sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Svensk domstol hade följaktligen, anförde , vid bestämmande av påföljden inte varit förhindrad att fullt ut tillämpa gällande svenska bestämmelser på området. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning därmed, enligt , inte skäl att bevilja resning med anledning av hur hovrätten bestämt strafftiden. I RH 1992:18 hade en man av svensk tingsrätt 1987 häktats i sin frånvaro som på sannolika skäl misstänkt för grovt bedrägeri medelst urkundsförfalskning, alternativt grov förskingring. I häkt- ningsprotokollet antecknades viss gärningsbeskrivning. Mannen efterlystes och påträffades i . Åklagaren begärde med stöd av utlämningsavtalet mellan och att mannen skulle utlämnas till . Till begäran fogades tingsrättens häktningsprotokoll och skrift från polismyndigheten, i vilken två privatpersoner nämndes som exempel på målsägande, samt bilagor innehållande anmälningar, förhörsprotokoll och skriftlig bevisning gällande de namngivna måls- ägandena. Amerikansk domstol beslutade att mannen skulle utlämnas till . Åklagaren väckte sedan åtal mot honom under tre åtalspunkter för olika fall av grova bedrägerier mot ett fyrtiotal målsägande. Mannen yrkade att tingsrätten skulle avvisa åtalet, med undantag för de delar av detta som gällde de i utlämningsbegäran nämnda målsägandena, med motiveringen att endast dessa delar av åtalet omfattades av utlämningsbeslutet och att åklagaren inte fick åtala för andra brott. Tingsrätten kom i beslut fram till att del av en åtalspunkt inte kunde anses inrymmas inom den gärningsbeskrivning som häktningsprotokollet, vilket tjänat som underlag för beslutet om utlämning, innehöll. Det förelåg därför, enligt tingsrätten, hinder mot att pröva åtalet i den delen, varför det avvisades. I övrigt ut- gjorde utlämningsbeslutet, enligt tingsrätten, inte något hinder mot prövning av åtalet. Mannen överklagade tingsrättens beslut och yrkade att hovrätten skulle avvisa åtalet i dess helhet utom i de delar det grundande sig på anmälningar från de namngivna målsägandena. Hov- rätten konstaterade att mannen enligt det bilaterala avtalet inte fick dömas eller straffas för annat före utlämningen begånget brott än det som föranlett utlämningen och att frågan om det med hänsyn till detta förelåg hinder att pröva åtalet måste bedömas med utgångs- punkt i utlämningsbeslutet samt de handlingar, bl.a. häktningsproto- kollet, som från svensk sida överlämnats till myndigheterna i med anledning av begäran om utlämning. Den gärningsbeskrivning som återgavs i häktningsprotokollet hade, konstaterade hovrätten vidare, accepterats som underlag för beslutet om utlämning och gär- ningsbeskrivningen angav därmed enligt hovrätten ramen för bedöm- ningen. Förutom en del av åtalet som hänförde sig till tid som inte täcktes av gärningsbeskrivningen, rymdes enligt hovrätten resteran- de delar av åtalet inom gärningsbeskrivningen, oavsett att målsägande- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning na inte hade namngivits eller på annat sätt angivits i samband med begäran om utlämning. Åtalet kunde därmed, bedömde hovrätten, tas upp i dessa delar. 3.13Förbudet mot utlämning till extraordinär domstol Enligt utlämningskonvention (artikel 1) förpliktar sig de av- talsslutande parterna att, under iakttagande av de bestämmelser och villkor som fastställts i konventionen, till varandra utlämna per- soner, vilka av behöriga judiciella myndigheter hos den ansökande parten ställs till ansvar för brott eller efterlyses för verkställighet av straff (eller skyddsåtgärd). Vid tillträdet till konventionen förbe- höll sig rätten att vid bifall till framställning om utlämning föreskriva, att den utlämnade inte får ställas inför domstol, som endast för tillfället eller för särskilda undantagsförhållanden erhållit befo- genhet att pröva mål av sådan beskaffenhet och att även vägra ut- lämning för verkställighet av straffdom, fälld av sådan extraordinär domstol (förbehåll, p. 2 a). Enligt 12 § första stycket 2 UtlämningsL ska vid beviljande av utlämning uppställas villkor att den som utlämnas inte för brottet får åtalas vid domstol, som endast för tillfället eller för särskilda undantagsförhållanden erhållit befogenhet att pröva mål av sådan beskaffenhet. Regeringen får dock medge undantag från detta om det finnes förenligt med rättssäkerheten. Det föreligger således en diskrepans mellan den svenska reserva- tionen till utlämningskonventionen och UtlämningsL på så sätt, att reservationen innefattar möjlighet att vägra utlämning för såväl lag- föring inför en extraordinär domstol som verkställighet av ett straff meddelat i dom av en extraordinär domstol medan enligt Utläm- ningsL utlämning kan vägras endast med avseende på lagföring inför extraordinär domstol. I doktrinen har den åsikten framförts, att UtlämningsL:s bestämmelse avseende tillfälliga domstolar bör kom- pletteras med ett förbud mot utlämning också för straffverkställig- het.60 Förbud mot utlämning till extraordinär domstol förelåg redan enligt lag. I förarbetena till denna lag (prop. 1913:50 s. 37 f.) anförs, att villkoret avser att förhindra att den utlämnade ställs in- för en särskild för ändamålet tillsatt domstol eller annan domstol, som enligt vanliga regler inte skulle vara behörig i fråga om åtal mot 60 Påle 2003, s. 310. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning honom (tribunal dexception) och att det således inte utgör hinder för att t.ex. en militär ställs inför militär domstol eller en ämbets- man, som begått brott i ämbetet, inför sådan särskild domstol som har att döma över dylika brott. Till stöd för regeln anförs vidare (prop. 1913:50 s. 37 f.), att utlämning vilar på förtroendet till de dömande myndigheternas i den främmande staten opartiskhet, men att detta förtroende endast gäller de ordinarie domstolarna, under det att tillsättandet av en undantagsdomstol för ett särskilt fall nöd- vändigtvis uppväcker misstanke om partiskhet. Någon sådan möjlighet som enligt nuvarande utlämningslag ges regeringen att medge undantag från förbudet, fanns inte enligt den äldre lagen. I förarbetena till UtlämningsL (prop. 1957:156 s. 34) konstaterades, att regeln om förbud mot utlämning till extraordinär domstol hade hindrat utlämning från exempelvis av sådana personer som avsetts bli åtalade vid någon av de efter det inrättade särskilda domstolarna för krigsförbrytare. Det kunde, enligt förarbetena, ifrågasättas om inte den gällande lagen på denna punkt var för restriktiv; den omständigheten att en särskild domstol inrättas behöver inte innebära, anfördes det, att rättssäker- heten kommer i fara. Det ansågs därför att regeln borde uppmjukas, så att möjlighet fanns att göra undantag för sådana fall, då tillbör- liga krav på rättssäkerhet kunde anses uppfyllda (prop. 1957:156 s. 34 och 72). När tribunalen för brott i f.d. inrättades av FN, över- vägdes för svenskt vidkommande om det krävdes lagstiftning för att uppfylla förpliktelserna i domstolens stadga. Regeringen anförde därvid (prop. 1993/94:142 s. 22 ff.) att den svenska lagstiftningen om internationell rättshjälp (däri inkluderande UtlämningsL) förut- satte att en begäran om rättshjälp kom från en domstol eller myn- dighet i en främmande stat. Eftersom tribunalen var ett av FN inrättat organ och inte hörde under någon enskild stat, konstaterades att den svenska lagstiftningen inte var direkt tillämplig i förhållande till tribunalen. Det krävdes därför lagstiftningsåtgärder för att skulle kunna bistå tribunalen med de åtgärder som krävdes enligt stadgan, bl.a. bistånd med att gripa eller häkta personer och över- lämna eller överföra en tilltalad till tribunalen. Samma slutsats drogs vid inrättandet av Rwandatribunalen (se prop. 1995/96:48 s. 12 ff.), vid ratifikationen av Romstadgan (se prop. 2000/01:122 s. 94 ff.) och då möjligheten till svenskt samarbete med Specialdomstolen för i fråga om bl.a. utlämning, infördes (se prop. 2005/06:93 s. 33). Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Det kan i detta sammanhang erinras om att det i den svenska regeringsformen finns ett förbud mot att inrätta domstol för viss tvist eller visst mål, dvs. en särskilt inrättad specialdomstol (2 kap. 11 § regeringsformen). Bestämmelsen har överförts till den refor- merade grundlagen (prop. 2009/10:80 s. 162). Regeringens möjlighet att medge undantag från förbudet om ut- lämning till extraordinär domstol, gäller således endast vid fram- ställningar från andra stater eller från andra staters myndigheter. Undantaget är med andra ord inte tillämpligt vid utlämning till inter- nationella tribunaler, vilka inte är del av någon stats interna rättsord- ning utan är att anse som mellanfolkliga organisationer. Möjlighet att vägra utlämning för lagföring inför extraordinära domstolar finns även i bilaterala utlämningsavtal, med undan- tag för avtalet med . Avtalet med innehåller även en vägransmöjlighet för verkställighet av straff utdömt av en sådan domstol. Följande gäller med avseende på extraordinära domstolar enligt avtalen. -Avtalet med : Enligt artikel 1 (b) i det protokoll om ytterligare ändring i det ursprungliga avtalet (SÖ 1989:49) får utlämning vägras när den person vars utlämning begärs kan komma att ställas inför domstol eller annan judiciell myndighet som särskilt upprättats för att handlägga målet mot honom eller som endast för tillfället eller för undantagsförhållanden erhållit befogenhet att pröva sådant mål eller hans utlämning begärts för att han ska avtjäna ett straff som ådömts honom av en sådan domstol eller myndighet. -Avtalet med och : Avtalet innehåller inte någon särskild bestämmelse om förbud mot utlämning till extraordinär domstol. Enligt artikel 8 (2) (SÖ 1965:19–20) får emellertid den anmodade parten vägra utlämning på varje vägrans- grund som finns i denna parts lagstiftning. -Avtalet med : Enligt artikel V p. 3 (SÖ 1963:17) ska utläm- ning inte medges om den som begärts utlämnad åtalats eller kom- mer att åtalas inför extraordinär domstol i den ansökande staten (artikel IV p. 3 i den konsoliderade versionen). Bestämmelsen om förbud mot utlämning till extraordinär domstol har, såvitt kunnat utrönas, aldrig varit föremål för Högsta domsto- lens bedömning. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning 3.14Förbudet mot utlämning vid risk för dödsstraff Enligt utlämningskonvention (artikel 11) gäller följande med avseende på dödsstraff. Om det brott för vilket utlämning begärs enligt den ansökande statens lagstiftning förskyller dödsstraff och om lagstiftningen hos den anmodade parten inte föreskriver döds- straff för sådant brott eller dödsstraff vanligtvis inte där verkställs, får utlämning vägras, såvida inte den ansökande staten avger en sådan försäkran att dödsstraff inte kommer att verkställas, som den an- modade parten anser tillfyllest. Enligt 12 § första stycket 3 UtlämningsL ska vid beviljande av utlämning uppställas villkor, att den som utlämnas inte för brottet får straffas med döden. Enligt lagens förarbeten hindrar regeln i 12 § första stycket 3 inte att dödsdom meddelas, men sådan dom får inte verkställas (prop. 1957:156 s. 72). I den nedan nämnda propositionen om avtal med om bl.a. utlämning, anförde regeringen, att bestämmelsens formulering enligt sin lydelse omfattar villkor, såväl att dödsstraff inte får dömas ut som att dödsstraff inte får verkställas (prop. 2004/05:46 s. 45). När bestämmelsen om förbud mot utlämning vid risk för döds- straff, föreslogs ingå i UtlämningsL anförde departementschefen (prop. 1957:156 s. 33 och 72 f.), att det inte kunde anses förenligt med svensk rättsuppfattning att utlämna en person utan garanti för att dödsstraff inte ska komma i fråga. Han påpekade , att lagstiftningen i en del länder för vissa brott inte stadgade annat straff än döden. I åtskilliga stater gällde emellertid, anförde han, att en domstol hade att tillämpa en internationell överenskommelse, även om den inte överensstämde med den interna lagen. För sådana stater, menade han, förelåg inte något lagtekniskt hinder mot att ingå en överenskommelse som innehåller förbud mot dödsstraff. Ur svensk synpunkt torde även den lösningen kunna godtas, anförde han, att den stat till vilken utlämnande sker, genom administrativt beslut ser till att dödsstraff inte verkställs. I exempelvis , uttalade han, var dödsstraffet formellt inte avskaffat, men det brukade inte verkställas utan förvandlades regelmässigt till frihetsstraff. Enligt påpekande i doktrinen kan det inte, i ett specifikt utläm- ningsärende där det föreligger risk för att dödsdom kan komma att meddelas i det ansökande landet, från svensk sida vara tillräckligt, att tidigare praxis i det ansökande landet visar att dödsstraff som Utlämningslagens förutsättningar för utlämning regel omvandlas till frihetsstraff.61 För utlämning från måste i stället krävas någon slags garanti från det ansökande landet om att en dödsdom i det specifika fallet inte kommer att verkställas. En sådan garanti kan bl.a. av konstitutionella skäl vara svår att lämna för det ansökande landet, eftersom regeringen kan (och bör) vara förhindrad att lägga sig i hur landets domstolar ska döma. Det finns ännu inte något generellt förbud mot dödsstraffet i folkrätten. Det andra fakultativa protokollet till FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, vari anslutande stater förpliktar sig att inte verkställa dödsstraff och att verka för dess avskaffande, trädde i kraft och har f.n. 73 (av FN:s 193) an- slutna stater, varav (se SOU 1990:21) är en. I internatio- nella konventioner och förklaringar har därutöver fastställts ett antal begränsningar för dödsstraffets tillämpning och har manifesterats en strävan mot dödsstraffets totala avskaffande. Europeiska Rådet har också () antagit riktlinjer för agerande mot dödsstraffet gentemot tredje land. I artikel 3 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna sägs att var och en har rätt till liv, frihet och personlig säkerhet. Enligt artikel 6 i FN:s konvention om medbor- gerliga och politiska rättigheter (SÖ 1971:42–43) ska rätten till liv garanteras genom lag. Samma artikel förbjuder stater att godtyckligt beröva människor deras liv och att döma någon till döden för brott begångna innan personen fyllt . Det sist nämnda förbudet uppställs även i . arti- kel 2 innehåller liknande bestämmelser om rätten till liv som den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättig- heter. FN:s ekonomiska och sociala råd (ECOSOC) har antagit re- kommendationer om garantier för personer som är dömda till döden. antog FN:s generalförsamlings tredje utskott en resolution mot dödsstraffet. Resolutionen uppmanar alla länder som fortfaran- de har kvar dödsstraffet, att införa ett moratorium för avrättningar med sikte på att helt avskaffa dödsstraffet. för de mänsk- liga rättigheterna (som ersatte FN:s kommission för de mänskliga rättigheterna) har 2005 antagit en resolution om dödsstraffet. Även det sjätte tilläggsprotokollet till (som liksom gäller som lag i ) förbjuder dödsstraff i fredstid. Det trettonde tilläggsprotokollet till (som även det gäller som lag i ) utsträcker förbudet mot döds- straff till att gälla under alla omständigheter – således även i krigstid. 61 Påle 2003, s. 311. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Av tilläggsprotokollen framgår inte om deras respektive artikel 1 – vilken i båda protokollen lyder Dödsstraffet skall vara avskaffat. Ingen får dömas till ett sådant straff eller avrättas. – utgör hinder mot att lämna ut en person för lagföring som riskerar att för det aktuella brottet bli dömd till döden, eller för verkställighet av en dödsdom. har inte behövt ta ställning till prin- cipfrågan, men i vissa fall har uttalanden gjorts som tyder på att artikel 1 i sjätte tilläggsprotokollet skulle kunna innebära hinder mot att utlämna någon till ett land, där det finns en allvarlig risk för att denne skulle riskera ett dödsstraff.62 Enligt Amnesty International63 tillämpar 58 av världens länder64 f.n. (per ) dödsstraffet i praktiken. Ytterli- gare 34 länder65 har kvar dödsstraffet i sin lagstiftning för vanliga brott såsom mord, men tillämpar det inte i praktiken. Dessutom har nio länder66 kvar dödsstraffet för exceptionella brott såsom brott mot viss militär lagstiftning och brott begångna under vissa excep- omständigheter. Av länderna i är det endast , och som alltjämt har kvar dödsstraffet i lag- stiftningen och endast som fortfarande tillämpar det i praktiken för vanliga brott. Enligt bilaterala utlämningskonvention med (SÖ 1963:17, artikel VIII) finns möjlighet att vägra utlämning från till , om det brott som utlämningen avser kan medföra döds- straff, såvida inte före utlämningen försäkrar att sådant straff inte kommer att verkställas. Även det i avsnitt 2.1 nämnda avtalet av om utlämning mellan och tar upp frågan om utlämning vid möjligt dödsstraff för det aktuella brottet (artikel 13). Enligt får respektive medlemsstat och 62Se 2007, s. 506 f. och fallen mot samt Kommissionens mål mot och 16531/90 mot . 63Rapporten and Executions , 2011, s. 44 f. 64Afghanistan, , , , , , , , , , (), , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och , , och , , , , , , , , , , , , , , , och . 65Algeriet, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , Republiken (Brazzaville), , , , , , , , , och . 66Bolivia, , , , , , , och . Utlämningslagens förutsättningar för utlämning avgöra om artikeln ska tillämpas dem emellan. och har valt att tillämpa artikeln. Det är således bestämmelse som gäller i och utlämningssamarbete (se arti- kel VII i den konsoliderade versionen). Bestämmelsen kan enligt sin lydelse tillämpas både när är ansökande stat och när ut- lämning begärs av , men på grund av att det endast är som har dödsstraff är det i praktiken endast som kan komma att utnyttja möjligheten i artikeln. Enligt bestämmelsens huvudregel får utlämning från , för ett brott som är belagt med döds- straff, beviljas på villkor, att den eftersökte inte ådöms dödsstraff. Om emellertid av formella skäl inte kan uppfylla ett sådant villkor – i några av delstater tvingar det processuella regel- systemet åklagaren att yrka dödsstraff för vissa brott och dom- stolen att välja den påföljden, om den misstänkte fälls till ansvar för brottet (se prop. 2004/05:46 s. 22) – kan utlämning beviljas på vill- kor att ett utdömt dödsstraff inte ska verkställas. Enligt regeringen innebär artikelns bestämmelse – i jämförelse med den i artikel VIII i den bilaterala utlämningskonventionen – en större trygghet för per- soner som utlämnas från för brott där tillämpar döds- straff (prop. 2004/05:46 s. 22). När förslaget att godkänna om utlämning och det bilaterala instrumentet mellan och i samma ämne remissbehandlades, avstyrkte en av remissinstanserna (Juridiska fakultetsstyrelsen vid ) att möjligheten att utdöma dödsstraff accepterades i utlämningsavtalet (se prop. 2004/05:46 s. 45). Det starka fördömandet av dödsstraff förutsatte enligt remissinstansen, bl.a. mot bakgrund av tilläggsprotokoll, ett klart avståndstagande också från möjligheten att en person som utlämnas från kan utsättas för att bli dömd till dödsstraff. Regeringen uttalade härvid (prop. 2004/05:46 s. 45), att den nya formuleringen om dödsstraffets betydelse vid prövning av frågan om utlämning, gav ett starkare skydd för den som utlämnas från , och att huvudregeln enligt den nya for- muleringen ju var att en utlämnad inte skulle riskera att dömas till dödsstraff. Det fanns därför, menade regeringen, anledning att se positivt på den förändring av konventionen som hade skett. Möjlighet att vägra utlämning, om det aktuella brottet skulle kom- ma att bestraffas med döden, finns även i övriga av bilaterala utlämningsavtal. Att notera är emellertid, att dödsstraffet är avskaffat i samtliga nedan angivna länder. Följande gäller med avseende på dödsstraff enligt avtalen. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning -Avtalet med : Enligt artikel VI (SÖ 1974:3) kan utläm- ning vägras om det aktuella brottet enligt den ansökande statens lag är belagt med dödsstraff men den anmodade statens lag inte föreskriver dödsstraff i motsvarande fall. -Avtalet med : Enligt artikel 4 c) (SÖ 2001:42) får utläm- ning vägras om brottet enligt den ansökande statens lagstiftning är belagt med dödsstraff, såvida inte denna stat förbinder sig att inte yrka dödsstraff eller, om dödsstraff utdöms, att inte låta verkställa det. -Avtalet med och : Enligt artikel 3(4) (SÖ 1965:19–20) får utlämning vägras, om den eftersökte enligt den ansökande partens lagstiftning är underkastad dödsstraff för det brott varå utlämningsframställningen grundas, medan den anmodade partens lagstiftning inte föreskriver dödsstraff i lik- nande fall. Bestämmelsen om hinder mot utlämning vid risk för dödsstraff i den ansökande staten, har, såvitt kunnat utrönas, aldrig varit föremål för Högsta domstolens bedömning. 3.15Övriga villkor som kan uppställas vid beviljande av utlämning När utlämning sker ska enligt 12 § första stycket UtlämningsL vissa villkor uppställas (se närmare avsnitt 3.12, 3.13 och 3.14). Den som utlämnas får således inte, utan medgivande av regeringen i det särskilda fallet, åtalas eller straffas i den främmande staten för annat brott som begåtts före utlämningen. Personen får inte heller utan sådant medgivande vidareutlämnas till annan stat. Den som utlämnas får som huvudregel inte åtalas för det aktuella brottet vid en tillfällig eller extraordinär domstol och personen får inte heller straffas med döden. I fall som avses i 5 § (militärt brott) och 6 § (politiskt brott) ska enligt bestämmelsens andra stycke dessutom särskilt anges, att den som utlämnas inte får straffas enligt bestämmelse som avser brott av krigsman eller såsom för politiskt brott. Förutom de angivna vill- koren ska regeringen enligt bestämmelsens tredje stycke uppställa de övriga villkor som i varje enskilt fall krävs. utlämningskonvention innehåller inte någon generell möj- lighet för de anslutande staterna att efter fritt skön uppställa villkor Utlämningslagens förutsättningar för utlämning vid beviljande av utlämning. har inte heller förbehållit sig sådan möjlighet. Inte heller bilaterala utlämningsavtal innehåller någon generell möjlighet för den anmodade staten att efter fritt skön upp- ställa villkor i samband med att utlämning beviljas. Möjligen kan avtalet med och anses innefatta en sådan möjlighet eftersom den anmodade parten enligt artikel 8 (2) (SÖ 1965:19–20) får vägra utlämning på varje annan grund, som är angiven i denna parts lagstiftning. lag förutsattes (23 §) att Kungl. Maj:t vid beviljande av en utlämningsbegäran kunde uppställa villkor för utlämningen ut- över vad som föreskrevs i lagen. Vid den nu gällande lagens tillkomst ansågs det lämpligt att uppta en uttrycklig regel om detta i 12 § Ut- lämningsL (prop. 1957:156 s. 73). Det konstaterades därvid att möj- ligheten att uppställa dylika ytterligare villkor kunde komma att be- gränsas vid slutande av utlämningskonventioner. Skälen för bestämmelsen om regeringens möjlighet att uppställa andra villkor för utlämning än de obligatoriska villkor som uttryck- ligen anges i lagen, eller vilka villkor det förutsätts kunna vara fråga om, anges varken i förarbetena till lag eller i UtlämningsL:s förarbeten. I utlämningsärenden där det ansökande landet inte är anslutet till utlämningskonvention eller är ett land med vilket har ett bilateralt avtal, förekommer det att regeringen i utlämnings- beslutet anger att som ytterligare villkor för utlämningen gäller – förutom de villkor som uttryckligen följer av 12 § första stycket 1–3 – att den eftersökte inte för brottet får straffas med kroppsstraff.67 Detta innebär således att regeringen nyttjar möjligheten som ges den i 12 § tredje stycket. 67 Kroppsstraff förekommer som påföljd för brott i följande länders lagstiftning (dokumen- tet Global progress towards prohibiting all corporal punishment, upprättat av organisationen to End all Corporal Punishment of Children [www.