sou · H0B355 · 2012-08-24 00:00:00 — Dessa avgjorde i regel inte målen utan utförde en egen undersökning som – tillsammans med ett utlåtande – överlämnades till . Hovrätten avgjorde målen efter att en särskild tryckfrihets- kommitté fått yttra sig. I vissa fall skulle målet underställas . Enskilda ärekränkningsmål avgjordes dock normalt av underrätten. Åren efter ändringarna 1810 fördes en intensiv debatt om hur tryckfrihetsmålen skulle handläggas. avskaffades tryckfrihetskommittén och ersattes med en jury där ledamöterna utsågs av parterna och rätten. Sedan jurysystemet inrättades har antalet tryckfrihetsmål varierat. Statsvetaren har i sitt verk om tryckfrihets- Rättegångsbestämmelserna - en översyn juryn, Nio edsvurna män, gått igenom tryckfrihetsåtalen . lät regeringen väcka drygt 40 åtal. De riktade sig främst mot de liberala tidningar som angrep kungamakten och skrifter som kritiserade tryckfrihetspolitik med dess s.k. indragningsmakt. Kungen lyckades inte med hjälp av juryn tysta oppositionen och tvingades konstatera att indragningsmakten hade visat sig vara verkningslös. Även och var åtalen vanliga och riktade sig framför allt mot den framväxande arbetar- rörelsens kritik mot de rådande samhällsförhållandena. före utbrottet av och under drev regeringen en repressiv tryckfrihetspolitik. Utöver offentliga maningar, transportförbud och införandet av en vilande censurlag lät regeringen initiera 38 åtal . I inledningen av kriget hade regeringen framgång i åtalen. Enbart väcktes 19 åtal varav 17 slutade i fällande domar. Därefter började juryn gå emot regeringens vilja att fälla tidningarna och friade juryn i tolv av 15 fall. Motgångarna fick regeringen att byta strategi. Det förekom att regeringen lät konfiskera tidningar som hade lett till missförstånd med utländsk makt. Det skedde med stöd av en paragraf i TF som hade använts och som allmänt hade betraktats som antikverad. Justitieministern noterade i sin dagbok att konfiskationerna hade den fördelen att man kommer förbi den oberäkneliga och i utrikespolitiska frågor omdömeslösa juryn (, Politiska anteckningar – , 1987). ser vissa skillnader mellan olika perioder, men hans slutsats är att juryn har varit mer ett skydd än den utgjort ett hot mot tryckfriheten. Reformeringen av jurysystemet 1949 Den genomgripande översyn av TF som var klar arbete omfattade också jurysystemet (SOU 1947:60 s. 186). De sakkunniga upprepade i allt väsentligt de skäl som angavs när juryn infördes och framhöll att juryn tidigare hade ansetts utgöra ett värn mot övergrepp från regeringsmakten och ämbetsmännen. Rättegångsbestämmelserna - en översyn Att avgöra var gränsen skall dragas mellan befogad presskritik och straffvärt yttrande är ej sällan en svår och grannlaga uppgift. En jury, som företräder en upplyst, allmänt medborgerlig uppfattning, synes i allmänhet vara mera skickad för denna uppgift än en domstol. För domstolarnas egen auktoritet kan det ock vara till fördel, att de icke göras till skiljedomare i politiska frågor. En juryprövning kunde visserligen innebära faror om jury- medlemmarna i politiskt känsliga frågor skulle ta större politisk hänsyn än domarna. Men det var enligt de sakkunniga inget särskilt tungt argument emot jurysystemet. Väl kunna meningarna vara delade om det sätt på vilket juryinstitutionen fyllt sin uppgift; vad angår tryckfriheten i dess viktigaste beståndsdel, den politiska yttrandefriheten, torde dock några anmärkningar icke kunna riktas mot juryn. För att eliminera faran för att juryn skulle låta sig påverkas av stämningar och värderingar i samhället som inte hör ihop med ett objektivt bedömande, och att den i förtalsmål inte skulle klara av bevisprövningen på ett fullgott sätt, föreslog de sakkunniga att vid fällande juryutslag domstolen skulle kunna fria. Därmed flätades en medborgerlig bedömning samman med ett professionellt dömande. Den dittills gällande ordningen att juryledamöter dels lottades fram ur en lista som domstolen hade fastställt, dels utsågs bland personer som parterna själva nominerat ansåg utredningen inte tillgodose det folkliga inflytande som borde känneteckna jury- institutet. Utredningen föreslog därför att juryledamöterna skulle utses av folkvalda församlingar. Valet föll på landstingen och, i städer utan landsting, på stadsfullmäktige. Därutöver föreslog utredningen ett antal organisatoriska förändringar, bl.a. att jury- ledamöterna skulle delas in i två grupper. Förslaget mottogs överlag positivt av remissinstanserna. Regeringen ställde sig i huvudsak bakom utredningens förslag. Enligt regeringen var det betydelsefullt att tryckfrihetsmål skulle avgöras under medverkan av lekmän som skola representera det folkliga inflytandet i domstolen och att de utgjorde en garanti för tryckfriheten, i främsta rummet den politiska yttrandefriheten. Rättegångsbestämmelserna - en översyn ifrågasattes både pressens självsanerande verksamhet och jurysystemet. I direktiven till Massmedie- utredningen (MMU) förklarade regeringen att jurysystemet utgör utan tvivel ett värn för yttrandefriheten i tryck, radio och tele- vision. Men systemet var enligt regeringen behäftat med brister, bl.a. framhölls avsaknaden av prejudikatbildning (se MMU:s betänkande Massmediegrundlag, SOU 1975:49 s. 48). Av de 242 mål som MMU lät undersöka –1972 fällde juryn i 194 fall. I s.k. porrmål fällde juryn i 145 av 155 mål, medan förtalsmålen slutade med fällning i 49 av 86 fall. Enligt utredningens samlade bedömning fyllde juryn sin funktion ganska bra. Men utredningen påpekade att det fanns problem med jury- systemet (s. 136) och skrev: Av den av MMU verkställda undersökningen framgår att åtskilliga tryckfrihetsmål på parternas begäran avgjorts utan jury, och i ett inte obetydligt antal fall har rätten kommit till en mildare bedömning än juryn. Framför allt visar emellertid undersökningen hur ojämn bedömningen av juryn varit. Med det nu gällande jurysystemet måste det i stor utsträckning anses omöjligt för en part att i förväg någorlunda säkert beräkna utgången av en tryckfrihetsprocess. MMU:s förslag till lösning på problemet var att alla tryck- och yttrandefrihetsbrott skulle handläggas av en domstol med placering i . Juryn skulle ersättas med nio ledamöter, varav ordföranden och vice ordföranden skulle vara ordinarie domare. De övriga sju skulle vara lekmän och utses av . Den första reaktionen på utredningens förslag om juryn var positiv eller avvaktande. Men kritiken mot förslaget blev med tiden stark. Hovrätten över och fann det orimligt att inrätta en specialdomstol enbart för att få en effektiv prejudikat- bildning för ärekränkningsmål. Det viktiga var inte dessa förtalsmål utan att säkerställa den politiska och kulturella yttrandefriheten, menade hovrätten. Tankarna på en specialdomstol hade tidigare väckts men alltid tillbakavisats enligt hovrättens remissvar. Regeringen valde att inte gå vidare med MMU:s förslag och jurysystemet fick leva vidare oförändrat. Rättegångsbestämmelserna - en översyn fällde för mänskliga rättigheter för brott mot konventionens artikel 6.1 om rätten till en rättvis rättegång. Målet avsåg förtal och har kommit att kallas Fallet Holm.1 ansåg sig förtalad i en bok, men juryn friade författaren. hävdade att han inte hade fått en opartisk rättegång eftersom fem av jurymedlemmarna tillhörde det socialdemokratiska partiet. Även förläggaren av boken var socialdemokrat och boken var utgiven på ett förlag knutet till det socialdemokratiska partiet. Under prövningen av ärendet inför (kommission för de mänskliga rättigheterna) och i redogjorde för den svenska traditionen med juryprövning och förklarade att det var en hävdvunnen princip att juryledamöter i dessa roller inte representerade ett parti utan allmänheten. Men domstolen fällde trots det med sju röster mot två. Utslaget ledde till att regeringen lät se över bestämmelserna om juryn. Bland annat övervägdes möjligheten att skulle avgöra vilka fall som skulle prövas med jury (se domarutredning i betänkandet Domaren i – utgångspunkter för fortsatt utredningsarbete, SOU 1994:99). Förslaget avvisades och i stället föreslog regeringen att domstolarna skulle pröva om en juryledamot är jävig enligt samma regler som gäller för domare enligt 4 kap. 13 § . gick därmed trots fällningen i intakt ur konflikten. Vårt förslag: Ett antal detaljbestämmelser som ligger på grundlagsnivå flyttas till vanlig lag. Kommittén anser det angeläget att framhålla den betydelse som den särskilda processordningen med juryprövning har och har haft för yttrandefriheten. 1 Se domen i målet mot . Rättegångsbestämmelserna - en översyn Det har inte specifikt ingått i kommitténs uppdrag att utvärdera eller materiellt se över juryinstitutet. Den översyn som har gjorts har i stället skett inom ramen för den allmänna översynen av de två gällande grundlagarna och – inledningsvis – som ett led i arbetet på en eventuell ny yttrandefrihetsgrundlag. Regler som är grundläggande för juryinstitutet bör även i fortsättningen finnas på grundlagsnivå. Det gäller t.ex. kravet på kvalificerad majoritet i juryn för fällande dom, att behöriga domstolar ska vara spridda över landet och att juryledamöter ska utses av direktvalda församlingar. Detaljregler som inte anses kunna påverka yttrandefriheten föreslås antingen utmönstras eller överlämnas till reglering i lag eller förordning. Exempel på regler som kan finnas i lag är sådana som gäller antalet juryledamöter per län och sådana som avser den s.k. jurymannalistan. Några ytterligare kommentarer till de föreslagna förändringarna finns i författningskommentaren avseende 12 kap. TF (se kap. 23). 15 Förändringar i databasregeln Den s.k. databasregeln i 1 kap. 9 § YGL innebär i korthet att grund- lagens bestämmelser om radioprogram ska tillämpas då information tillhandahålls allmänheten ur en databas. Med en databas avses enligt 1 kap. 1 § femte stycket en samling av information lagrad för automatiserad behandling. En förutsättning för att databasregeln ska vara tillämplig är att innehållet i databasen kan ändras endast av den som driver verksamheten. En annan förutsättning för grundlagsskydd är att databasen till- handahålls på något av de sätt som anges i bestämmelsen. Grund- lagen gäller för det första när innehållet i en databas tillhandahålls direkt genom överföring som sker på begäran av mottagaren. Det vanligaste exemplet på sådant tillhandahållande är webbsidor på internet. Det andra sättet som omfattas av bestämmelsen är när innehållet tillhandahålls indirekt på särskild begäran genom fram- ställning av en teknisk upptagning, en skrift eller en bild. Det handlar i dessa fall om s.k. print on demand-verksamhet där t.ex. en dvd-skiva eller en bok framställs när en kund beställer den. Det tredje sättet för tillhandahållande som omfattas av databas- regeln är överföringar som sker enligt en överenskommelse i för- väg. Det handlar här om s.k. push-teknik genom vilken informa- tion skickas från en databas till en mottagare enligt ett schema som mottagaren har specificerat i förväg, t.ex. sådan nyhetsbevakning som kan beställas på vissa webbplatser. Det kan gälla t.ex. nytill- kommet material inom vissa ämnesområden eller enligt vissa sök- kriterier som användaren har specificerat i förväg. Det fjärde sättet för tillhandahållande som nämns i databas- regeln är att innehållet i databasen spelas upp offentligt. Det som avses är i första hand s.k. digital bio. Sådan uppspelning sker utan att det finns en teknisk upptagning, dvs. I stället spelas filmen upp direkt från biografens datorserver eller från en server till vilken biografen har tillgång via elektronisk kommunikation. Grundlagsskyddet enligt databasregeln gäller automatiskt för data- baser som tillhandahålls av de aktörer som anges i första stycket. Det automatiska grundlagsskyddet gäller således för en redaktion för en periodisk skrift eller för radioprogram, ett företag för yrkesmässig framställning av tryckta eller därmed enligt tryckfrihetsförord- ningen jämställda skrifter eller av tekniska upptagningar eller en nyhetsbyrå. I förarbetena brukar dessa benämnas massmedie- företag. Databaser som tillhandahålls av andra aktörer än de som anges i första stycket omfattas av databasregeln om det finns ett utgiv- ningsbevis utfärdat. Förutsättningarna för bl.a. utfärdande och åter- kallelse av utgivningsbevis för databaser framgår av andra–femte styckena i databasregeln. Databasregeln i 1 kap. 9 § YGL infördes vid grundlagens till- komst och har därefter utvidgats och ändrats . infördes exempelvis möjligheten för andra än s.k. massmedieföretag att få grundlagsskydd för sina databaser genom att söka och få ett utgivningsbevis. utvidgades tillämp- ningsområdet till att omfatta även s.k. print on demand-verk- samhet och push-teknik. kompletterades bestämmelsen för att ge grundlagsskydd även åt digital bio. Det har funnits vissa tillämpningsproblem med databasregeln. Dessa har berörts av Tryck- och yttrandefrihetsberedningen (SOU 2006:96 s. 173 f.). Även har behandlat dem i delbetänkandet Ny yttrandefrihetsgrundlag? – presenterar tre modeller, SOU 2010:68 (s. 67 f.). En översiktlig beskrivning av dessa problem görs i avsnitt 6.5. Nedan lämnas en redogörelse för de tillämpningsproblem som framstår som mest angelägna att åtgärda. I det därpå följande avsnittet lämnas förslag till ändringar i databasregeln. Ett tillämpningsproblem som har att göra med det automatiska grundlagsskydd som gäller för s.k. massmedieföretag enligt första stycket gäller frågan hur begreppet redaktion ska tolkas. Enligt bestämmelsen gäller nämligen grundlagen för databaser som till- handahålls av bl.a. en redaktion för en periodisk skrift eller för radioprogram. Tillämpningsproblemen har att göra med att massmedie- företagen ibland väljer att organisera sin verksamhet på ett sätt som gör det svårt att definiera vad som är en redaktion och vilken redaktion det är som råder över innehållet i en viss databas. Det gäller bl.a. massmedieföretag med omfattande publicerings- verksamhet som bedrivs genom flera kanaler, t.ex. flera webbplatser och radioprogram. Det är i sådana situationer vanligt att det inte är samma personer som tar fram innehållet till ett radioprogram som uppdaterar innehållet på företagets alla webbplatser. Det kan också handla om situationer då databasverksamheten läggs i en annan juridisk person än den där redaktionen för den periodiska skriften eller radioprogrammet finns. Det automatiska grundlagsskyddet enligt databasregeln är, som har nämnts ovan, avsett främst för de databaser som tillhandahålls av traditionella massmedieföretag. Det finns emellertid inget hinder mot att det automatiska grundlagsskyddet även tillämpas på data- baser som tillhandahålls av andra, t.ex. en privatperson som också direktsänder ett radioprogram över internet. I vissa fall är inte personen eller företaget i fråga medveten om att grundlagen gäller automatiskt. Detta kan framstå som problematiskt eftersom grund- lagsskyddet medför vissa straffsanktionerade skyldigheter, såsom att utse utgivare. Det finns ingen möjlighet att avstå från det automatiska grundlagsskyddet. Dessa tillämpningsproblem har berörts i praxis och i förarbets- uttalanden. I rättsfallet RÅ 2003 ref. 30 bedömde Regeringsrätten, numera , att redaktionsbegreppet inte innebär ett krav på att verksamheten ska innefatta nyhets- förmedling eller opinionsbildning. Vidare ansåg Regeringsrätten att redaktionsbegreppet inte kan ges någon annan eller vidare innebörd än att det innefattar de personer som har hand om ordnandet och utgivningen av tryckta skrifter. I propositionen Yttrandefrihetsgrundlagen och Internet, 2001/02:74, ansåg regeringen att det handlar om en redaktion enligt databasregeln även när ett traditionellt massmedieföretag förlägger sin databas- verksamhet till en särskild juridisk person (s. 46 f.). En förut- sättning är dock att massmedieföretaget fortfarande kan anses vara den som tillhandahåller allmänheten upplysningarna. Det bör, enligt regeringen, vara de sakliga förhållandena och inte de formella omständigheterna som är avgörande. Prövningen får göras på grundval av samtliga omständigheter i varje enskilt fall. Regeringen menade också att ledning får sökas i allmänna principer för räckvidden av offentligrättslig lagstiftning (jfr NJA 2001 s. 445). Denna tolkning av redaktionsbegreppet bekräftades av i rättsfallet NJA 2007 s. 309, som handlade om tidnings- artiklar vilka tillhandahölls i tidningen som ingick i tjänsten PressText. Domstolen ansåg att varken databasens placering eller det faktum att databasverksamheten var förlagd i en särskild juridisk person var avgörande för bedömningen av vem som tillhandahöll databasen. I stället var det mest förenligt med de intressen som grundlagarna bygger på, inte minst intresset av att källskyddet bevaras, att den som faktiskt råder över informationen i databasen också betraktas som den som tillhandahåller den. Företaget som drev PressText och som saknade rätt att ändra i data- basen ansågs därför inte vara den som tillhandahöll arkivdatabasen. fann att det i stället var redaktionen för tidningen som hade tillhandahållit databasen för allmänheten. Den hade gjort det redaktionella urvalet vid publiceringen av artiklarna i databasen och hade dessutom behållit kontrollen över materialet efter publiceringen. Av dessa uttalanden kan man dra slutsatsen att det inte är en förutsättning för det automatiska grundlagsskyddet att de personer som sköter den tekniska driften av databasen tillhör en redaktion för en periodisk skrift eller ett radioprogram. Det är tillräckligt att redak- tionen råder över innehållet i databasen och gör det redaktionella urvalet. Det är inte heller en förutsättning att databasen innehåller samma material som har publicerats i skriften eller radioprogrammet, eller att databasen har samma namn som skriften eller radiopro- grammet. Det automatiska grundlagsskyddet enligt databasregeln omfattar således även databaser som saknar annan koppling till exempelvis en skrift eller ett tv-program än att innehållet produceras av samma redaktion. Detsamma gäller enligt ovan nämnda förarbets- uttalande om tillhandahållaren av databasen har ett redaktionellt sam- arbete med en redaktion för en periodisk skrift eller ett radio- program. Ett annat tillämpningsproblem avser risken för att grundlags- skyddet försvinner helt eller delvis för en databas om tillhanda- hållaren låter en s.k. extern informationsleverantör uppdatera innehållet i delar av databasen. Som ett exempel kan nämnas de medieföretag som låter ett produktionsbolag uppdatera en webb- sida som är kopplad till det radio- eller tv-program som pro- duktionsbolaget producerar åt medieföretaget. Det kan även handla om ett företag som får i uppdrag att sköta och välja ut den reklam som visas på ett tidningsföretags webbplats. Ett annat tänkbart exempel är utomstående aktörer som på uppdrag av massmedie- företaget förhandsgranskar (modererar) användares artikelkom- mentarer och fattar beslut om att publicera eller inte publicera dessa på ett massmedieföretags webbplats. Det är även vanligt att personer som inte hör till medieföretaget anlitas för att blogga på en särskild del av företagets webbplats och därmed får möjlighet att lägga in material utan föregående granskning. Ett villkor för grundlagsskyddet enligt databasregeln är att det handlar om en databas vars innehåll kan ändras endast av den som driver verksamheten. Detta villkor har ansetts vara en förutsättning för att utgivaren ska kunna bära sitt ensamansvar för det som publi- ceras (prop. 1990/91:64 s. 112). Ursprungligen angavs i databasregeln att den inte gäller om den mottagande kan ändra innehållet i registret. Den nuvarande formuleringen infördes . Syftet med ändringen var att klargöra att databasregeln inte omfattar sådana databaser där t.ex. en extern informationsleverantör kan ändra innehållet utan föregående åtgärd av databasinnehavaren (prop. 2001/02:74 s. 98). När andra än tillhandahållaren av databasen kan påverka innehållet på de sätt som beskrivits har det därför uppstått frågor om grundlagsskyddet gäller för databasen. Ändringen tillkom på förslag av . Av utredningens betänkande Yttrandefrihetsgrundlagen och Internet (SOU 2001:28, s. 483) framgår att syftet med ändringen inte var att utesluta grundlagsskydd för material som publiceras i databasen på uppdrag av den som driver tjänsten. Avsikten var i stället att undanta material som publiceras i s.k. hämtningslänkar, dvs. information som på olika sätt automatiskt hämtas in från t.ex. en annan webbplats utan att det finns ett uppdragsförhållande mellan databasägaren och den externa informationsleverantören. Utred- ningen påpekade bl.a. att [d]en som driver verksamheten behöver inte själv ha den enda möjligheten att påverka innehållet utan även personal hos ett företag som driver verksamheten kan givetvis göra detta för företagets räkning. Detta kan dock inte sägas klart framgå av lagtexten och det har, som nämnts ovan, lett till en viss osäkerhet när det gäller webb- platser som innehåller material som uppdateras direkt av externa leverantörer. Ett liknande tillämpningsproblem rör databaser som innehåller delar som kan påverkas av mottagaren. Det handlar främst om kom- mentarer från användarna som läggs in i databasen utan föregående granskning av den som driver verksamheten. Inläggen kan göras med koppling till redaktionellt material (s.k. artikelkommentarer) eller i särskilda tjänster som är avsedda för diskussioner i vissa ämnesfrågor (s.k. diskussionsforum). Användarna av dessa tjänster kan, till skillnad från sådana externa informationsleverantörer som har berörts ovan, inte anses agera på uppdrag av den som driver verksamheten. Det råder ingen tvekan om att dessa kommentarer innebär att någon annan än den som driver verksamheten kan påverka inne- hållet i databasen. Den oklarhet som har uppstått vid tillämpningen gäller i stället frågan om vad konsekvensen blir av att en databas innehåller sådana omodererade delar. Enligt en strikt tolkning upp- fyller databasen inte förutsättningarna för grundlagsskydd enligt databasregeln och följaktligen gäller inte grundlagen för databasen, dvs. hela databasen inklusive redaktionellt material. Utgångspunkten för en sådan tolkning är att det handlar om en och samma databas. Om de omodererade delarna av t.ex. en webbplats kan avskiljas från det redaktionella innehållet är det dock möjligt att betrakta webb- platsen som två eller flera databaser. Grundlagen gäller i sådana fall det redaktionella innehållet, medan de omodererade delarna faller utanför. Svårigheten är att avgöra vad som krävs för att åstadkomma en sådan uppdelning mellan två databaser. Det gäller särskilt vid artikel- kommentarer, som vanligtvis är placerade i nära anslutning till redaktionellt material. Frågan behandlades i prop. 2001/02:74 (s. 98). När det på samma www-adress finns både information som använd- arna inte kan ändra och t.ex. ett diskussionsforum där användarna kan göra inlägg som utan föregående åtgärd av databasinnehavaren blir direkt tillgängliga för andra användare torde diskussionsforumet kunna ses som en egen databas, om detta är naturligt med hänsyn till hur innehållet är ordnat på adressen. I sådant fall skulle endast den delen falla utanför grundlagsskyddet. Radio- och (numera Myndigheten för radio och tv) ansåg i ett beslut , i vilket myndigheten avslog en ansökan om utgivningsbevis för databasen (dnr 1192-2003), att avgörande för vad som utgör en databas är hur den framstår för användaren. Databasen ska enligt myndigheten framstå som en sammanhållen produkt eller tjänst som tillhandahålls av en och samma redaktion eller organisation och med en integrerad layout och under ett namn.