sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — Om ett brott förskyller ett straffvärde som sträcker sig längre än maximum på den aktuella straffskalan krävs det med andra ord mer för att straffet ska reduceras än när det rör sig om ett brott med ett straffvärde som ryms inom straffskalan.6 För att ett billighetsskäl ska leda till att ett lindrigare straff än det som är föreskrivet för brottet döms ut krävs enligt 29 kap. 5 § andra stycket BrB att det är påkallat av särskilda skäl. I 29 kap. 6 § BrB anges att om det med hänsyn till en sådan omständighet som avses i 5 § är uppenbart oskäligt att döma till på- följd ska rätten meddela påföljdseftergift. Innebörden av ett beslut om påföljdseftergift är att domstolen konstaterar att den tilltalade har begått ett brott men att någon påföljd inte ska dömas ut för brottet. Enligt 30 kap. 4 § BrB kan billighetsskälen även ha betydelse för påföljdsvalet. I bestämmelsen anges att rätten ska fästa särskilt avse- ende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och därvid beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB. Det går inte att dela in billighetsskälen i sådana omständigheter som främst har betydelse för valet av påföljd och sådana som huvud- sakligen påverkar straffmätningen. Ett billighetsskäl kan innebära att det s.k. straffmätningsvärdet (d.v.s. i detta fall straffvärdet reducerat med den strafflindring som billighetsskälet motiverar) understiger . Billighetsskälet kan i ett sådant fall sägas ha betydelse både för straffmätningen och för påföljdsvalet genom att det innebär att presumtionen för fängelse bryts. I andra fall kan det följa naturligt av omständigheterna i det enskilda fallet, och med beaktande av vad som utgör grunden för billighetsskälet, om det ska tillmätas betydelse framför allt vid straffmätningen eller vid påföljdsvalet, eller i båda avseenden. 1987/88:120 s. 90. 6Jfr Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 182. En annan fråga är i vilken utsträckning ett billighetsskäl ska påverka påföljdsbestämningen. Som angetts anvisar bestämmelsen i 29 kap. 5 § BrB endast att omständigheterna ska beaktas i skälig omfattning. Svaret på hur stor reducering som bör ske i förhåll- ande till brottets straffvärde beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Som generella hållpunkter har angetts att billighets- skälen inte sällan bör föranleda ganska stora reduceringar av det straff som skulle ha dömts ut om straffvärdet ensamt hade bestämt straffet och att storleken av reduktionen i allmänhet är beroende av nivån på straffvärdet. Rör det sig om mycket höga straffvärden kan det, om billighetsskälen är starka, vara aktuellt att reducera ett fängelsestraff med så mycket som ett eller . Är det däremot aktuellt att döma ut bara ett kortare fängelsestraff kan en reduktion på en eller annan månad i vissa fall vara tillräcklig.7 Det ankommer på domstolen att se till att det finns ett till- räckligt underlag för bedömningen och eventuellt införskaffa särskild utredning. Det ligger emellertid på den tilltalade (eller hans försvarare) att uppmärksamma domstolen på förhållanden som kan ha betydelse i sammanhanget.8 17.3.2Närmare om de olika billighetsskälen i 29 kap. 5 § BrB I avsnittet redogörs för de olika billighetsskäl som räknas upp i 29 kap. 5 § BrB. Paragrafen omfattar åtta punkter varav de sju första på ett förhållandevis preciserat sätt anger typiska situationer där ett lägre straff framstår som rimligt. De omständigheter som enligt dessa punkter ska beaktas vid påföljdsbestämningen har i skilda sammanhang delats upp i tre grupper. En grupp riktar in sig på det som kallas sanktionskumulation, d.v.s. att brottet förutom en straffrättslig påföljd även får andra negativa effekter för gär- ningsmannen (punkterna 4 och 5). En annan grupp hänför sig till omständigheter som gärningsmannen inte har kontroll över, men som innebär att det vore oskäligt att döma ut ett straff som motsvarar gärningens straffvärde (punkterna 1, 6 och 7). En tredje grupp anknyter till bestämmelserna om frivilligt tillbakaträdande från försök till brott och bygger på att gärningsmannen genom någon form av frivilligt handlande visar att han ångrar sig 7A.a., s. 181. Jfr också NJA 2009 s. 599 och NJA 2010 s. 592. 8Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008 s. 182. (punkterna 2 och 3).9 Den åttonde punkten är allmänt hållen och ger domstolen möjlighet att beakta även andra omständigheter än de uppräknade. Domstolens bedömning kan sägas inrymma två delmoment. Först har domstolen att ta ställning till om den åberopade omstän- digheten över huvudtaget utgör ett s.k. billighetsskäl enligt bestäm- melsen. Om så är fallet blir nästa steg att pröva om det finns anledning till strafflindring i det enskilda fallet och i vilken utsträckning omständigheten ska påverka straffmätningen. Vid den bedömningen är samtliga omständigheter i målet – däribland brottets straffvärde – av betydelse. Det är alltså inte fråga om en automatisk straffvärdesreduktion som ska ske så snart en viss om- ständighet är för handen utan en helhetsbedömning ska alltid göras i varje enskilt fall. 17.3.2.1Allvarlig kroppsskada (punkten 1) I den första punkten i 29 kap. 5 § BrB anges att det förhållandet att den tilltalade har drabbats av allvarlig kroppsskada till följd av brottet kan leda till strafflindring. Med kroppsskada avses fysiska skador. För att en skada ska vara allvarlig i bestämmelsens mening ska den vara av bestående karaktär. Som exempel anges i för- arbetena att en rattfyllerist i samband med en trafikolycka vid den brottsliga gärningen erhåller bestående men i form av invalidisering eller att en dynamitard vid ett inbrott får allvarliga skador genom sprängningen.10 Skadan ska ha sitt upphov i brottet även om den utvecklas senare.11 I litteraturen har som exempel på fall som kan rymmas under den första punkten angetts bl.a. att någon har begått ett miljöbrott och genom brottet själv kommit till skada eller att någon som har angripit annan kommer till skada när denne utövar sin nödvärns- rätt.12 Av äldre praxis (NJA 1979 s. 517) framgår att skadan måste ställas i relation till brottets art.13 Ju grövre brott desto större krav måste ställas på skadans svårighetsgrad, dess betydelse för gärnings- mannens levnadsförhållanden på och omständigheterna i 9Se bl.a. NJA 2009 s. 599 och i till . 1987/88:120 s. 91. 11Holmqvist, Billighetshänsyn, SvJT 1999 s. 190. 12Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008 s. 182 f. 13Det kan anmärkas att härmed inte avses detsamma som begreppet art i 30 kap. 4 § BrB. övrigt kring gärningsmannens person. I det aktuella målet hade den tilltalade i samband med ett inbrott blivit allvarligt skadad genom ett pistolskott, avlossat av en polisman som fann sig stå under revolverhot av den tilltalade. Skadorna var livshotande och förenade med svåra smärtor samt lång tids sjukskrivning. beaktade skadorna som skäl för att välja en icke frihetsberövande påföljd. Från hovrättspraxis kan nämnas RH 2003:51 där den tilltalade hade kört bil påverkad av narkotika och orsakat en trafikolycka varvid en annan trafikant fick omfattande skador. Även den tilltalade hade blivit skadad i knä, höft och armbåge. Hovrätten ifrågasatte inte att det kunde vara fråga om bestående men. När skadorna ställdes i relation till brottets karaktär, och det förhåll- andet att den tilltalade utsatt andra trafikanter för risker vilka även förverkligats, ansågs dock skadorna inte vara av så allvarlig beskaffenhet att det fanns skäl att beakta dessa vid påföljdsbestäm- ningen. 17.3.2.2 Försök att förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar (punkten 2) Enligt den andra punkten i 29 kap. 5 § BrB ska rätten beakta om den tilltalade efter förmåga har försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. Bestämmelsen kan sägas vila på samma grund som bestämmelserna om frivilligt tillbaka- trädande från försök, förberedelse eller stämpling till brott (se 23 kap. 3 § BrB). I likhet med vad som då gäller anses det vara rimligt att den som försöker förebygga och gottgöra skadliga verkningar av brottet tillgodoräknas det vid påföljdsbestämningen. En rad olika förfaranden kan falla under bestämmelsens tillämpningsområde. I förarbetena anges som exempel på förebygg- ande och skadebegränsande åtgärder att en person som har miss- handlat någon hjälper offret till sjukhus, att den som har begått mened berättar sanningen eller att den som har stulit återlämnar det stulna. Vidare anges att skadliga verkningar av ett brott kan gottgöras genom att skadorna ersätts. Vid bedömningen ska hänsyn tas till gärningsmannens förmåga, vilket bl.a. betyder att en ekonomisk gottgörelse ska bedömas i ljuset av gärningsmannens ekonomiska situation. Även i övrigt ska bedömningen alltså ske med beaktande av gärningsmannens personliga situation och för- måga att vidta olika åtgärder.14 Det framgår av förarbetena att bestämmelsen är avsedd att träffa fall där gärningsmannen har agerat på eget initiativ och i visad ånger. Det som sker efter att gärningsmannen har avslöjats för brottet är således i princip irrelevant vid tillämpningen av den nu aktuella punkten. I förarbetena anges emellertid att det inte är ute- slutet att i vissa fall tillämpa bestämmelsen även då gärningsmannen t.ex. ekonomiskt kompenserar målsäganden först efter upptäck- ten.15 Enligt vad som har angetts bl.a. i en proposition angående ingripanden mot unga lagöverträdare utgör medling en omständlig- het som domstolen ska beakta vid bedömningen av den nu aktuella strafflindringsgrunden.16 Som exempel från praxis kan nämnas rättsfallet NJA 1999 s. 561. I det aktuella målet beaktade vid påföljds- bestämningen det förhållandet att en person som begått mened dagen efter tingsrättens dom berättade sanningen för polisen och därmed frivilligt angav sig (se även nedan punkten 3). I NJA 2011 s. 39 var fråga om ansvar för miljöbrott och en tillämpning av motsvarighet till nu aktuell bestämmelse (29 kap. 14 § miljö- balken). Den tilltalade hade vid påfyllning av bensin till en bensin- station av oaktsamhet orsakat att det på marken släppts ut bensin. Eftersom han omgående vidtog åtgärder som gjorde att så gott som all bensin kunde samlas upp och att utsläppet därmed i princip inte orsakade någon skada ansåg att påföljden kunde stanna vid minsta antalet dagsböter. 17.3.2.3Frivillig angivelse (punkten 3) I tredje punkten i 29 kap. 5 § BrB anges att rätten ska beakta om den tilltalade frivilligt har angett sig. Det är själva angivelsen som är det väsentliga och som ska beaktas. Det förhållandet att någon efter upptäckt medverkar i utredningen eller erkänner brott faller således utanför tillämpningsområdet. Däremot kan det ha betydelse om någon som misstänks för viss brottslighet plötsligt berättar om 1987/88:120 s. 91. 1987/88:120 s. 91 f. Se också NJA 1997 s. 652 och NJA 2008 s. 359. Av rättsfallen framgår att betalning av skadestånd utgör en omständighet som i vissa särskilda fall kan beaktas vid påföljdsbestämningen, även om det inte utgör en huvudregel. 2005/06:165 s. 102 och 110. helt andra brott som han eller hon deltagit i men inte misstänkts för.17 Strafflindringsgrunden avser endast egen brottslighet. I för- arbetena anges att det inte finns något utrymme att beakta att en gärningsman avslöjar sina medbrottslingar, s.k. kronvittnen, med stöd av denna punkt. Enligt förarbetena kan ett sådant förhållande helt undantagsvis beaktas med stöd av den mer allmänt utformade åttonde punkten (se nedan).18 I rättsfallet NJA 1991 s. 255, där den tilltalade själv lämnat upp- gifter om en viss del av den brottslighet som åtalet avsåg, tillämpade den nu aktuella punkten och medgav strafflindring. Den tilltalade hade härvid redogjort för ett antal resor vid vilka han smugglat narkotika utöver det tillfälle som avslöjades genom gripandet. Även det ovan nämnda rättsfallet NJA 1999 s. 561 som avsåg en person som angav sig själv efter att ha begått mened utgör ett exempel på strafflindringsgrundens tillämp- ning. I NJA 1989 s. 870 ansågs den tilltalades åtgärder inte tillräckliga för att han skulle komma i åtnjutande av någon strafflindring. Två unga män hade gjort sig skyldiga till försök till rån i . Sedan de avvikit från brottsplatsen kom de ifrån varandra. Något senare såg den ena av dem att hans medbrottsling satt i en polisbil. Den förre bestämde sig då, enligt vad han själv berättade, för att anmäla sig till polisen. Han gick runt till olika polisstationer för att fråga efter kumpanen. Genom telefonsamtal med dennes föräldrar fick han senare klart för sig att denne fanns på häktet varpå han begav sig dit. På vägen dit slängde han en pistol som använts vid rånförsöket i vattnet. fann att hans agerande inte kunde ges innebörden att han frivilligt angett sig på ett sätt som kan tillmätas betydelse enligt den nu aktuella strafflindringsgrunden. Inte heller i övrigt gav utredningen enligt stöd för att det förelåg någon sådan omständighet som vid påföljdsvalet skulle beaktas enligt 29 kap. 5 § BrB. 17Se Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., s. s. 184. 1987/88:120 s. 92. 17.3.2.4Utvisningsmen (punkten 4) Det förhållandet att den tilltalade förorsakas men genom att utvisas ur riket på grund av sin brottslighet ska enligt fjärde punkten i 29 kap. 5 § BrB beaktas av domstolen som ett skäl för strafflind- ring. Enligt förarbetena får en utvisning regelmässigt antas innebära men för den som drabbas av den. I praxis har strafflindring medgetts endast om det med hänsyn till förhållanden i det enskilda fallet kan anses påkallat att beakta utvisning vid påföljdsbestämningen. Härvid ska beaktas såväl att utvisningen innebär att personen i fråga får lämna som att utvisningen innebär att den tilltalade registreras på Schengens informationssystems spärrlista och därmed nekas tillträde till eller uppehållstillstånd i samtliga Schengenstater.19 Om den tilltalade saknar anknytning till och till övriga stater som ingår i saknas enligt praxis skäl att beakta utvisningen vid påföljdsbestämningen. 17.3.2.5Arbetsrättsliga följder (punkten 5) Enligt den femte punkten ska domstolen beakta att den tilltalade som en följd av brottet drabbas av avskedande eller uppsägning. Detsamma gäller om det finns grundad anledning att anta att den tilltalade kommer att drabbas av sådana följder av brottet. I den mån mindre ingripande arbetsrättsliga följder, såsom omplacering, avstängning och löneavdrag, kan inträda som bör beaktas kan det enligt förarbetena ske med stöd av den åttonde punkten. Så torde vara fallet främst vid lindrig brottslighet.20 I punkten anges också att domstolen ska beakta annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning som den till- talade drabbats eller kommer att drabbas av till följd av brottet. Det kan härvid vara fråga om t.ex. körkortsåterkallelse för den som är beroende av körkort i sitt arbete, indragning av yrkeslegitimation eller ett meddelat näringsförbud. Att brottet begåtts i anställningen inverkar inte på möjligheterna att tillämpa strafflindringsgrunden.21 Detsamma gäller även om brottet 19NJA 2001 s. 500. 1987/88:120 s. 93 f. 21Se NJA 2005 s. 661 med hänvisningar. begåtts mot arbetsgivaren.22 Den som utövar uppdrag för annan ska i princip behandlas som arbetstagare vid bestämmelsens tillämpning. Vid tillämpning av punkten ska en individuell bedömning ske av vilken verkan ett avskedande eller en uppsägning kommer att ha eller har haft i det enskilda fallet. I NJA 2003 s. 414 beaktade således bl.a. att den tilltalade inte kunnat få något nytt arbete. I förarbetena anges bl.a. näringsförbud som exempel på en sådan omständighet som kan föranleda bestämmelsens tillämpning. Även i ett sådant fall ska emellertid en individuell bedömning ske. En schablonmässig nedsättning av straffet i alla fall där näringsförbud meddelas är inte avsedd (se NJA 1983 s. 163). Av väsentlig betyd- else är härvid hur allvarligt hinder för den tilltalades yrkesutövning och försörjningsmöjligheter som förbudet innebär. Om ett antagande om avskedande eller uppsägning visat sig felaktigt kan domstolen enligt 38 kap. 2 a § BrB på ansökan av åklagaren eller den dömde undanröja påföljden och döma till ny påföljd för brottet. 17.3.2.6Hög ålder eller dålig hälsa (punkten 6) I den sjätte punkten anges att domstolen ska beakta om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drabbas oskäligt hårt av ett straff utmätt efter brottets straffvärde. Enligt förarbetena kan hänsyn till dessa omständigheter medföra att ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle drabba gärnings- mannen oskäligt hårt och att straffet därför bör sättas ned. I litteraturen har som skäl för att beakta hög ålder anförts en s.k. livet-är-kort princip. Det resterande livet blir kortare efter hand som man blir äldre. Ju äldre den tilltalade är desto större del av det resterande livet tas bort från honom eller henne om på- följden bestäms till fängelse.23 I förarbetena angavs att det som regel fanns anledning att överväga en tillämpning av bestämmelsen för den som uppnått allmän pensionsålder () men att det torde bli aktuellt framför allt vid längre fängelsestraff, d.v.s. straff . Ett längre fängelsestraff torde enligt för- arbetena i allmänhet drabba den som är hårdare än 22Se NJA 2003 s. 414. 23Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 191 f. en yngre person.24 I doktrinen har anförts att det vid livstidsstraff utan vidare torde finnas skäl att beakta åldersfaktorn också i de fall den tilltalade ännu inte har fyllt 65 år.25 Det är den tilltalades ålder vid tiden för lagföringen som bör beaktas och inte tidpunkten för brottet. Hänsyn till dåligt hälsotillstånd kan enligt förarbetena tas bl.a. vid allvarligare fysiska handikapp såsom förlamning eller starkt nedsatt syn och då gärningsmannen lider av allvarlig sjukdom, framförallt då den bedöms som livshotande. Även det psykiska hälsotillståndet kan beaktas i den mån det inte utgör ett förhållande som omfattas av annan särreglering.26 I praxis har dålig hälsa som motiverar lindring vid påföljds- bestämningen ansetts föreligga vid bl.a. suicidrisk, invaliditet samt omdömesnedsättning till följd av hjärnblödning.27 har behandlat frågan om när en tilltalad kan sägas drabbas oskäligt hårt av ett straff på grund av sitt hälsotillstånd (NJA 2010 s. 485). I det aktuella målet led den tilltalade av bl.a. tarmsjukdomen Crohns sjukdom. Högsta dom- stolen uttalade bl.a. att det för en tillämpning av nu aktuell punkt krävs att det finns ett särskilt samband mellan hälsotillståndet och verkställigheten av ett fängelsestraff. För att strafflindring ska komma ifråga ska det kunna förutses att hälsotillståndet medför en särskilt allvarlig olägenhet vid verkställigheten och att verkställig- heten därför skulle drabba den tilltalade oskäligt hårt. Sådana olägenheter kan enligt vara att sjukdomen gör verkställigheten särskilt plågsam eller att verkställigheten skulle försämra hälsotillståndet allvarligt. Även om Crohns sjukdom i och för sig är att betrakta som en allvarlig sjukdom fann att det inte fanns skäl för lindring vid påföljdsbe- stämningen i det aktuella fallet. lade härvid avgörande vikt vid att den tilltalade fick en behandling som var relativt effektiv – och som kunde fortsätta under verkställigheten – och att hans hälsotillstånd hade förbättrats. Vidare ansågs utred- ningen inte tyda på att fängelsevistelsen skulle leda till någon allvarlig försämring av hans hälsotillstånd. beaktade även brottets art och straffvärde samt den restriktivitet som lagstiftaren anvisat för bestämmelsens tillämpning. 1987/88:120 s. 95. 25Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 190. 1987/88:120 s. 95. 27Jack , Allvarlig sjukdom och strafflindring, nr 3 2010/11 s. 726 och däri hänvisade avgöranden. 17.3.2.7Lång tid sedan brottet (punkten 7) I den sjunde punkten anges att domstolen ska beakta om en i förhållande till brottets art ovanligt har gått sedan brottet begicks. Strafflindringsgrunden torde bygga på tanken att en reaktion på brottet ter sig mindre ändamålsenlig i takt med att tiden går samt att sambandet mellan brottet och reaktionen för- svagas . Bestämmelsen kan också ses mot bakgrund av preskriptionsinstitutet. I samma takt som preskriptionstidpunkten – som innebär att det är möjligt att döma till ett straff för brottet – närmar sig kan skälen för att döma till en lindrigare påföljd sägas öka (för att jämna ut en tröskeleffekt).28 För vissa brottstyper är det naturligt och vanligt att det går innan åtal kan väckas eller rättegång hållas. Så är t.ex. fallet för skattebrott där det mer eller mindre regelmässigt går på grund av överklaganden i själva skattefrågan.29 I sådana fall bör inte strafflindring ske med stöd av förevarande punkt, om det inte har förflutit med hänsyn till vad som får anses normalt för just den brottstypen. Som en allmän förutsättning för punktens tillämpning torde gälla att tidsutdräkten inte ska bero på någon omständighet som den tilltalade bär ansvar för. Sådana åtgärder som den tilltalade vid- tar i uppenbart förhalande syfte ska således inte kunna leda till lindring vid påföljdsbestämningen.30 Tiden räknas från tillfället för brottet fram till den tidpunkt då gärningspersonen fick del av åtalet.31 Regleringen avviker på så sätt från bestämmelsen i artikel 6 i som före- skriver en rätt till rättegång inom skälig tid (se nedan). I refererad praxis från har bestämmelsen tilläm- pats när tidsutdräkten från brott till dom uppgått till eller mer.32 Det har i dessa fall rört sig om lagöverträdare . När det gäller yngre lagöverträdare har tillämpat bestämmelsen även när processen tagit betydligt . I NJA 2007 s. 624 ansåg att en tidsutdräkt och mellan brottet och avgörande i första instans framstod som lång med hänsyn till att den tilltalades ungdom (fyllda vid brottet). 28Holmqvist, Billighetshänsyn, SvJT 1999 s. 188. 1987/88:120 s. 95. 30Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 1 uppl., 2008, s. 193. 31Ågren, s. 478. 32Se NJA 1993 s. 310 rörande grov våldtäkt, NJA 1993 s. 687 medhjälp till bokföringsbrott, NJA 1998 s. 283 bokföringsbrott, NJA 2001 s. 894 sexuellt umgänge med barn och NJA 2009 s. 776 olaga frihetsberövande, mindre grovt, och misshandel. 17.3.2.8Annan omständighet (punkten 8) I den åttonde punkten anges allmänt att domstolen även ska beakta annan omständighet som påkallar att den tilltalade behandlas på ett lindrigare sätt vid påföljdsbestämningen. Det ska i princip röra sig om en omständighet som är likvärdig och lika tungt vägande som de som nämns i övriga punkter. De ska vara hänförliga till gärningspersonen eller ha inträffat efter brottet.33 Punkten är avsedd att omfatta en del situationer som är mindre vanliga och därför inte räknas upp särskilt i bestämmelsen. Som exempel anges i förarbetena att brott har begåtts i samband med självmordsförsök eller att straff på ett helt oproportionerligt och orimligt sätt skulle drabba någon annan än gärningsmannen (s.k. tredjemanshänsyn).34 Mer regelmässiga följder i form av negativa sociala reaktioner som drabbar den som har begått och dömts för ett brott och dennes närstående, ska emellertid inte beaktas. En annan omständighet som kan beaktas med stöd av punkten är att den tilltalade har varit föremål för häktning eller reseförbud. Vidare har en kränkning av rätten enligt till rättegång inom skälig tid i praxis beaktats med stöd av förevarande punkt (och inte punkt 7, se mer nedan). har i NJA 2011 s. 675 behandlat ett yrkande om strafflindring med hänvisning till att den tilltalade hade suttit häktad och de konsekvenser som frihets- berövandet haft för den tilltalades fyraårige son. I domen uttalade att omständigheterna inte var sådana att det med tillämpning av den nu aktuella strafflindringsgrunden fanns skäl att döma ut ett lägre straff än det som brottslighetens straff- värde motiverade.