sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Vid hindersprövning som sker inför en svensk myndighet ska en- ligt 1 kap. 1 § första stycket lagen (1904:26 s. 1) om vissa inter- nationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL) prövas om det finns hinder mot äktenskapet enligt svensk lag. Om ingen av de blivande makarna är svensk medborgare eller har hemvist i , ska det enligt andra stycket i samma bestäm- melse dessutom prövas att var och en av dem har rätt att ingå äktenskap enligt lagen i en efter eget val angiven stat där personen antingen är medborgare eller har hemvist. Om båda begär det och det finns särskilda skäl, får dock prövningen ske med tillämpning enbart av svensk lag även i sådana fall. I förarbetena till lagen nämns som exempel på situationer där det kan tänkas föreligga särskilda skäl fall där det är omöjligt att fastställa innehållet i utländsk lag med avseende på förutsättningarna för äktenskapets ingående. För asylsökande kan det vidare ibland finnas betänkligheter mot att in- hämta ett tillstånd från en myndighet i det land vars lag ska tillämpas (prop. 2003/04:48 s. 53 f.). Äktenskap ingås enligt 4 kap. 1 § genom vigsel. En vigsel inför svensk myndighet i ska enligt 1 kap. 4 § IÄL förrättas enligt svensk lag. Detsamma gäller enligt 1 kap. 5 § samma lag för vigsel inför svensk myndighet i utlandet. En vigsel förrättas av en vigselförrättare. Vigselförrättaren har till uppgift att för det allmännas räkning se till att äktenskapet inte ingås i strid med något äktenskapshinder. Det åligger därför vigsel- förrättaren att innan vigsel förrättas förvissa sig om att hinders- prövning har skett före den planerade vigseln och att inget hinder har framkommit (4 kap. 5 § ). Vigselförrättaren ska kunna förlita sig på att hindersprövningen är korrekt men ska också självständigt bedöma att det inte finns något hinder mot äktenskapet. Framgår det att det har funnits något hinder vad gäller t.ex. makarnas ålder som har förbisetts vid hinders- prövningen, ska vigsel vägras. Vigselförrättaren har däremot inte rätt att frångå bedömning att det föreligger ett hinder mot äktenskapet. Vigselförrättaren har även ett särskilt ansvar för att pröva de mera allmänna förutsättningarna för vigsel, som hinders- prövningen inte tar sikte på. Vigsel får t.ex. inte ske om någon av parterna bedöms handla mot sin vilja eller kan anses sakna rättslig handlingsförmåga. Beslut av särskilt förordnade vigselförrättare om förrättande av vigsel får överklagas hos (15 kap. 3 § ). En vigsel ingås i närvaro av släktingar eller andra vittnen (4 kap. 1 § ). Vigseln är dock giltig även om några vittnen inte har varit närvarande. I 4 kap. 2 § anges de konstitutiva momenten vid vigseln. För att det ska vara fråga om en giltig vigsel krävs för det första att de som ingår äktenskap är närvarande . Vidare ska de som vill gifta sig var för sig på fråga av vigselförrättaren ge till känna att de samtycker till äktenskapet. Vigselförrättaren ska därefter förklara att de är makar. Har det inte gått till på detta sätt, eller var vigselförrättaren inte behörig, är förrättningen ogiltig som vigsel. Vid vigsel gäller i övrigt den ordning som tillämpas inom ett trossamfund, om vigseln förrättas av en präst eller någon annan be- fattningshavare i samfundet. Föreskrifter om borgerlig vigsel finns i en särskild förordning (förordning [2009:263] om vigsel som förrättas av särskilt förordnad vigselförrättare). En förrättning som är ogiltig som vigsel får godkännas av rege- ringen om det finns synnerliga skäl. Om det brister i något annat avseende än de som nämns i 4 kap. 2 § är vigseln giltig. För det fallet att det i efter- hand kan konstateras att en av makarna sannolikt har tvingats att ingå äktenskap, eller om maken har ingått äktenskap utan behörig myndighets tillstånd, har den maken rätt till omedelbar äktenskapsskillnad enligt 5 kap. 5 § . Enligt tredje stycket i bestämmelsen kan talan om äktenskaps- skillnad i de fallen även föras av allmän åklagare. Vigselförrättaren ska genast sända en underrättelse om vigseln till . Uppgifterna läggs till grund för en ändring av upp- gifterna i folkbokföringsregistret om mannens och kvinnans civil- stånd. Eftersom det bara är giltiga vigslar som ska registreras, måste i samband med anmälan kontrollera att vigseln har förrättats av en person som var behörig. Vid underrättelse om vigsel ska vidare kontrollera att vigseln har föregåtts av hindersprövning och att det vid denna prövning inte har kommit fram något hinder mot äktenskapet. Om en sådan prövning inte har förekommit eller om vigseln har förrättats trots att det har kommit fram hinder mot äktenskapet, ska sända en under- rättelse om förhållandet till den som ska anmäla eller pröva frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan, avskedande eller entledigande be- träffande vigselförrättaren. Såvitt gäller borgerliga vigselförrättare innebär det att underrättelsen ska ske till respektive länsstyrelse, och när det gäller vigselförrättare inom trossamfund innebär det att underrättelse ska ske till såväl trossamfundet som Kammarkollegiet. I de fall som avses i 5 kap. 5 § första stycket (bl.a. vigslar med underåriga utan dispens av ) ska Skatte- verket även underrätta allmän åklagare, som enligt vad som sagts tidigare kan föra talan om äktenskapets upplösning. 3.1.5Reglerna om behörighet och tillsyn1 Behörig att vara vigselförrättare är sådana präster och andra befatt- ningshavare i trossamfund som har förordnande enligt lagen (1993:305) om rätt att förrätta vigsel inom trossamfund (lag), liksom den som har förordnat. 1 Framställningen omfattar inte regler om behörighet för vissa befattningshavare inom utrikesförvaltningen att förrätta vigslar. inom trossamfund är inte skyldiga att förrätta vigsel (4 kap. 3 § ). Innan någon förordnas till borgerlig vigselförrättare ska länsstyr- elsen pröva att han eller hon har de kunskaper och kvalifikationer i övrigt som behövs för uppdraget. Förordnandet ska gälla för , om det inte har begränsats att gälla till en angiven dag. Uppfyller en vigselförrättare inte längre kraven eller missköter vigselförrättaren sitt uppdrag, ska återkalla förord- nandet att vara vigselförrättare (4 kap. 4 § ). Det finns drygt 2 000 borgerliga vigselförrättare i landet. För att vigslar ska kunna förrättas inom ett trossamfund krävs att samfundet av Kammarkollegiet har getts tillstånd att förrätta vigsel. Ett sådant tillstånd kan ges om samfundets verksamhet är varaktig och samfundet har en sådan organisation att det på goda grundar kan antas att bestämmelser om vigsel och där- med sammanhängande åtgärder kommer att tillämpas. Tillståndet gäller tills vidare (1 § lag). Om tillstånd har getts, kan Kammarkollegiet förordna en präst eller någon annan befattnings- havare inom samfundet att vara vigselförrättare. Bestämmelserna om det finns i 2 § i samma lag. En ansökan om vigseltillstånd ska, förutom vissa organisatoriska uppgifter, innehålla information om samfundets vigselordning, vilka kvalifikationskrav som ställs på personer som är tänkta som vigselförrättare och vilken utbildning blivande vigselförrättare kommer att få. Den ska dessutom inne- hålla en uppskattning av hur många vigslar som kan komma att genomföras . Vidare ska ansökan innehålla uppgifter om huruvida samfundet förrättar någon typ av religiösa bröllops- ceremonier och hur dessa i så fall går till. Om trossamfundet har för avsikt att fortsätta att genomföra religiösa bröllopsceremonier efter att det har fått vigselrätt, måste samfundet uppge hur det kommer att skilja mellan dessa och de juridiskt bindande vigslarna. Innan en person förordnas till vigselförrättare ska Kammar- kollegiet pröva att han eller hon har de kunskaper som behövs för uppdraget. Enligt förarbetena ska en vigselförrättare ha sådana kun- skaper att regler om vigsel och därmed samman- hängande åtgärder kommer att iakttas (prop. 1992/93:211 s. 19 f.). Kammarkollegiet får uppdra åt trossamfundet att utföra denna prövning. Ett sådant uppdrag kan utformas generellt, men det finns inget hinder mot att det begränsas till ett enskilt fall. Det normala är enligt uppgift från Kammarkollegiet att ett generellt uppdrag ges till samfundet. Dock kan det förekomma att Kammarkollegiet, även om delegation har skett, i ett enskilt fall prövar någons lämp- lighet som vigselförrättare. Enligt Kammarkollegiets praxis ska så alltid ske om ansökan om förordnande avser en person som har förlorat sitt förordnande på grund av misskötsamhet. Ungefär hälften av de trossamfund som har vigseltillstånd har fått dele- gation att göra kunskapskontroll av blivande vigselförrättare. Alla utom tre av dessa har haft vigseltillstånd och rätt att göra kun- skapskontroll . Kammarkollegiets kunskapsprövning är avsedd att säkerställa att vigselförrättaren har erforderliga kunskaper om gällande regler om vigslar. Någon ytterligare prövning är inte avsedd att äga rum. Be- dömningen av en vigselförrättares kvalifikationer och lämplighet i övrigt får enligt förarbetena ankomma på samfundet. Ett förordnande att vara vigselförrättare gäller tills vidare, om det inte har begränsats att gälla till en angiven dag. Såväl tillstånd till trossamfund som förordnanden av vigselför- rättare sker efter ansökan av trossamfundet (1 och 2 §§ lag). I 3 § lag finns regler om återkallelse av tillstånd för trossamfund och av ett förordnande att vara vigselförrättare. Om Kammarkollegiet finner att ett trossamfund inte längre uppfyller kraven för vigseltillstånd, ska kollegiet återkalla tillståndet. Upp- fyller en vigselförrättare inte längre de krav som ställs enligt 2 §, eller missköter vigselförrättaren sin uppgift, ska Kammarkollegiet återkalla förordnandet att vara vigselförrättare. I samband med en sådan återkallelse ska Kammarkollegiet utreda om det finns grund för att återkalla trossamfundets tillstånd att förrätta vigsel. Ett för- ordnande att vara vigselförrättare ska vidare återkallas om samfundet begär det. Kammarkollegiet har inte i uppdrag att utföra någon allmän tillsyn över trossamfundens vigselverksamhet. Kollegiet bevakar endast reaktivt, dvs. utifrån anmälningar från i första hand Skatte- verket, att de trossamfund som har vigselrätt följer äktenskaps- balkens bestämmelser. Ett visst tillsynsansvar följer dock av reglerna om återkallelse av förordnanden och tillstånd. I tillsynsansvaret ligger att Kammarkollegiet ska bevaka att de trossamfund som har vigselrätt ser till att de vigslar som förrättas inom samfundet sker enligt bestämmelser. I detta ligger bl.a. att båda makarna samtycker till äktenskapet och att det finns en giltig hindersprövning. Kammarkollegiet kräver vidare att trossamfund med vigselrätt gör tydlig skillnad mellan juridiskt giltiga vigslar och andra religiösa ceremonier, så att de som deltar i ceremonin inte vilseleds. Eventuella intyg som utfärdas vid en religiös bröllops- ceremoni utan rättslig verkan får inte ges en sådan utformning att de kan misstas för ett giltigt vigselintyg. Enligt uppgift från Kammarkollegiet finns 37 trossamfund som har tillstånd att förrätta vigsel och nära 9 000 vigselförrättare som är förordnade inom trossamfunden.2 För det fall en vigselförrättare åsidosätter sina skyldigheter en- ligt kan han eller hon dömas för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § (NJA 1994 s. 108). Så kan exempelvis vara fallet om vigselförrättaren förrättar vigsel trots att en eller båda makarna är och inte har beslutat om dispens. Straffansvar kan emellertid också, enligt 17 kap. 15 § om föregivande av allmän ställning, ådömas den som utan att vara förordnad som vigselförrättare leder en bröllopsceremoni och inger mannen och kvinnan föreställningen att det är fråga om myndighets- utövning. regleras svensk domstols behörighet i mål om äktenskaps- skillnad i första hand i den s.k. II-förordningen.3 Förord- ningen är tillämplig även när svaranden är medborgare i tredje land, förutsatt att det finns en tillräcklig anknytning till en medlemsstat. Enligt artikel 3 i förordningen föreligger svensk jurisdiktion av- seende äktenskapsskillnad om makarna har hemvist i , om de senast hade hemvist i och en av dem är bo- satt här, om svaranden har hemvist här, om ansökan är gemensam och någon av makarna har hemvist i , om sökanden har hem- vist i och har varit bosatt här innan ansökan gjordes, om sökanden är svensk medborgare med hemvist i och har varit bosatt här innan ansökan gjordes, eller om båda makarna är svenska medbor- gare. Reglerna är exklusiva om svaranden är medborgare eller har hemvist i en annan medlemsstat. I andra fall finns ett visst utrymme för att tillämpa svenska autonoma domsrättsregler, som finns i 3 kap. 2Uppgiften avser situationen . 3Rådets förordning (EG nr 2201/2003 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000, EUT 2003 L 338/1. 2 § IÄL. Dessa redovisas inte närmare här. När det gäller förhållan- det mellan de nordiska länderna gäller förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap. Domsrättsgrunderna förordning motsvarar dem som finns i II-förordningen. Vid prövning i av äktenskapsskillnader mellan nordiska medborgare med hemvist i tillämpas alltid svensk rätt (9 § första stycket förordning). Samma huvudprincip gäller om det finns en utomnordisk anknytning (3 kap. 4 § första stycket IÄL). Om båda makarna är utlänningar och minst en av dem har utomnordiskt medborgarskap ska dock i vissa fall även utländsk rätt beaktas. Vi förutsätter i den fortsatta framställningen att svenska regler om äktenskapsskillnad är tillämpliga. Bestämmelser om äktenskapsskillnad finns i 5 kap. äktenskaps- balken. I gäller att var och en har rätt till äktenskapsskillnad utan angivande av några skäl. Den enda inskränkningen i rätten till äktenskapsskillnad är att det i vissa fall krävs en betänketid . Är makarna ense om att äktenskapet ska upplösas ska äktenskapsskillnaden föregås av betänketid, om båda makarna be- gär det eller om någon av dem varaktigt bor tillsammans med eget barn som står under den makens vårdnad. Vill bara en av makarna att äktenskapet ska upplösas ska betänketid löpa. Enligt 5 kap. 5 § har en make som tvingats att ingå äktenskap rätt till äktenskapsskillnad utan föregående betänke- tid även om sådan annars skulle ha krävts. Också den som har gift sig utan tillstånd från behörig myndighet har rätt till omedelbar äktenskapsskillnad. De möjligheter som finns till omedelbar äktenskapsskillnad i 5 kap. 5 § är av- sedda att motsvara vad som gäller i fråga om möjligheterna att vägra ett erkännande av äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag (se avsnitt 3.3.1). Åklagaren tillvaratar enligt 5 kap. 5 § tredje stycket äktenskaps- balken det allmännas intresse av att upplösa äktenskap som inte är önskvärda. Vad gäller äktenskap som har ingåtts av en underårig eller under tvång kan talan om omedelbar äktenskapsskillnad föras av den som är underårig eller den som har tvingats. För båda grup- perna gäller också att åklagare kan föra talan. Eftersom vissa av barnäktenskapen och tvångsäktenskapen en- ligt gällande civilrättsliga bestämmelser accepteras av samhället, har åklagare inte någon absolut skyldighet att föra talan i de fall där det kan ske (prop. 1973:32 s. 144). I stället måste åklagaren göra en intresseavvägning och överväga vilka negativa konsekvenser en framtvingad upplösning av äktenskapet kan få för de personer som berörs. En upplösning ska eftersträvas om det är påkallat av omsorg om den enskilde eller om det från allmän synpunkt framstår som stötande att låta äktenskapet bestå. I lagförarbetena till bestäm- melsen i 5 kap. 5 § sägs att åklagarens möjlighet att föra talan i dessa fall kan utnyttjas exempelvis om det i samband med en förundersökning framkommer att en kvinna har ingått äkten- skap under tvång och vill skilja sig, men av rädsla inte själv vågar agera för att upplösa äktenskapet (prop. 2003/04:48 s. 49). 3.3Regler om erkännande av äktenskap m.m. 3.3.1Erkännande av äktenskap som ingås enligt utländsk lag utomlands Enligt 1 kap. 7 § IÄL anses ett äktenskap som har ingåtts utom riket enligt främmande lag giltigt till formen om det är giltigt i den stat där det ingicks. Ett äktenskap anses också giltigt till formen här om det har ingåtts inför någon som av utländsk myndighet för- ordnats att förrätta vigsel i annan främmande stat och om det är giltigt i den stat som har meddelat förordnandet. Samma sak gäller för ett äktenskap som är giltigt enligt lagen i den eller de stater där makarna var medborgare eller hade hemvist. Den princip som kom- mer till uttryck i 1 kap. 7 § IÄL har emellertid försetts med två undantag, ett av mera generell karaktär i 7 kap. 4 § IÄL och ett av mera preciserad karaktär i 1 kap. 8 a § IÄL. Enligt 7 kap. 4 § IÄL får ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag inte erkännas här om det är uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsordningen, s.k. ordre public. För att ett äktenskap ska anses strida mot svensk ordre public krävs att det rör sig om värderingar i principiella frågor av större vikt. Enligt 1 kap. 8 a § första stycket 1 IÄL erkänns inte ett äkten- skap som har ingåtts enligt utländsk lag, om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits hinder mot det enligt svensk lag och minst en av parterna var svensk medborgare eller hade hemvist i . Såväl anknytningen som hindret ska ha funnits då äktenskapet ingicks. Om t.ex. en person som är för äktenskapets ingående och är med- borgare här har förts ut ur landet för att giftas bort och därefter återförs till med den man som hon har gifts bort med, ska äktenskapet inte erkännas. Enligt bestämmelsen i 1 kap. 8 a § första stycket 2 IÄL ska ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag inte heller erkännas här om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång. Frågan om det har förekommit tvång kan inte bedömas om det inte finns en uppgift från den ena maken om att så har varit fallet. Om inget talar emot det ska således utgångspunkten vara att äktenskapet har ingåtts av fri vilja. I det fall tvång har påtalats är det emellertid meningen att kravet på bevisning ska sättas relativt lågt. Det är tillräckligt att det görs sannolikt att tvång har förekommit. Av bestämmelsen i 1 kap. 8 a § andra stycket framgår att det är möjligt att vid en tillämpning göra undantag från regeln om vägrat erkännande om det finns särskilda skäl för det. Denna möjlighet har tillkommit eftersom situationen i vissa enskilda fall kan tänkas vara sådan att det inte framstår som rimligt att vägra ett erkännande (prop. 2003/04:48). Att ett äktenskap erkänns här i landet innebär att det tillerkänns fulla rättsverkningar som äktenskap. Ett uteblivet erkännande inne- bär att äktenskapet saknar rättsverkningar i . Däremot inne- bär det inte att äktenskapet blir ogiltigt i det land där det ingicks. 3.3.2Erkännande av äktenskap som ingås enligt utländsk lag i Befattningshavare som enligt utländsk lag är behöriga att förrätta vigsel kan ges tillstånd att förrätta vigsel enligt utländsk lag här i landet (1 kap. 6 § IÄL). I princip ska man vid bedömning av er- kännandefrågan följa rättsuppfattningen i det land som har med- delat förordnandet, men om den främmande vigselförrättaren har saknat regeringens tillstånd eller har överskridit tillståndets begräns- ningar är det möjligt att en vigsel som anses giltig i det främmande landet underkänns här (, Svensk internationell privat- och processrätt, 7 uppl. 2008, s. 183). Anmäls ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag för regi- strering hos har myndigheten att ta ställning till om det ska erkännas här i landet. Sådana bedömningar görs med led- ning av de uppgifter som är tillgängliga och tar bara sikte på regi- streringen. Vanligen är det tillräckligt att genom ett skriftligt bevis kan konstatera att äktenskapet har registrerats i vigsel- landet. kan då utgå ifrån att den utländska myndighet som har gjort registreringen har kontrollerat att de formvillkor som ställs för en giltig vigsel har uppfyllts. I de fall en registrering inte har skett i utlandet har att göra en mer självstän- dig bedömning av giltigheten. har också att ta ställning till frågan om erkännandet av äktenskapet skulle strida mot svensk ordre public eller mot vad som föreskrivs i 1 kap. 8 a § IÄL. bedömning är inte bindande för hur frågan om erkännande ska bedömas i andra sammanhang, men registreringen får trots detta rättsverkningar för de enskilda vars uppgifter regi- streras. 3.4Den straffrättsliga regleringen av tvångsäktenskap och barnäktenskap En rad straffrättsliga bestämmelser kan bli aktuella i samband med att någon försöker eller lyckas förmå någon annan att gifta sig mot sin vilja. Om den utsatta personen förs bort, spärras in eller på något annat sådant sätt berövas friheten, kan gärningsmannen dömas för olaga frihetsberövande enligt 4 kap. 2 § . Ifall gärnings- mannen bemäktigar sig och för bort eller spärrar in ett barn eller någon annan med uppsåt att skada honom eller henne till liv eller hälsa eller att tvinga honom eller henne till tjänst eller att öva ut- pressning, ska det dömas enligt 4 kap. 1 § för män- niskorov. Om någon genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon annan att göra, tåla eller underlåta något, kan gärningsmannen dömas för olaga tvång enligt 4 kap. 4 § . I vissa fall kan personer som är inblandade i att framtvinga ett äktenskap dömas för människohandel enligt 4 kap. 1 a § brotts- balken. Bestämmelsen gäller den som, i annat fall än som avses i bestämmelsen om människorov, genom olaga tvång, vilseledande, utnyttjande av någons utsatta belägenhet eller med något annat sådant otillbörligt medel rekryterar, transporterar, överför, inhyser eller tar emot en person i syfte att han eller hon ska bl.a. exploa- teras för sexuella ändamål eller annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte. Om offret är krävs inte att det har använts något otillbörligt medel. I 4 kap. 5 § föreskrivs att den som lyfter vapen mot någon annan eller annars hotar med brottslig gärning på ett sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom ska dömas för olaga hot. Enligt 4 kap. 7 § är det straffbart som ofredande att handgripligen antasta eller medelst skottlossning, stenkastning, oljud eller annat hänsynslöst beteende eljest ofreda annan. Den som tillfogar offret kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant till- stånd, kan dömas för misshandel enligt 3 kap. 5 § . I allvarligare fall kan gärningsmannen dömas för grov misshandel eller synnerligen grov misshandel. Andra brott som kan tänkas ske i samband med att någon för- mås att gifta sig mot sin vilja är förolämpning eller förtal, brytande av post- och telehemlighet och intrång i förvar. I vissa fall kan sexuella övergrepp användas för att tvinga fram ett äktenskap. Sexualbrotten, t.ex. våldtäkt, våldtäkt mot barn och sexuellt tvång, återfinns i 6 kap. . Bestämmelsen i 4 kap. 4 a § om grov fridskränkning straffbelägger sådana kränkande förfaranden som kan förekomma i samband med att en person utsätts för extrem kontroll från familjen. I bestämmelsen föreskrivs att den som begår gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. mot en närstående döms för grov frids- kränkning om var och en av gärningarna har utgjort led i en upp- repad kränkning av offrets integritet och gärningarna har varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Den som förföljer en person genom brottsliga gärningar som utgör misshandel enligt 3 kap. 5 § eller försök till sådant brott som