faktiskt har en tydlig koppling till kursmålen. Flera skolledare uppger att det är något man behöver arbeta med kon- tinuerligt. En av skolledarna menar att personalen tidigare mest gjorde sådant som de hade lust med för dagen. Sen hon kom dit som skolledare har hon dock gett dem ett tydligt uppdrag att arbeta utifrån kursplanerna. I intervjuerna pratar skolledarna om individualisering som den yttersta vägen till framgång, det räcker inte med att individualisera lite och/eller . Det jag är extra nöjd med är vår vilja att individualisera, att försöka se varje individs förutsättning och utifrån det jobba för att den ska få ett jobb. Du får inte klumpa ihop individerna i stort, och sedan individualisera lite grann. Utan det ska vara för den här individen så långt det någonsin är möjligt. (Skolledare 1) Överlag tror inte skolledarna att individualisering har några nega- tiva effekter. En skolledare menar att han inte kan se att en utbredd individualisering sker på bekostnad av annat, åtminstone inte så länge man utgår från de, som han menar, grundläggande princi- perna om trivsel och trygghet som man ingår i ett socialt sammanhang med kontakter åt alla håll och kanter. En annan av skolledarna menar dock att det kan finnas en risk att personalens bedömning bygger på att de inte tror att eleven klarar olika uppgifter och därmed planerar man för något enklare vilket i en del fall också underlättar personalens egen situation. Kopplat till risken att personalen underskattar elevernas förmågor lyfter en av skolledarna, som också betonar vikten av individualisering, även förväntningarnas betydelse för att personer utvecklas. Ja alltså, det är den största framgångsfaktorn, alltså förväntansperspektivet på uppnådda resultat (Skolledare 5) Flera skolledare återkommer till problematiken gällande indelning i olika grupper (program och inriktningar) vilket riskerar att bestämma förväntningarna på de elever som ingår i en viss grupp. En sådan uppdelning, som exempelvis verksamhets- och yrkesträning inne- bär, är enligt några skolledare problematisk: Överhuvudtaget att dela in i fack, nånstans måste man ju göra det, då måste man ju leva upp till det. Det är ju inte så klockrent att man är sån det blir svårt att göra indelningen, vem ska vara var? (Skolledare 6) Skolledaren ovan jämför med gymnasieskolan där man, för en del elever utifrån ett åtgärdsprogram, gör undantag från vissa ämnen utan att det för övrigt behöver bli så stor sak av det medan det i gymnasiesärskolan blir mer drastiskt eftersom man plötsligt ska läsa enligt olika kursplaner, ha olika betygssystem etc. Här saknas den flexibilitet som finns inom gymnasieskolan. Den allmänna diskussionen om betyg i skolan finns även inom särskolan. Skolledarna är överlag kritiska till betyg inom yrkes- träningen och en del är kritiska till betyg inom särskolan överhu- vudtaget. En skolledare menar att även om personalen genom strä- vansmålen skapar tydliga uppnåendemål för varje enskild elev så upplevs inte de generella betygskriterierna för yrkesträningen som relevanta, vilket är en uppfattning hon delar med många andra. Det (betyg) tycker jag är trams. Om man ska bedöma en människa så ska det ha något syfte med det, det ska leda någon vart (Skolledare 3) Det är inte lätt. Det är jättesvårt Det vi kan göra är att diskutera väldigt mycket personalen emellan, så man har så långt som möjligt samma bedömningsgrunder när man sätter betyget (Skolledare 1) Det skolledarna ger uttryck för är att de framför allt är kritiska mot de regelrätta betygen, i fråga om G eller VG, som inte säger något om elevens egentliga förmågor. Jag kan tänka de här betygen de får alltså G eller VG på yrkesträningen dom säger egentligen ingenting. Intygen på verksamhetsträningen säger egentligen ingenting heller. Det är ju bara ett intyg att du har gått dom här timmarna. Det skulle vara skriftliga omdömen istället, i båda (Skolledare 4) Det är enbart en skolledare som är av annan åsikt eftersom hon menar att personalen har svårt för att skriva bra omdömen och därför är det mer rättvist med betyg, även om betyg aldrig kan bli helt likvärdiga. Jag tycker att det ska vara (betyg) för man har ju inte betyg för att sänka någon, då har man ju fel värdegrund, utan det är ju också ett sätt att kunna visa att du har blivit bättre Alltså lärarpersonalen har jättesvårt att skriva omdömen och då tycker jag att det är bättre med betyg för då är det likvärdigt över hela . Sedan är det klart att om du tar en elev som har gått här hos mig eller en som har gått någon annanstans i så blir det ändå inte likvärdigt för betyg är inte likvärdiga (Skolledare 2). Med tanke på hur betygskriterierna är utformade är inte mål- uppfyllelse i form av andelen elever med G att betrakta som ett mått på den pedagogiska kvaliteten. Skolledarna ger istället exem- pel på enkäter som elever och föräldrar får besvara men också på de interna uppföljningarna. I en av kommunerna är, förutom eleverna, assistenterna med och tycker till i de kursutvärderingar som görs vilket, enligt skolledaren, fungerar som ett viktigt underlag för pedagogerna att arbeta vidare med för att utveckla verksamheten. Skolledarna är överlag väldigt nöjda med den personal de har och menar att de besitter en hög kompetens vilket också avspeglar sig i verksamheten. Därmed, enligt skolledarna, inte sagt att det inte är viktigt med ständig kompetensutveckling. I en av kom- munerna, där man har en samlad särskoleorganisation, erbjuds en internutbildning, vilken i första hand riktats till assistenterna. Vi har en internutbildning som vi kallar för spetsutbildning. Där har vi utbildat först 20 och 20 blir klara till jul. Sedan ska vi köra i gång en 20 grupp till, då ska vi rikta oss till specialpedagogerna för de har i vissa avseenden kommit i bakvattnet . Det är många assistenter som är kunnigare än specialpedagogerna kring begreppet utvecklingsstörning (Skolledare 3) Eleverna inom gymnasiesärskolans individuella program förefaller inte vara på praktik i någon större utsträckning, framför allt inte elever inom verksamhetsträningen. Det beror enligt de intervjuade dels på elevernas förutsättningar men också på att daglig verk- samhet, som är den sysselsättning som är aktuell efter avslutad skolgång, inte har möjlighet att ta emot eleverna på praktik i någon större utsträckning. För elever inom yrkesträningen är praktiken något mer utbredd men det råder stor variation sett i ett kommun- jämförande perspektiv. Några av skolledarna menar att det kan bli aktuellt med mer praktik om man ser att en elev har möjligheter att få sysselsättning i någon specifik verksamhet efter skolans slut. En annan skolledare menar att det är så pass svårt att få tag på bra praktikplatser att de måste göra vissa prioriteringar. Det är någon i slutklämmen som är det (på praktik) Men vi har gjort den bedömningen , arbetslivet kommer inte att vara aktuellt för dem och särskilt som vi har svårt med praktikplatser så måste vi prioritera de andra på nationella (Skolledare 2) En skolledare menar dock att det är alltför många av eleverna från yrkesträningen som hamnar inom daglig verksamhet, elever som egentligen har förmågor som gör att de kan klara av andra typer av mer vanliga arbeten. en för stor del (på daglig verksamhet) och det har jag problem meddet är studie- och yrkesvägledarna som har en väldigt stor roll (Skolledare 5) För den absoluta majoriteten av eleverna som gått på individuella programmet är det daglig verksamhet som blir aktuell efter avslutad skolgång. Flera av skolledarna menar att det finns ett behov av ett ökat samarbete med andra aktörer för att öka anställningsbarheten och möjligheterna för lönearbete. På en del håll finns redan, till viss del, fungerande nätverk mellan olika aktörer med gymnasiesär- skolan som den drivande parten. Vi har ett nätverk som består av arbetsförmedlingen, , arbetsmarknadsenheten, socialförvaltningen, omvårdnadsförvaltningen med LSS och daglig verksamhet, skolan och vuxenhabiliteringen. Sedan försöker vi lotsa ut dem på ett sådant sätt att när dom går här så ser vi att kanske och skolan som får fortsätta jobba med den här, så att dom inte hamnar mellan stolarnaDet var vi på skolan som startade dettaIbland känns det som att det bara är skolan som slåss för dem på något sätt. Vi måste få med alla andra (Skolledare 1) Skolledaren ovan menar vidare att en arbetscoach skulle kunna fungera som överbryggande funktion mellan gymnasiesärskola och arbetsliv. Det är något som i stor utsträckning saknas för denna grupp. Samverkan mellan och inom skolformerna Det samarbete som finns mellan gymnasieskolan och gymnasiesär- skolan sker, enligt flera av skolledarna, i alltför hög grad utifrån gymnasiesärskolans initiativ. Samverkan ses av gymnasieskolan som något som ligger i gymnasiesärskolans intresse och därför är det också gymnasiesärskolan som får driva den typen av frågor. En av skolledarna menar att det händer att de efterfrågas i vissa sam- manhang men hon menar att det är viktigt att då markera att de inte är intresserade av att göra uppgifter som ingen annan vill ha och som blir över utan det ska vara sådant som de kan göra tillsammans med eleverna på gymnasieskolan. Även om hon menar att det går framåt går det alltför långsamt. börjar vi vara lite otåliga därför att vi tycker att intresset från gymnasiet sida är för lågt. Vi menar att vi ju alla har ett gemensamt ansvar för våra ungdomar och i synnerhet för ungdomar i behov av Jag saknar ett engagemang .