sou · GZB375d3 · 2012-01-01 00:00:00 — De flesta överträdelser som omfattas av den aktuella lagstiftningen upptäcks av kontrollmyndigheterna, som också i allmänhet har bättre förutsättningar att utreda dem. En sådan förändring kan få till följd att fler överträdelser än tidigare beivras. angav att det huvudsakliga skälet för förslaget att införa sanktionsavgifter var att uppnå en effektivi- sering. Systemet borde därför bygga på kriterierna enkelhet, tydlighet, schablonisering och snabb handläggning. framhöll dock att bestämmelserna i bl.a. djurskyddslagen syftar till att direkt eller indirekt skydda viktiga värden och att det därför är svårt att bedöma vilka regel- brott som är att anse som mindre allvarliga. Till denna kategori bör det enligt bedömning inte bli aktuellt att räkna överträdelser som kan medföra risker för skador på människors eller djurs hälsa eller på miljön. I stället bör till kategorin mindre allvarliga i första hand hänföras till överträdelser av administrativa bestämmelser. Som sådana överträdelser angav krav på anmälan, registrering, god- kännande, journalföring och utbildning. Att samtliga bestämmelser på djurskyddsområdet syftar till att förebygga djurlidande är enligt utredarens mening ett tungt vägande skäl mot att införa ett system med sanktionsavgifter. Utredaren anser också att det är problematiskt att peka ut vissa bestämmelser eller områden som skulle kunna bli aktuella för kontrollmyndigheten för att påföra en djurhållare sanktionsavgift i stället för att göra en åtalsanmälan. De bestämmelser som skulle kunna vara aktuella är sådana som innebär mycket små risker för djurlidande, som t.ex. bestämmelser om registrering, godkännande eller journalföring. Sådana bestämmelser utgör dock endast en mycket liten del av djurskyddsbestämmelserna. De vinster som skulle kunna uppnås är därför så begränsade att de inte uppväger de betydande konsekvenser och det merarbete som det skulle innebära för bl.a. djurhållare och berörda myndigheter. Utredaren finner därför inte skäl att lämna något förslag i denna del. Miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2010/11:MJU20 I Miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2010/11:MJU20 tillkännages dels att upptäckter av formella brister vid djur- transporter ska leda till åtal, dels att sanktionsavgifter bör införas för slaktdjurstransporter med höga dödlighetstal för att ge transportörerna ekonomiska incitament att förbättra djurens villkor vid transporter. I likhet med vad som sägs i utskottets tillkännagivande så anser utredaren att det bör leda till åtal om formella brister vid djurtransporter upptäcks. Av effektivitetsskäl bör enligt utredarens mening strafföreläggande eller företagsbot även kunna utfärdas i de fall det är möjligt och lämpligt. Enligt utredarens mening skulle ett införande av sanktions- avgifter för slaktdjurstransporter med höga dödlighetstal kunna innebära samma fördelar som nämns ovan om sanktionsavgifter i allmänhet, dvs. att sanktionsavgift kan påföras enklare och effektivare. Att införa en sanktionsavgift på detta område skulle i och för sig även kunna utgöra ett starkt ekonomiskt incitament för djurtransportörer att hålla dödligheten på en låg nivå. Enligt utredarens uppfattning bör dock överträdelser av djurskyddsbestämmelserna som regel bedömas av polis, åklagare och domstol. Anledningen till detta är att sådana överträdelser kan vara av vitt skilda slag och att det ofta krävs en nyanserad bedömning i det enskilda fallet om omständigheterna kring handlandet och om detta har inneburit lidande eller risk för lidande för djur. Enligt vad som framkommer i vid slakt (se ovan) visar resultaten generellt på ett gott djurskyddsläge vid de svenska slakterierna. I fråga om transport- dödlighet beskrivs att den för kycklingar ligger på en låg nivå i vid en internationell jämförelse. Av de uppgifter som redovisas ovan framgår att dödligheten även för nötkreatur, svin och får vid slaktdjurstransporter ligger på en låg nivå i . Som ovan har nämnts bedöms sanktionsavgifter lämpade endast i fråga om mindre allvarliga förseelser. Det kan dock förutsättas att slaktdjurtransporter med höga dödlighetstal kan ha skett i vart fall av oaktsamhet och kan i många fall ha inneburit lidande för djur och bör därför inte regelmässigt ses som mindre allvarliga gärningar. I rapporten vid slakt beskrivs även att transportdödlighet hos kycklingar kan bero på många olika faktorer som inte har samband med själva transporten. Enligt utredarens mening är även detta en omständighet som betyder att det inte är fråga om överträdelser som är lämpade för en mer schabloniserad bedömning. Dessa gärningar bör därför – i likhet med andra brott mot djurskyddsbestämmelserna – bedömas med utgångspunkt i omständigheterna i det enskilda fallet enligt de allmänna bestämmelserna om djurplågeri eller brott mot djur- skyddslagen. Mot denna bakgrund och eftersom höga dödlighetstal vid slakt- djurstransporter inte heller kan konstateras vara något särskilt framträdande problem i , så finner utredaren inte skäl att föreslå att sanktionsavgifter ska införas särskilt för transporter av slaktdjur med höga dödlighetstal. Utredaren vill framhålla att företagsbot kan vara en kraftfull och ändamålsenlig sanktionsform i dessa fall. Till skillnad från ett förfarande med sanktionsavgifter föregås påförande av företagsbot en förundersökning av polis eller åklagare och förutom påförande av företagsbot kan gärningsmannen även fällas för brottet. Tydligare skyldighet för kontrollmyndigheten att anmäla misstänkta brott Enligt den nuvarande bestämmelsen i 24 b § djurskyddslagen ska kontrollmyndigheten verka för att överträdelser av djurskydds- bestämmelserna beivras. Enligt statistik finns det stora skillnader mellan olika länsstyrelser i antalet åtalsanmälningar. Det finns alltså stora regionala skillnader i hur många fall som åtalsanmäls. Vidare är det totala antalet åtals- anmälningar litet i förhållande till det totala antalet utförda kontroller. Enligt utredarens uppfattning ger skillnaderna i anmälningsfrekvens stöd för att den nuvarande bestämmelsen i 24 b § uppfattas och tillämpas olika av kontrollmyndigheterna. Av betänkande framgår att det inte alltid anses som meningsfullt av kontrollmyndigheterna att anmäla överträdelser av djurskyddsbestämmelserna. Enligt utredarens uppfattning är det dock mycket viktigt att kontroll- myndigheterna uppmärksammar och åtalsanmäler de brister som upptäcks i tillsynsverksamheten. I den kritik som har framförts av EU:s kontor för livsmedels- och veterinärfrågor (FVO) framhålls även att det inte finns några förfaranden för hur länsstyrelserna ska väcka åtal. För att åstadkomma en mer enhetlig tillämpning och att överträdelser av djurskyddslagens bestämmelser beivras effektivt föreslår utredaren att det införs en uttrycklig skyldighet för kontrollmyndigheten att anmäla överträdelser av lagen till polis eller åklagare. Det är inte kontrollmyndighetens uppgift att göra några straffrättsliga bedömningar. Vägledande för skyldigheten bör vara om en anmälan är befogad från djurskyddssynpunkt. Det ska vara frågan om överträdelser som är av betydelse för djurskyddet och brister som inte rättas till . Syftet med förslaget är att ett förtydligande i lagen bör kunna leda till en mer effektiv och likartad hantering av anmälningar av överträdelser. Effektivare tillämpning i hanteringen av ärenden om brott mot djurskyddslagen hos berörda myndigheter Enligt vad som har framkommit i utredarens arbete kan det antas att hanteringen hos de myndigheter som handlägger brott mot djurskyddslagen skulle kunna förbättras för att uppnå en ökad ändamålsenlighet och effektivitet. Många av de instanser som har framfört synpunkter till utredaren uppger att kompetensnivån om djurskyddsbrott hos polis, åklagare och domstolar generellt sett kan förbättras. Som orsaker till detta har uppgetts att dessa ärenden är relativt sällan förekommande samt att regelverket är omfattande och kräver specialkunskaper. Utredaren anser att kunskapsnivån om brott mot djurskydds- lagen hos personal vid länsstyrelserna, polismyndigheterna, åklagarmyndigheterna och domstolarna bör kunna ökas. Detta bör kunna förbättras genom utbildningsinsatser i vilka t.ex. Jordbruks- verket bör kunna bidra. Djurskyddsbrott är en jämförelsevis sällan förekommande brottstyp och polismyndigheten har särskilt påpekat att det skulle vara önskvärt med en specialisering av de åklagare som handlägger djurskyddsbrott. En specialisering av de poliser och åklagare som arbetar med dessa ärenden skulle enligt utredarens uppfattning kunna vara starkt bidragande till att samla kompetens på området. handläggs miljöbrott av specialiserade åklagare. För att koncentrera handläggningen av djurskyddsbrott och för att uppnå en mer effektiv och ändamålsenlig hantering skulle det vara en fördel om djurskyddsbrotten hanteras av specialiserade åklagare inom den ordinarie organisationen hos . Ett annat alternativ skulle kunna vara att hanteringen av djurskydds- brott överförs till Riksenheten för miljö- och arbetsmiljömål hos åklagarmyndigheten. Detta är frågor som enligt utredarens uppfattning bör utredas ytterligare. Utredaren anser också att det är viktigt att kontrollmyndig- heterna är medvetna om att deras utredning och dokumentation ofta kan ha en viktig betydelse som bevisning i en brottsutredning. Kontrollmyndigheternas kompetens på detta område bör kunna förbättras, bl.a. genom utbildning och ett förbättrat samarbete med polis och åklagare. Utredaren vill särskilt framhålla det samarbete som har etablerats mellan polis och länsstyrelse i som exempel och att sådana samarbetsformer även bör inrättas på andra håll i landet. Utredarens bedömning är att mål om djurskyddsbrott inte bör kunna bli föremål för några särskilt författningsreglerade åtgärder i domstolsförfarandet enligt det som beskrivs i betänkande. Djurskyddsmål bör dock kunna hanteras genom domstolsintern specialisering så att handläggningen av dessa mål koncentreras till viss personal på domstolen. Vidare bör sådana riktade utbildningsinsatser som nämns av ges domstolspersonal som arbetar med mål om djurskyddsbrott och att kompetens från och kontrollmyndigheten bör kunna användas i utbildningen. En förbättrad kommunikation mellan veterinärer och polis, åklagare samt domstolar har efterfrågats och en hjälp i denna skulle vara att etablera ett mer enhetligt språk i skriftlig bevisning. Vidare bör även etologisk kompetens tillföras eftersom djurskyddslagen även avser att skydda djuren från psykiskt lidande. Som har nämnts i ovan har brott mot djurskyddslagen inte någon egen brottskod. Enligt Brottsförebyggande rådets riktlinjer kan det finnas behov av ändrade brottskoder för att det finns ett behov av att kunna särskilja information om olika omständigheter kring en viss typ av brottslighet. Om även anmälda brott skulle kunna redovisas, skulle det enligt utredarens mening vara enklare att följa upp och analysera djurskyddsbrott genom hela rätts- väsendet. Utredaren anser att det vore värdefullt att kunna följa upp brottsstatistik på detta område och anser därför att även brott mot djurskyddslagen bör få en egen brottskod i den officiella brottsstatistiken. Det bör därför uppdras åt att lämna ett sådant förslag till . Jämförelsetabell över föreslagna bestämmelser i djurskyddslagen med böter eller fängelse i straffskalan i förhållande till bestäm- melser i djurskyddslagen (1988:534) och djurskyddsförordningen (1988:539). Förslaget till ny djurskyddslag Nuvarande djurskyddslag (DL) eller djurskyddsförordning (DF) 3 kap. 4 § § första stycket DL 3 kap. 5 § § DL, 14 § och 15 § första stycket DF§ 3 kap. 7 § § andra stycket DL, 1 b och 2§ första och 3 kap. 8 § 3 kap. 10 § 3 kap. 11 § 3 kap. 12 § 3 kap. 13 § 3 kap. 14 § 3 kap. 15 § § andra stycket DF 4 kap. 1 § 4 kap. 2 § 22 och 23 §§ DF 4 kap. 3 § 4 kap. 4 § 4 kap. 6 § 5 kap. 1 § 5 kap. 2 § 5 kap. 3 § 5 kap. 4 § 6 kap. 1 § 13-14 §§ DL, 30 § DF 7 kap. 2 § 3 b § DL 7 kap 4 § 7 och 8 §§ DF 8 kap. 1 § 8 kap. 2 § 19 a § DL 8 kap. 4 § 8 kap. 8 § 8 kap. 17 § 8 kap. 18 § , P. EU och straffrätten (Iustus förlag 2002). , A-L., , R. Brotten i näringsverksamhet, andra upplagan (Juridik 2010). , C., ., , S. – En kommentar Del II (Juridik 1998). Jareborg, N. Brotten, Tredje häftet, Brotten mot allmänheten och staten, andra upplagan (1986). Jareborg, N., Zila, J, Straffrättens påföljdslära, andra upplagan (Juridik 2007). Zila, J. Specialstraffrätten, En introduktion, sjätte uppl. (Juridik 2009).