sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — På sätt som redan gäller ankommer det på chefs- överläkaren att fortlöpande överväga om inte den beslutade inskränk- ningen kan upphöra. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen Generella beslut som träffar ett kollektiv av patienter kan enligt vår mening inte tillåtas. För att undvika att våld och hot uppkommer mellan patienter som har respektive inte har några inskränkningar av sin möjlighet att kunna kommunicera elektroniskt (vanligtvis tillgång till eller inte tillgång till mobiltelefon) instämmer vi i uppfatt- ning att vårdgivaren i första hand måste fokusera på den dynamiska säkerheten. En hög observans på patienterna kan, tillsammans med ett grundläggande arbete för att skapa förtroendefulla relationer mellan patienter och mellan patient och vårdpersonal, medföra att våld och hotfulla situationer kan förebyggas. Vi kan dock se framför oss att det även med ett sådant arbetssätt inte helt går att undvika att det uppkommer situationer då patientens möjlighet till kommunikation behöver inskränkas. Ett sätt att komma tillrätta med de problem som finns med att en patient som har inskränkningar ändå kan fortsätta att kommuni- cera genom att han eller hon övertalar eller tvingar till sig sådan utrustning från en annan patient, är att vårdgivaren placerar patienter som har respektive inte har inskränkningar åtskilda från varandra. Det kräver att vårdgivaren har tillgång till lokaler som medger att det går att skapa en eller flera sådana mindre vårdenheter inom eller utom vårdavdelningen. Sådana mindre vårdenheter kan ibland tänkas komma i konflikt med vad som är en för patienten lämplig vård- miljö sett till hans eller hennes sjukdomsbild och vårdbehov. Det bör dock vara möjligt att kunna hantera den aktuella problematiken på det sättet i en del fall. Vi är införstådda med att det kan kräva utökade lokal- och personalresurser. Det bör slutligen uppmärk- sammas att vård av endast en enstaka patient på en sådan mindre vårdenhet kan innebära att reglerna om avskiljning aktualiseras. Ett annat sätt att komma tillrätta med samma problematik, om än något mer tveksamt utifrån rättsliga utgångspunkter, är att vård- givaren inrättar ett särskilt utrymme (rum) inom vårdavdelningen där tillgång ges exklusivt till utrustning för elektronisk kommuni- kation (mobiltelefon, dator etc.) och dit endast patienter som inte har några inskränkningar att inneha eller använda sådan utrustning har tillträde. Detta särskilda utrymme skulle antingen behöva hållas under ständig uppsikt eller vara möjligt att låsa av vårdpersonalen för att se till att endast behöriga patienter vistas där. En tänkbar invändning mot en sådan ordning skulle kunna vara att den trots allt innebär begränsningar av en patients rätt att fritt kunna kom- Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen municera med andra utanför vårdavdelningen och att den inte heller ger patienten en tillräckligt avskild privat sfär för detta. Om en patient missbrukar sitt innehav av en telefon utrustad med kamera, t.ex. genom att utan samtycke av den fotograferade eller i direkt strid mot ett generellt fotograferingsförbud som råder på vårdavdelningen tar bilder av medpatienter och senare också gör dessa bilder åtkomliga för andra utanför vårdavdelningen, kan det utgöra grund för att av ordningsskäl omhänderta telefonen. En annan mobiltelefon utan kamera ska som regel i ett sådant fall tillhanda- hållas patienten som lån. När det gäller beslut som innebär att patienten förbjuds att inne- ha eller använda mobiltelefon finns anledning att uppmärksamma att patienten i sin egen mobiltelefon kan ha tillgång till kontakt- uppgifter till anhöriga, till sin stödperson och andra som det är av stor vikt att kunna upprätthålla kontakten med under vårdvistelsen. I den utsatta position som patienten befinner sig i kan det vara av stort värde och utgöra en trygghet för honom eller henne att ha nära tillgång till dessa uppgifter. I det fall dessa uppgifter är lagrade på det s.k. i telefonen följer dessa uppgifter i och för sig med när kortet överflyttas i en lånad telefon. Så är inte fallet när uppgifterna finns lagrade direkt i telefonens eget minne. Chefsöverläkaren kan i lokala instruktioner ge anvisningar om att användning av mobiltelefon eller fast telefon ska undvikas eller åtminstone användas sparsamt på en vårdavdelning efter ett visst klockslag för att inte andra patienter ska störas. Sådana anvisningar utgör inte myndighetsutövning utan är närmast att se som trivsel- regler som det är frivilligt för patienten att efterkomma. I det fall en patient använder sin mobiltelefon eller annan utrustning för elektronisk kommunikation på ett sätt som tydligt är till men för bedrivandet av den egna vården eller övriga patienters vård, t.ex. genom störande telefonerande , bör det däremot vara möj- ligt för chefsöverläkaren att fatta beslut om inskränkningar av pati- entens rätt att använda mobiltelefon. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen 19.5Förbud mot fotografering på en sjukvårdsinrättning I vissa fall kan, beroende på omständigheterna, fotografering av en enskild person och senare spridning av bilden vara straffbar, t.ex. som ofredande eller som brott mot personuppgiftslagen (1998:204, PUL). Under vissa förutsättningar kan vidare den som sprider bild eller film dömas för förtal. Ansvar för ofredande förutsätter emel- lertid att den som fotograferats uppfattat fotograferingen. Vid foto- grafering av någon som vårdas på sjukhus kan den sekretess som råder där för enskilds personliga förhållanden även innebära att fotografering i smyg eller utan lov av en patient kan utgöra ett otillåtet röjande av sekretessbelagda uppgifter.11 Det är i ett sådant fall tillräckligt för att brottet ska vara fullbordat att det av bildupp- tagningen framgår att en person som är möjlig att identifiera vårdas på sjukhus. I svensk rätt finns dock inte något generellt förbud mot att foto- grafera eller filma en enskild person eller för andra visa bilder eller film där en enskild person förekommer, trots att ett sådant förfar- ande i vissa fall kan vara djupt integritetskränkande för den berörda personen (jfr NJA 2008 s. 946). Frågan om skyddet för den enskildes personliga integritet behöver stärkas har bl.a. övervägts av den parlamentariskt samman- satta . I det slutbetänkande som över- lämnades av kommittén , Skyddet för den personliga integriteten (SOU 2008:3) lämnas förslag till ett stärkt grundlags- skydd och till en ny bestämmelse om olovlig fotografering i brotts- balken. I sistnämnda hänseende föreslog kommittén att den som olovligen fotograferar någon som befinner sig på en plats dit all- mänheten inte har tillsyn ska dömas för olovlig fotografering till böter eller fängelse i högst , om inte gärningen med hänsyn till om- ständigheterna är försvarlig. Som exempel på vad som borde om- fattas av straffansvaret nämndes den som är inomhus i den egna bostaden, den som befinner sig på en toalett, omklädningsrum eller provhytt och den som befinner sig på ett sjukhus för vård. Mot bakgrund av de synpunkter som lämnades under remiss- förfarandet på kommitténs utformade straffbestämmelse har den varit föremål för fortsatta överväganden inom . 11 JO, dnr 2295-2009. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen mentspromemorian, Olovlig fotografering (Ds 2011:1) lämnas en i förhållande till kommittén något annorlunda utformad straffbestäm- melse om olovlig fotografering. Bestämmelsen föreslås få följande lydelse. Den som olovligen på ett sätt som är ägnat att kränka den enskildes personliga integritet, fotograferar, eller annars med tekniskt hjälp- medel tar upp bild av någon som befinner sig inomhus, i en bostad eller på en toalett, i ett omklädningsrum eller i ett annat liknande ut- rymme, döms för olovlig fotografering till böter eller fängelse i högst . Detsamma gäller den som olovligen fotograferar eller annars med tekniskt hjälpmedel tar upp bild av någon på ett sätt som är påträng- ande, närgånget eller dolt och ägnat att allvarligt kränka hans eller hennes personliga integritet som privatperson. – Till ansvar döms inte om gärningen med hänsyn till syftet och övriga omständigheter är för- svarligt. – Första stycket gäller inte den som fotograferar eller annars tar upp bild av någon som ett led i en myndighets verksamhet. I författningskommentaren (a.a. s. 47) anges att bl.a. fotografering av en patient på ett sjukhus eller en annan vårdinrättning kan om- fattas av straffbestämmelsen om omständigheterna är sådana som avses i andra meningen, dvs. påträngande, närgånget eller dolt och ägnat att allvarligt kränka hans eller hennes personliga integritet som privatperson. Lagändringen föreslås träda i kraft . Ett allmänt förbud mot fotografering på en sjukvårdsinrättning väcker också frågan om hur detta förhåller sig till vissa grundlägg- ande fri- och rättigheter som tillkommer envar. Ett förbud utgör ett ingrepp i den grundlagsskyddade yttrande- och informations- friheten enligt 2 kap. RF. Yttrande- och informationsfriheten får dock begränsas genom lag Begränsningar får dock endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt sam- hälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbild- ningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (20 och 21 §). – Enligt 1 kap. 2 § RF ankommer det vidare på det allmänna att verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden samt värna den enskildes privatliv och familjeliv. Sist nämnda paragraf ger uttryck för vissa särskilt viktiga mål för den samhälleliga verksamheten men anses inte ge upphov till några rättigheter för medborgarna. De rättsligt bindande rättighetsreglerna har samlats i 2 kap. RF. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen Enskildas skydd för sitt privat- och familjeliv har emellertid stärkts på visst närmare sätt genom ändring av RF, senast genom ändring av 2 kap. 20 § RF, se SFS 2010:1408. Det är dock att märka att denna förstärkning av skyddet gäller i förhållandet mellan det all- männa och den enskilda och inte mellan privatpersoner. Såvitt gäller enskildas rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv måste hänsyn även tas till vissa internationella åtaganden som gjort i detta avseende, där det främsta åtagandet kanske är i förhållande till om de mänskliga rättigheterna. utgör svensk lag . Enligt artikel 8 i konventionen har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Artikeln anses primärt ange att staten ska avhålla sig från ingrepp i den skyddade rättig- heten. Den anses dock också ålägga staten att vidta positiva åtgär- der för att skydda den enskildes privatsfär. Staten kan bryta mot artikeln utan att det förekommit något ingripande från en myndig- het eller offentlig tjänsteman genom att tolerera en föreliggande situation eller genom att inte skapa ett tillräckligt rättsligt skydd. Staten kan då bli ansvarig för sin underlåtenhet trots att det över- grepp som visat att det rättsliga skyddet var otillräckligt har utförts av en enskild person. De krav som ställs på staten måste vara rimliga. Vad som i huvudsak kan förväntas är att staten utfär- dar lagar och förordningar som ger ett tillfredsställande skydd åt privatliv, familjeliv, hem och korrespondens och att de rättsvårdande myndigheterna håller kontroll över att dessa lagar och förordningar respekteras.12 I avgörande v. ,13 hade domstolen att pröva om avvägningen mellan skyddet för yttrande- friheten och skyddet för privatlivet enligt artikel 8 i Europakonven- tionen hade skett på ett riktigt sätt. Målet gällde publicering av smyg- tagna foton (s.k. papparazifotografering) av prinsessan av . fann att de tyska domstolar som hade prövat prinsessans talan inte hade gjort en rimlig avvägning mellan dessa motstående intressen och hade därmed brutit mot artikel 8 i konventionen. Enligt måste det göras en tydlig åtskillnad mellan rapportering av fakta som exempelvis kan bidra till en demokratisk debatt om hur politiker utöver sina befog- enheter, och rapportering av detaljer ur privatlivet beträffande en 12Danelius: En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, tredje uppl. 59320100, ECHR 204-VI Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen person som inte har några officiella funktioner. I det aktuella fallet ansåg domstolen att fotografierna och de artiklar som åtföljde bilderna inte utgjorde ett bidrag till en diskussion av allmänt intresse samt att allmänheten inte hade något legitimt intresse av att känna till var av befinner sig eller hur hon uppför sig i sitt pri- vatliv, och att även om det skulle finnas ett sådant intresse så måste det vika för prinsessans rätt till skydd av privatlivet.14 I detta sammanhang bör slutligen nämnas att SKL i en vägledande skrivelse till sina medlemmar , bedömt att det är lagligt för ett landsting att införa ett begränsat eller generellt foto- graferings- eller filmförbud i sina sjukhus som innebär att filmning eller fotografering på sjukhusen får förekomma endast efter med- givande av ansvarig personal. 19.5.2Behov av ändrade regler Av tidigare nämnda kartläggning framgår att det på vårdavdelningar för psykiatrisk tvångsvård förekommer att patienter, utan samtycke från berörda personer, fotograferar medpatienter med mobiltelefon utrustad med kamera och därefter med hjälp av samma telefon lägger ut bilderna på olika hemsidor eller sociala medier på Internet. En patient som undergår psykiatrisk tvångsvård är vanligtvis i en mycket skör och utsatt situation och redan det förhållandet att han eller hon är föremål för vård mot sin egen vilja upplevs ofta som en allvarlig kränkning av den egna autonomin. Det kan därför anses vara extra betydelsefullt att han eller hon skyddas från att utsättas för ytterligare kränkningar . Hänsyn behöver också tas till att det inom den psykiatriska tvångs- vården är problematiskt att förlita sig på en ordning som innebär att patienten själv, genom att lämna eller inte lämna samtycke till att bli fotograferad, ensam råder över om det får äga rum eller inte. Om patienten befinner sig i ett allvarligt sjukdomstillstånd kan det vara mycket svårt för honom eller henne att rätt kunna överblicka och värdera konsekvenserna av ett lämnat samtycke. Det kan inte ute- slutas att patienten senare gör en helt annan bedömning när han eller hon har tillfrisknat eller förbättrats i sitt psykiska tillstånd. 14 Jfr även NJA 2007 s. 747. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen 19.5.3Våra överväganden och förslag Vårt förslag: En rätt införs för vårdgivaren att kunna besluta om att allmänt fotograferingsförbud ska gälla vid en vårdavdelning som bedriver psykiatrisk vård. Huvudmannen kan i ett särskilt fall ge tillstånd till att stillbilder eller rörliga bilder får tas upp. Om upptagningen innehåller bild av en patient som kan identi- fieras ska även hans eller hennes samtycke inhämtas. Av tidigare nämnda uppföljning av lagen om elek- troniska kommunikationstjänster, se avsnitt 19.4.2, framgår att flera chefsöverläkare har påtalat att det är ett problem ur integritetssyn- punkt att det förekommer att patienter utan samtycke från den det berör fotograferar medpatienter och att det inte sällan senare följs av att dessa bilder läggs ut på olika hemsidor eller sociala medier på Internet. Den som utsätts för en sådan handling upplever det inte sällan som djupt kränkande för den egna personliga integriteten. Probleminventeringen får anses visa att det finns ett tydligt be- hov av att kunna begränsa eller helt förbjuda denna typ av fotogra- fering. Som ovan redovisats ger inte bestämmelsen i 1 kap. 2 § RF om att det allmänna ska verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden samt värna den enskildes privatliv och familjeliv upphov till några bindande rättigheter för den enskilde. Fråga är närmast om ett målsättningsstadgande och gäller för övrigt endast i ledet mellan det allmänna och den enskilde och inte mellan enskilda individer. Det nämnda avgörandet av (v. ) skiljer sig i flera avseenden från de förhållanden som råder när smygfotografering sker av patienter på en vårdavdelning för psykiatrisk tvångsvård. Vi menar dock att avgörandet är av in- tresse även för vår fråga eftersom domstolen tydligt lägger särskild vikt vid skyddet för enskildas privat- och familjeliv även när det gäller material för publicering i media och trots att fotografering skett på allmän plats. Det finns därför anledning att tro att skulle anlägga ett minst lika strängt synsätt när det gäller samma avvägning i fråga om enskildas rätt till skydd mot att under sin vård- vistelse på sjukhus ofrivilligt utsättas för att bli fotograferad av andra patienter som senare sprider dessa foton till en större krets okända människor utanför vårdavdelningen. Denna typ av spridning är sällan Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen att se som publicistisk – med de särskilda yttrandefrihetsrättsliga över- väganden som följer med det – och dessutom är dessa foton tagna på en plats som får anses höra till den enskildes privata sfär. Enligt artikel 8 och av praxis får som vi ser det anses följa att staten har ett ansvar för att åtgärder vidtas, inom rimliga gränser, för att hindra eller åtminstone minska risken för att enskilda personer utsätter andra enskilda per- soner för övergrepp i fråga om rätten till skydd för privat- och familjelivet. Ett fotograferingsförbud på en vårdavdelning för psyki- atrisk tvångsvård innebär att staten, genom att ge rättsliga förut- sättningar för huvudmannen för en sjukvårdsinrättning att kunna införa ett sådant förbud, tar ett sådant ansvar. Ett förbud som är ägnat att ge skydd åt den enskildes privat- och familjeliv måste dock vägas mot den enskildes intresse av att kunna yttra sig fritt i tal, skrift, bild eller på annat sätt, även under tid som han eller hon vårdas på en psykiatrisk vårdavdelning. Vid avvägningen mellan den enskildes intresse av att kunna skydda sig från risken att utsättas för smygfotografering och senare sprid- ning av bilden till en okänd större personkrets utanför vårdavdel- ningen, och den enskildes intresse av att vara ograverat bibehållen sin fulla rätt till yttrande- och informationsfrihet även under en sluten vårdvistelse, anser vi att det förstnämnda intresset väger tyngre. Det är inte heller mer långtgående än vad som kan anses vara nöd- vändigt för att åstadkomma ett tillräckligt skydd för den enskildes privat- och familjeliv under rådande omständigheter. Ett allmänt förbud mot fotografering bör vara möjligt att införa på alla sjukvårdsinrättningar för psykiatrisk sluten vård, oberoende av säkerhetsklass, eftersom kränkningen av patienten är densamma oavsett vid vilken vårdinrättning han eller hon vårdas. 19.6Säkerhet vid domstolsförhandling som äger rum på sjukhus I 5 kap. (RB) finns bestämmelser om offentlighet och ordning vid allmän domstol. Dessa bestämmelser gäller även i tillämpliga delar för förhandling vid allmän förvaltningsdomstol en- ligt 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen Enligt 5 kap. 9 § RB ansvarar rättens ordförande för att upprätt- hålla ordningen vid rättens sammanträde och att meddela de ord- ningsregler som behövs. Ordföranden får vidare, med stöd av bestäm- melsen, begränsa antalet åhörare för att undvika trängsel samt visa ut den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otill- börligt. Enligt 2 kap. 11 § andra stycket RF ska förhandling vid domstol vara offentlig. Denna grundprincip följer också av artikel 6 i den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (). Den stadgar att var och en, när det gäller prövning av personens civila rättigheter och skyldigheter eller en anklagelse mot denne för brott, rätt till en opartisk och offentlig rättegång. Denna rättighet får dock begränsas genom lag. Lagstöd finns för att t.ex. av hänsyn till en- skildas personliga integritet hålla en förhandling inom stängda dörrar (5:1 RB). Vidare kan den som är vägras tillträde till förhandlingen. I lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol ges bestäm- melser som syftar till att kunna tillförsäkra att en god säkerhet kan upprätthållas i domstolens lokaler eller vid en förhandling. I kort- het gäller följande. Lagen anvisar två olika typer av säkerhetskontroll: allmän säker- hetskontroll och särskild säkerhetskontroll. Allmän säkerhetskontroll får genomföras om det finns anledning att befara att det i domstolens lokaler kan komma att begås brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Särskild säkerhetskontroll får genomföras om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstolsförhandling kan komma att begås sådana brott som nämnts ovan. För både allmän och särskild säkerhetskontroll krävs således att domstolen identifierat någon form av säkerhetsrisk. Även något diffusa och allmänt riktade hot eller befarade risksituationer kan för- anleda allmän säkerhetskontroll. För särskild säkerhetskontroll krävs det att risken i samband med en viss domstolsförhandling ska kunna relatera till särskilda omständigheter och att det är fråga om en kon- kret risk för sådant brott som angetts ovan.15 I ett mål enligt LPT eller LRV ska förvaltningsrätten hålla munt- lig förhandling om det inte är uppenbart obehövligt. 2000/01:32 s. 61. Säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen förhandlingen ska hållas på sjukvårdsinrättningen, om inte särskilda skäl talar för något annat (se 36–37 §§ LPT och 21 b § LRV). Det är enligt vad vi erfarit ytterst ovanligt att förhandling i psykiatrimål äger rum på något annat ställe än på en sjukvårdsinrättning. För förhandling som äger rum på en sjukvårdsinrättning torde endast reglerna om särskild säkerhetskontroll aktualiseras. Den sär- skilda säkerhetskontrollen omfattar åhörare och dem som har kallats att närvara vid förhandlingen. Kontrollen avser dock inte rättens ledamöter och andra som ska närvara vid förhandlingen på grund av utövning av allmän tjänst eller offentligt uppdrag (chefsöverläkaren, det offentliga biträdet och den sakkunnige). Domstolen får, om sär- skilda skäl talar för det, undanta andra personer från kontrollen. Säkerhetskontroll genomförs, efter närmare anvisningar av polis- myndigheten, av polisman. Vid särskild säkerhetskontroll får polis- myndigheten besluta att polisman som genomför kontrollen ska biträdas av ordningsvakt. Vid säkerhetskontrollen ska vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid allvar- liga brott eftersökas. I detta syfte får kroppsvisitation utföras samt väskor och andra föremål som medförs undersökas. Identitetskon- troll får genomföras endast för att fastställa om en person, som upp- ger sig inte omfattas av säkerhetskontroll, ska undantas från kon- trollen. Den som inte går med på särskild kontroll ska vägras till- träde till förhandlingen. Om den som vägrar att genomgå säker- hetskontroll hade fått hämtas till domstolen, om han eller hon hade uteblivet, får den som ska besluta om kontrollen bestämma att per- sonen trots sin vägran ska genomgå säkerhetskontroll. Beslut om särskild säkerhetskontroll ska avse en viss förhandling och fattas av rätten, eller om förhandlingen ännu inte har inletts, av den som kommer att vara ordförande vid förhandlingen. Ett beslut om säkerhetskontroll innebär att kroppsvisitation ska utföras för att eftersöka vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egen- dom.