sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Ränteberäkningen ska ske enligt 4 § räntelagen, dvs. från avsändandet av betalningskravet avseende förseningsersättningen. Förfallodagen för förseningsersättningen kan nämligen inte anses bestämd i förväg (jfr 3 § räntelagen). Eftersom förseningsersättningen utgår automatiskt förutsatt att vissa villkor är uppfyllda, ska rätten till ersättningen inte prövas mot skälighetskravet i 4 §. Storleken på förseningsersättningen framgår av 4 b §. Borgenärens rätt till förseningsersättning får som huvudregel inte avtalas bort. Detta framgår av 6 § andra stycket. Enligt andra meningen utsträcks tillämpningsområdet för förseningsersättningen till att även omfatta handelstransaktioner mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, förutsatt att näringsidkaren befinner sig i borgenärsrollen. Beträffande uttrycket en myndighet eller ett annat offentligt organ hänvisas till kommentaren till 2 a § andra stycket räntelagen. Myndigheter och offentliga organ i borgenärsrollen omfattas alltså endast om de i transaktionen är att betrakta som näringsidkare (dvs. om myndigheten omfattas av första meningen). I övrigt gäller att det ska vara fråga om ett sådant fordringsförhållande som avses i första meningen, dvs. en fordran på betalning för varor eller tjänster. 4 b § Ersättning enligt denna lag utgår, om det inte finns särskilda skäl för ett högre belopp, med för skriftlig betalningspåminnelse som avses i 2 §, för krav som avses i 3 § 1, för upprättande av amorteringsplan som avses i 3 § 2, 4. vid betalningsförsening i fall som avses i 4 a §. Paragrafen är ny och anger storleken på de olika typer av ersättning som en gäldenär enligt lagen kan bli skyldig att betala. Övervägandena finns i avsnitt 9.2, 9.4 och 9.5. I paragrafen genomförs delvis artikel 6.1 och 6.3 direktiv. Ersättningsbeloppen för åtgärder som en borgenär vidtar enligt lagen fanns tidigare i förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. (inkassokostnadsförordningen). Som framgår av övervägandena i avsnitt 9.4 ska ersättningsnivåerna fortsättningsvis inte regleras i en förordning utan i lag. Den tidigare förordningsregleringen har därför överförts till denna paragraf. Ersättningsbeloppen för de ersättningsgilla åtgärderna enligt lagen, dvs. betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan, regleras i punkterna 1, 2 och 3. Den enda förändringen i förhållande till förordningsbestämmelserna är i dessa delar att beloppen har höjts för att kompensera för den försämring av penningvärdet som skett sedan ersättningsnivåerna senast ändrades . De förändrade ersättningsnivåerna i punkterna 1–3 får ett generellt genomslag vid samtliga fordringsförhållanden, dvs. även beträffande konsumentfordringar och fordringar mellan enskilda. I punkten 4 anges storleken på förseningsersättningen enligt 4 a §. Av 6 § andra stycket följer att storleken på förseningsersättningen normalt är tvingande till borgenärens förmån. Som framgår av lagtexten bör de angivna beloppen kunna överskridas om det finns särskilda skäl (jfr direktivkravet i artikel 6.3 att borgenären har rätt till ersättning för alla skäliga kostnader som överstiger det fasta beloppet). Detta motsvarar i stort sett den ordning som gällt tidigare. En förändring är att det nu uttryckligen framgår att det endast är möjligt att avvika från beloppen i för borgenären höjande riktning (enligt den tidigare förordningsbestämmelsen skulle ersättning utgå med högst de angivna ersättningsbeloppen, om det inte finns särskilda skäl för annat). Detta förtydligande torde dock inte innebära någon förändring i praktiken. Det står naturligtvis även fortsättningsvis borgenären fritt att kräva ersättning med ett lägre belopp än vad som följer av paragrafen. Som exempel på omständigheter som kan medföra att borgenären bör ha rätt till ersättning med ett högre belopp än normalt för en viss åtgärd, kan nämnas att kravförfarandet har krävt översättningsarbete eller en onormalt stor arbetsinsats för att identifiera gäldenären (se prop. 1980/81:10 s. 161 f.). 5 § Om borgenären har vidtagit någon annan åtgärd än som avses i 2 och 3 §§ i syfte att få gäldenären att betala en förfallen skuld, är gäldenären inte skyldig att ersätta kostnaderna för åtgärden. Om borgenären har rätt till förseningsersättning enligt 4 a §, är gäldenären skyldig att betala ersättning för sådana åtgärder som avses i 2 och 3 §§ endast till den del den sammanlagda ersättningen för åtgärderna överstiger förseningsersättningen. Det som anges i första och andra styckena hindrar inte att gäldenären kan vara skyldig att på annan grund än denna lag ersätta kostnader för mer omfattande förhandlingar för att lösa en tvist om en fordran. Paragrafen reglerar förhållandet mellan å ena sidan åtgärder och ersättning enligt denna lag och å andra sidan andra typer av åtgärder som borgenären kan ha vidtagit. I första stycket, som ändras endast redaktionellt, klargörs att lagen, inom sitt tillämpningsområde, innefattar en uttömmande reglering av gäldenärens skyldighet att ersätta kostnader för olika åtgärder. Att borgenären kan ha rätt till ersättning utan att en åtgärd har vidtagits framgår av 4 a §. Andra stycket är nytt och anger förseningsersättningens förhållande till annan ersättning enligt lagen. Övervägandena finns i avsnitt 9.2.2. I bestämmelsen genomförs delvis artikel 6.3 direktiv. Förseningsersättningen utgår automatiskt, givet att vissa villkor är uppfyllda, och förutsätter alltså inte att borgenären visar att några kostnader har uppkommit. Syftet med förseningsersättningen är emellertid att borgenären ska få ersättning för sina kostnader till följd av betalningsdröjsmålet, om än kostnaderna ersätts enligt schablon. Borgenären ska alltså inte ersättas två gånger för samma kostnad. I lagen anges därför att ersättning för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan utgår endast till den del den sammanlagda ersättningen för vidtagna åtgärder överstiger förseningsersättningen. Om en borgenär med stöd av denna bestämmelse gör gällande rätt till högre ersättning än förseningsersättningen, ska rätten till ersättning för de vidtagna åtgärderna prövas enligt lagens övriga regler. En betalningspåminnelse som utgår utan stöd i parternas avtal (2 §) eller ett inkassokrav (3 § 1) som inte är skäligen påkallat för att tillvarata borgenärens rätt (4 §), kan alltså inte ingå i underlaget för avräkning enligt bestämmelsen. Vid bedömningen ska ersättningsbeloppens storlek beräknas enligt 4 b §. I de flesta fordringsförhållanden som omfattas av reglerna om förseningsersättning, kommer borgenären att kompenseras endast genom det fasta beloppet. Det anses normalt inte skäligen påkallat med fler än en betalningspåminnelse och ett inkassokrav per fordran. Endast i undantagsfall utgår ersättning för fler än en amorteringsplan (se vidare prop. 1980/81:10 s. 160 f.). De sammanlagda kostnaderna för dessa åtgärder understiger storleken på förseningsersättningen och någon avräkning enligt förevarande paragraf blir därför sällan aktuell. Det kan dock finnas fall där en tillämpning av bestämmelsen ändå aktualiseras, t.ex. om det enligt 4 b § finns särskilda skäl för ett högre belopp än normalt för en viss åtgärd. Sammanfattningsvis kan konstateras att om en borgenär med tillämpning av övriga bestämmelser i lagen har rätt till ersättning för vidtagna åtgärder med ett belopp som överstiger förseningsersättningen, har borgenären rätt till ersättning med både förseningsersättning och det överskjutande beloppet. Av 6 § andra stycket följer att borgenärens rätt till det överskjutande beloppet normalt inte kan avtalas bort. Tredje stycket är nytt och motsvarar tidigare första styckets andra mening. Bestämmelsen klargör att gäldenären kan vara skyldig att ersätta utomrättsliga kostnader även på annan grund än denna lag. Hänvisningen till andra stycket innebär att inte heller ersättning enligt 4 a § inskränker den skyldighet som gäldenären kan ha att ersätta kostnader för utomrättsliga förliknings- förhandlingar och dylikt (jfr 18 kap. 8 § ). Bestämmelsen har ändrats språkligt, men ingen saklig skillnad är avsedd. 6 § Ett avtalsvillkor, som innebär att gäldenärens skyldighet att ersätta kostnader som avses i 1 § första stycket utvidgas utöver vad som följer av denna lag, är ogiltigt. Ett avtalsvillkor, som innebär att borgenären inte har rätt till ersättning som avses i 4 a § eller 5 § andra stycket, är ogiltigt, om det inte finns särskilda skäl. Detsamma gäller ett avtalsvillkor som innebär att förseningsersättning ska utgå med ett lägre belopp än vad som följer av 4 b §. Paragrafen anger i vilken utsträckning lagen är tvingande. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. I paragrafen genomförs artikel 7.1 (delvis) och 7.3 direktiv. Enligt första stycket är lagens bestämmelser om ersättning för betalningspåminnelse och inkassokostnader tvingande till gäldenärens förmån. De nya bestämmelserna om förseningsersättning är däremot inte tvingande på motsvarande sätt. Detta framgår av att det i stycket hänvisas endast till 1 § första stycket. Det står därför även fortsättningsvis parterna fritt att avtala om högre förseningsersättning eller andra motsvarande ekonomiska sanktioner vid betalningsförseningar, t.ex. en vitesklausul, som är mer ingripande än förseningsersättningen. Det andra stycket är nytt och innehåller en avtalsrättslig bestämmelse till skydd för borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader. Enligt första meningen är ett villkor som innebär att borgenären inte har rätt till förseningsersättning eller till eventuellt överskjutande ersättningsbelopp enligt 5 § andra stycket, som huvudregel ogiltigt. Ett avtalsvillkor som innebär att förseningsersättningens storlek ska vara lägre än vad som följer av lagen är enligt andra meningen normalt inte heller giltigt. Rättsföljden av att ett avtalsvillkor är ogiltigt är att lagens bestämmelser ska tillämpas i stället. Oavsett avtal, har borgenären alltså normalt rätt till förseningsersättning enligt 4 a § och eventuell överskjutande ersättning enligt 5 § andra stycket. Till skillnad från bestämmelsen i första stycket, är denna ogiltighetsregel inte absolut. Det är i stället fråga om en presumtions- Ogiltighet ska inträda, om det inte i det enskilda fallet finns särskilda skäl för att tillåta villkoret. Som exempel på omständigheter som kan utgöra sådana särskilda skäl kan följande nämnas. Om parterna har avtalat att fordringen ska betalas enligt en betalningsplan med ett stort antal delbetalningar i täta intervall, kan det framstå som rimligt att parterna tillåts att avtala bort rätten till ersättning eller att avtala om en lägre förseningsersättning. Detsamma kan gälla om parterna har kommit överens om en förhållandevis hög nivå för dröjsmålsränta eller någon annan ingripande sanktion vid betalningsförsening. Det kan t.ex. vara fråga om ett större vitesbelopp eller en sträng förfalloklausul. Enligt sin ordalydelse är bestämmelsen tillämplig på avtalsvillkor. Som framgår i kommentaren till 2 b § räntelagen är inte heller ett handelsbruk eller annan sedvänja som strider mot den tvingande regleringen bindande mellan parterna. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelserna i 4 b § 1–3 tillämpas endast i fråga om åtgärder som har vidtagits efter ikraftträdandet. 3.Bestämmelserna i 4 a § och 5 § andra stycket tillämpas på fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet, även om fordringen grundas på ett avtal som har ingåtts . Enligt punkten 1 ska de nya bestämmelserna börja tillämpas . I punkten 2 anges att de höjda ersättningsbeloppen för betalningspåminnelse, inkassokostnad och upprättande av amorteringsplan ska tillämpas endast för åtgärder som har vidtagits efter ikraftträdandet. För åtgärder som vidtagits ska äldre bestämmelser gälla. Det innebär att ersättningen ska bestämmas enligt det upphävda 4 § andra stycket och inkassokostnadsförordningen. En ordning med parallella system för att hantera indrivningskostnader vid kommersiella handelstransaktioner skulle bli samhällsekonomiskt kostsam. Av punkten 3 följer därför att de nya bestämmelserna om förseningsersättning ska tillämpas på alla fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet, även om fordringen grundas på ett avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Om fordringen förfaller till betalning efter utgången av , tillämpas alltså bestämmelserna om förseningsersättning. De avtalsrättsliga bestämmelserna i 6 § andra stycket tillämpas endast på avtal som ingåtts efter ikraftträdandet. Detta framgår inte av någon uttrycklig övergångsbestämmelse utan följer av allmänna grundsatser (se bl.a. prop. 1973:138 s. 281 och prop. 1976/77:123 s. 149). Ett villkor i ett äldre avtal som anger t.ex. att borgenären inte har rätt till någon ersättning vid betalningsförsening, utesluter alltså tillämpning av de nya reglerna (under förutsättning att inte avtalet är ogiltigt på annan grund, t.ex. regler om oskäliga avtalsvillkor). Om ett äldre avtal förlängs efter ikraftträdandet, får det bedömas om det är fråga om ett nytt avtal eller om det är samma avtal som fortsätter att tillämpas (jfr prop. 2008/09:88 s. 85). Vid den bedömningen bör beaktas bl.a. i vad mån de tidigare villkoren fortsätter gälla oförändrade eller om det snarare är fråga om villkorsändringar eller införande av nya villkor. Övervägandena finns i kapitel 12. 14.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning 23 § Om det kan antas att sökandens yrkande i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning är ogrundat eller obefogat, ska ansökningen behandlas som om svaranden har motsatt sig den. Ett yrkande om sådan ersättning som anges i 4 b § lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. ska alltid antas vara ogrundat eller obefogat, i den mån ersättningen inte kan utgå enligt den lagen. I paragrafens första stycke, som ändras redaktionellt, behandlas situationen att sökandens yrkande i ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning kan antas vara ogrundat eller obefogat. ska i sådana fall, även utan invändning från part, behandla ansökan som om svaranden hade motsatt sig den, dvs. utslag ska inte meddelas. Paragrafens andra stycke innehåller en presumtionsregel om att ett yrkande om ersättning för kostnader enligt inkassokostnadslagen i vissa fall ska antas vara ogrundat eller obefogat. Detta gäller om vid sin granskning finner att den yrkade ersättningen saknar stöd i inkassokostnadslagen. Det kan handla om såväl att förutsättningarna för ersättningsskyldigheten i sig inte är uppfyllda, som att det yrkade ersättningsbeloppet är för högt. Lagändringen i andra stycket är föranledd av den nya förseningsersättningen enligt 4 a § inkassokostnadslagen. Av hänvisningen till 4 b § följer att presumtionsregeln enligt förevarande stycke även fortsättningsvis ska gälla för alla typer av ersättning enligt inkassokostnadslagen, dvs. betalningspåminnelse, inkassokrav, upprättande av amorteringsplan samt numera även förseningsersättning. prövning av ett yrkande om förseningsersättning ska ske på motsvarande sätt som skett beträffande övriga ersättningar enligt inkassokostnadslagen. Det krävs således i vart fall att borgenären i sin ansökan påstår att det är fråga om betalning för varor eller tjänster i ett förhållande som omfattas av regeln om förseningsersättning. För att ska kunna kontrollera att förutsättningarna är uppfyllda krävs även att borgenären anger när fordringen förföll till betalning och när dröjsmålsränta började utgå (jfr prop. 1989/90:85 s. 116 f.). Övervägandena finns i avsnitt 9.2.2. Denna lag träder i kraft . Lagändringen börjar tillämpas som reglerna om förseningsersättning, dvs. Genomförande av EU-direktiv om sena Samhällsekonomiska fördelar kan uppnås genom att betalningar av fakturor inom näringsliv och offentlig sektor sker snabbare än . Ett regelverk som främjar detta förbättrar villkoren för företagandet. En särskild utredare ska föreslå hur det nya EU-direktivet om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner ska genomföras i svensk rätt. Utredaren ska undersöka hur svensk rätt förhåller sig till direktivet samt ta ställning till behovet av författningsändringar och andra åtgärder. Utredaren ska lägga fram förslag till de författningsändringar och andra åtgärder som behövs för att genomföra direktivet. Utredaren får också föreslå andra åtgärder än dem som följer av direktivet i syfte att mildra effekterna av problemen med sena betalningar. Uppdraget ska redovisas . och rådets direktiv (2011/7/EU) av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner är en omarbetning av direktivet (00/35/EG) om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (direktiv), som har genomförts i svensk rätt (prop. 2001/02:132). Det nya direktivet ingick i Lissabonstrategin för tillväxt och sysselsättning och som en prioriterad del i Europeiska kommis- sionens småföretagsakt (Tänk småskaligt först - en Small Business Act för ). Direktivet syftar till att komma åt sena betalningar vid handelstransaktioner och att främja särskilt de små och medelstora företagens konkurrenskraft. Det framhålls att sena betalningar vid handelstransaktioner är ett allmänt problem för företag i . Direktivet innehåller nya bestämmelser om bl.a. ränta vid sen betalning, betalningstider, betalningsplaner för avbetalning, ersättning vid sen betalning och verkan av vissa betalningsvillkor. Vidare finns vissa regler om insyn och information. Medlemsstaterna ska ha genomfört direktivet . Direktivet är ett s.k. minimidirektiv till skydd för borgenären, vilket innebär att medlemsstaterna får ha en ordning som är mer gynnsam för borgenären än vad direktivet föreskriver. I svensk rätt finns ett omfattande skydd för borgenärens rätt till betalning. Förutom rätt till dröjsmålsränta har borgenären rätt till ersättning för inkassokostnader, kostnader för betalningsföreläggande och i viss mån utsökningskostnader. Det finns också ett effektivt system för indrivning av betalningar i den summariska processen. Även om svensk rätt ger borgenären ett starkt skydd, förekommer det ändå sena betalningar här, om än i mindre omfattning än i de flesta andra länder inom EU. Särskilt för små företag med knapp likviditet kan även en enstaka försenad betalning orsaka svåra problem. En utredning har i betänkandet Betalningstider i näringslivet (SOU 2007:55) undersökt problemens omfattning. Utredningen konstaterade att sena betalningar medför administrativa kostnader samt likviditetsproblem som hämmar tillväxten och kan leda till konkurs. Samhälleliga vinster bedömdes kunna göras om näringslivet och den offentliga sektorn förmås att i ökad utsträckning betala . Utredningen övervägde åtgärder som skulle göra det dyrare att inte betala samt informationsinsatser. Några konkreta förslag lämnades emellertid inte, eftersom det var svårt att utan en mer ingående analys bedöma om problemen var så allvarliga och de tänkta förslagen så effektiva att de kunde uppväga nackdelarna. Utredningen ansåg sig inte ha förutsättningar att göra en sådan analys. En särskild utredare bör ges i uppdrag att föreslå hur direktivet bör genomföras i svensk rätt. Utredaren bör också kunna överväga och föreslå andra åtgärder som kan främja snabbare betalningar och förbättrad likviditet hos företagen vid handelstransaktioner. Generella riktlinjer för uppdraget Sena betalningar förekommer som sagt också i . Detta orsakar administrativa kostnader och likviditetsproblem, inte minst för mindre företag. För att behålla likviditeten kan företag tvingas finansiera sin verksamhet på annat sätt, vilket medför ökade kostnader. kan den sena betalningen leda till att det drabbade företaget inte kan betala sina skulder till andra företag. I förlängningen kan det leda till att även konkurrenskraftiga företag försätts i konkurs. Samhällsekonomiska fördelar kan uppnås genom att betalningar av fakturor inom näringsliv och offentlig sektor sker snabbare än . Ett regelverk som främjar detta förbättrar villkoren för företagandet. En allmän utgångspunkt för utredaren är att överväga vilka lagändringar och andra åtgärder som behövs för att genomföra direktivet och därmed minska risken för sena betalningar. Utredaren ska analysera direktivet och bedöma i vilken utsträckning svensk rätt behöver ändras. Utredaren ska ta ställning till om det behövs författningsändringar eller andra åtgärder för att genomföra direktivet. Utredaren ska lägga fram förslag till de författningsändringar och andra åtgärder som behövs samt belysa effekter och konsekvenser för dem som berörs. Ett EU-direktiv är ett resultat av förhandlingar och kompromisser i kommissionen, rådet och och dessa institutioner. Detta kan medföra oklarheter och otydligheter i text och systematik. Utredaren ska genom en tolkning av direktivet se till att innebörden av dess reglering förklaras och tydliggörs så att eventuella oklarheter inte belastar företagen. måste naturligtvis intresset av en EU-gemensam uppfattning av direktivets innebörd beaktas. Inte minst eftersom det är fråga om ett minimidirektiv, finns det utrymme för att vid genomförandet anpassa förslagen till svensk rätt i övrigt, så länge som direktivets syfte uppnås. Vid utformningen av förslagen ska utredaren i möjligaste mån ansluta till den systematik och terminologi som används i svensk rätt. Utredaren ska sträva efter lösningar som är i linje med gällande principer och som passar in i befintliga författningar. En utgångspunkt för den civilrättsliga lagstiftning som rör företagandet är neutralitet i förhållande till olika marknader och intressenter. Detta förenklar för dem som berörs och skapar goda konkurrensförutsättningar. Svensk rätt har i stor utsträckning på detta område en gemensam lagstiftning för de olika marknaderna och de skilda partsförhållanden som finns. Lagstiftningen gynnar i princip inte en marknad framför en annan. Direktivet har ett mer begränsat tillämpningsområde och syfte. Det gäller endast betalningar mellan företag och mellan företag och myndigheter vid köp av varor och tjänster och syftar till att lyfta fram bara den ena avtalspartens – borgenärens – intressen. Mot bakgrund av intresset av en marknadsneutral lagstiftning ska utredaren eftersträva att den svenska regleringen inte i onödan delas upp beroende på vilket slags partsförhållande eller transaktion det är fråga om. En särskild reglering med en mer begränsad verkan i svensk rätt kan dock, på grund av direktivet, i vissa fall vara att föredra. Utredaren får lämna förslag som innebär att direktivets bestämmelser ges ett större tillämpningsområde i svensk rätt än vad som krävs, eller som innebär att särregleringar skapas, men bara om det finns tillräckligt tungt vägande skäl för detta. Utredaren ska vid genomförandet se till att förslagen sammantaget ger en väl balanserad reglering. I detta ligger att utredaren ska överväga om bestämmelser som inte direkt påverkas av direktivet ändå bör ändras. Det kan t.ex. gälla reglerna om ersättning för betalningspåminnelser och inkassoåtgärder. I svensk rätt gäller på det aktuella området i stor utsträckning avtalsfrihet. Detta möjliggör att parterna på marknaden själva kan skapa en ordning som passar dem, vilket i sin tur anses ge bäst förutsättningar att uppnå goda resultat, inte bara för avtalsparterna utan också samhällsekonomiskt. Som framgår innehåller direktivet vissa bestämmelser som begränsar avtalsfriheten. Vid genomförandet ska avtalsfriheten inte begränsas mer än nödvändigt. Särskilt avseende ska fästas vid att regleringen inte i onödan leder till ökade kostnader eller administrativa bördor för företagen och det allmänna. Liksom vid all lagstiftning bör enkelhet, överskådlighet och konsekvens eftersträvas. Särskilda riktlinjer för uppdraget När det gäller frågor om hur enskilda artiklar i direktivet ska genomföras, ska utredaren ta sin utgångspunkt i de bedömningar som gjordes vid genomförandet av direktiv (se prop.