sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — I bestämmelsen slås en tystnadsplikt avseende massmediernas källor fast. Det får inte röjas vem som är upphovsman till ett massmedium, har framträtt däri eller har lämnat uppgifter för pub- licering. Tillämpningsområdet för tystnadsplikten är mycket brett och omfattar alla som har tagit befattning med utgivningen av ett massmedium eller med en framställning som har varit avsedd att införas i ett massmedium. Även andra som är verksamma hos t.ex. ett massmedieföretag kan omfattas av tystnadsplikt. I lagtexten behandlas i två led den personkrets som har tyst- nadsplikt. Det första ledet framgår av första meningen och omfattar dem som på något sätt har varit inblandade i publiceringsprocessen avseende ett massmedium (tagit befattning med utgivningen av ett massmedium ). Den kretsen är vid och gäller oavsett position, funktion eller grad av medverkan och oavsett var i processen per- sonen har varit verksam. Bestämmelsen omfattar därmed även per- soner som på mer slumpartade grunder får del av uppgifter som avses med tystnadsplikten. Som framgår gäller tystnadsplikten även fall då någon publicering inte har kommit till stånd, se vidare nedan. Tystnadsplikten tillämpas emellertid även på sådana led i pro- duktions- eller publiceringsprocessen som ligger utanför t.ex. ett massmedieföretag. Den kan avse bl.a. personalen på produktions- bolag, nyhetsbyråer, tryckerier, webbyråer och andra externa aktö- rer som anlitas för att skapa ett massmedium. Däremot omfattas inte personer och företag som anlitas utifrån för att sprida ett massmedium. Fristående tidningsdistributörer, postföretag m.fl. bör normalt inte anses delaktiga i utgivningen av ett massmedium i den mening som avses här (om utgivning, se vidare kommentaren till 1 kap. 5 §). I vissa situationer är det dock tänkbart att personal på den här typen av externa aktörer har tystnadsplikt enligt den andra meningen i bestämmelsen. Så kan t.ex. bli fallet om ett obe- roende distributionsföretag delar lokaler med ett massmedieföretag som ger ut dagstidningar. Se vidare nedan om tystnadsplikt för den som är verksam hos massmedieföretag m.m. Samma långtgående tystnadsplikt gäller för dem som tar befatt- ning med utgivning av ett massmedium som har grundlagsskydd genom utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. I bestämmelsens andra mening behandlas det andra ledet i kret- sen med tystnadsplikt. Inom ett massmedieföretag kan även perso- ner som normalt arbetar med helt andra uppgifter än de publicist- iska få kännedom om information som behöver hemlighållas. Här utesluts ingen särskild yrkeskategori, utan alla som i yrket får kän- nedom om sådan information har tystnadsplikt. Det kan t.ex. gälla receptionspersonal, vaktmästare och anställda som arbetar med löneadministration. Även uppdragstagare som anlitas av massmedi- eföretaget omfattas av tystnadsplikt på den här grunden. Således kan bl.a. externa datatekniker, lokalvårdare och hantverkare som arbetar i företagets lokaler ha tystnadsplikt. Tystnadsplikt enligt andra meningen avser även personer verk- samma hos företag, ideella organisationer och andra som ger ut massmedier med grundlagsskydd. Detsamma gäller anställda på nyhetsbyråer. Även i dessa fall är alltså tystnadsplikten utvidgad till att omfatta personal och uppdragstagare som inte är inblandade i en viss publicering men som på annat sätt kommer i kontakt med känslig information. I en del situationer torde tystnadsplikt före- ligga även för personer som inte har en yrkesmässig relation till den aktuella verksamheten. Det kan t.ex. avse personer som på ideell grund utför arbete och uppdrag i ett politiskt parti som driver en webbplats för vilken grundlagsskydd gäller genom ansvarsupp- gifter. Enligt bestämmelsen gäller tystnadsplikten även för dem som har tagit befattning med framställningar som har varit avsedda att ingå i ett massmedium. Tystnadsplikten gäller således oberoende av om en publicering kommer till stånd eller inte. Det gäller under förutsättning att det har funnits en avsikt att en framställning eller ett meddelande ska publiceras i ett grundlagsskyddat massmedium. Det här får bl.a. betydelse om en text eller ett bildmaterial har läm- nats av en frilansjournalist till ett massmedieföretag som sedan väljer att inte publicera materialet. Trots att detta refuseras gäller alltså tystnadsplikt för den som har hanterat texten eller bilderna på massmedieföretaget. En annan situation är om materialet visserligen publiceras, men i en form som inte är grundlagsskyddad. Har avsikten hos meddela- ren varit att publiceringen ska ske i ett massmedium som omfattas av grundlagen, gäller tystnadsplikt för uppgifter som kan röja den- nes identitet. En journalist eller författare som är införstådd med att information lämnas för publicering i ett massmedium är skyldig att bevara uppgiftslämnarens identitet, även om journalisten eller författaren sedan offentliggör uppgiften på t.ex. en blogg utan grundlagsskydd. Bestämmelsen ska inte uppfattas så att tystnadsplikt tillämpas avseende alla meddelanden och framställningar där en avsikt till offentliggörande föreligger. Om det med tanke på omständig- heterna framstår som uppenbart att uppgifterna inte kommer att användas vid en publicering som omfattas av grundlagen, ska tyst- nadsplikt inte gälla. Det kan exempelvis röra sig om uppgifter som lämnas till en nätbaserad kundtidning som drivs av ett bilföretag som saknar utgivningsbevis och på vilken ansvarsuppgifter inte anges. Den som lämnar information till ett sådant medium kan i rättsligt hänseende normalt inte förvänta sig att personalen på tid- ningen bevarar hans eller hennes anonymitet. Finns det däremot utgivningsbevis för kundtidningen gäller tystnadsplikt avseende skribentens identitet, trots att texten aldrig publiceras. Tystnadsplikten innebär också att information om identiteten hos en uppgiftslämnare, upphovsman eller den som framträder inte får spridas inom t.ex. en redaktion eller ett massmedieföretag. inte meddelaren m.fl. har lämnat sitt medgivande gäller tystnads- plikten även gentemot utgivaren. I första meningen används ordet därvid för att klargöra att tystnadsplikt enbart gäller uppgiftslämnande m.m. som sker inom ramen för den verksamhet som t.ex. en journalist är knuten till. Denna avgränsning har bl.a. betydelse om en journalist får känne- dom om identiteten hos den som har lämnat uppgifter för publice- ring hos ett annat massmedieföretag, t.ex. i en konkurrerande tv- kanal eller tidning. Journalisten har inte tystnadsplikt för sådana uppgifter. Däremot bör tystnadsplikt gälla avseende identiteten hos den person som har upplyst journalisten om det andra massmedie- företagets källa. Enligt bestämmelsen gäller tystnadsplikten vem som är upp- hovsman eller den som har framträtt eller lämnat uppgifter. Tystnadsplikten avser att skydda identiteten hos dessa personer. Alla slags uppgifter som kan röja identiteten omfattas. Tystnads- plikten kan i vissa fall således avse även andra uppgifter än namnet på uppgiftslämnare m.fl. Det kan t.ex. vara nödvändigt att hemlig- hålla dennes bostadsort eller kön. Det är straffbart att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot tystnadsplikten, se vidare i 7 §. 3 kap. 4 § Undantag från tystnadsplikten (3 kap. 3 § andra och tredje styckena TF, 2 kap. 3 § andra och tredje styckena YGL) 4 § Tystnadsplikten enligt 3 § gäller inte 1.om den som tystnadsplikten ska skydda har samtyckt till att hans eller hennes identitet röjs, 2.om frågan om identiteten får väckas enligt 2 § andra stycket, 3.om det rör sig om ett brott som anges i 7 kap. 4 § första stycket 4.i den mån domstolen, när det är fråga om brott enligt 7 kap. 3 § eller 4 § första stycket 2 eller 3, finner det nödvändigt att en uppgift lämnas vid en förhandling om huruvida den som är tilltalad eller skäli- gen misstänkt för den brottsliga gärningen har lämnat meddelandet eller medverkat till framställningen, eller 5.i den mån domstolen i något annat fall finner det vara av synner- lig vikt av hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse att en uppgift om identiteten lämnas vid vittnesförhör eller förhör med en part under sanningsförsäkran. Vid förhör som avses i första stycket 4 eller 5 ska rätten noga vaka över att frågor inte ställs som kan inkräkta på tystnadsplikten utöver vad som i varje särskilt fall är medgivet. I bestämmelsen anges vissa undantag från tystnadsplikten i 3 §. Uppräkningen i paragrafens första stycke är uttömmande och några ytterligare undantag får alltså inte förekomma. Enligt första punkten gäller inte tystnadsplikt om uppgiftslämna- ren m.fl. har samtyckt till att hans eller hennes identitet röjs. Andra punkten medför att en journalist eller någon annan som har tystnadsplikt kan höras som t.ex. vittne i en rättegång som behandlar den situation som avses i 2 § andra stycket. Det som avses är främst situationen då domstolen har anledning att ta ställ- ning till frågan om den som har angetts (eller uppgett sig) vara den som framträder i ett massmedium är ansvarig enligt den särskilda reglering som gäller för direktsändningar. Frågan kan aktualiseras redan under en förundersökning om brott. Undantaget i tredje punkten avser de allvarligare formerna av meddelarbrott enligt 7 kap. 4 § första stycket 1 (bl.a. högförräderi och spioneri). Det är inte i strid med tystnadsplikten att avslöja meddelarens identitet vid sådana brottsmisstankar. Enligt fjärde punkten kan en domstol besluta att undantag ska gälla från tystnadsplikten i mål som rör oriktigt utlämnande av en allmän handling eller åsidosättande av en kvalificerad tystnadsplikt (7 kap. 4 § första stycket 2 och 3). Undantaget avser även misstan- kar om brott genom sådana s.k. annonsmeddelanden som behand- las i 7 kap. 3 §. I femte punkten finns en allmän bestämmelse som tillämpas i andra mål än yttrandefrihetsmål. Det kan röra fall där något uttryckligt yttrandefrihetsintresse inte är aktuellt i själva målet. Uppgifter som omfattas av tystnadsplikt enligt 3 § kan likväl vara relevanta för utredningen i t.ex. ett brottmål. Domstolen kan besluta om undantag från tystnadsplikten efter en avvägning mellan intresset av anonymitetsskydd och vikten av att meddelarens m.fl. identitet klarläggs i målet. Av ordalydelsen framgår att det krävs mycket starka skäl (synnerlig vikt) för att tystnadsplikten ska åsidosättas. Det kan t.ex. röra fall där brottet har ett högt straff- värde och uppgifter som omfattas av tystnadsplikt talar till den tilltalades fördel. Bestämmelsen i andra stycket är riktad till domstolen och beto- nar betydelsen av att den leder processen så att otillåten efterforsk- ning av t.ex. en uppgiftslämnares identitet inte förekommer när rättegången berör frågor som kan omfattas av tystnadsplikt. Dom- stolen bör sålunda ingripa om ett vittne eller en annan förhörsper- son får frågor där svaret kan innebära att han eller hon bryter mot sin tystnadsplikt enligt 3 §. 3 kap. 5 § Efterforskningsförbud (3 kap. 4 § första och andra styckena TF, 2 kap. 4 § första och andra styckena YGL) 5 § Myndigheter och andra allmänna organ får inte efterforska någon som har rätt till anonymitet enligt 1 §. Förbudet i första stycket hindrar inte efterforskning när det fordras för åtal eller något annat ingripande som inte står i strid med denna grundlag. I sådana fall ska den i 3 § angivna tystnadsplikten beaktas. Bestämmelsen i första stycket innehåller det s.k. efterforskningsför- budet. Den riktar sig mot det allmänna (jfr 1 kap. 1 §). Grundlagen hindrar alltså inte enskilda från att efterforska källor. Som en allmän utgångspunkt gäller att uttrycket efterforska ska förstås i vid mening och att alla former av förfrågningar eller åtgärder som syftar till att nå kunskap om vem som t.ex. har lämnat ut en uppgift är otillåtna. Ett typfall av otillåten efterforskning är en offentlig arbetsgivares fråga till en anställd om det är han eller hon som på arbetsplatsen eller i annat sammanhang har lämnat ut en uppgift som senare har återgetts i ett massmedium (jfr NJA 2001 s. 673). Gruppen som skyddas av förbudet mot efterforskning enligt första stycket är densamma som omfattas av rätten till anonymitet enligt 1 §. Efterforskningsförbudet är således inriktat på att hindra myndigheter och andra offentliga organ från att ta reda på identi- teten hos upphovsmannen till innehållet i ett massmedium, den som framträder i massmediet eller den som har lämnat uppgifter för offentliggörande. Förbudet mot efterforskning kan bli tillämpligt även när någon publicering inte har kommit till stånd. I fråga om uppgiftslämnande enligt 1 kap. 6 § gäller skyddet om uppgiften har lämnats för offentliggörande i ett grundlagsskyddat massmedium, dvs. oavsett om materialet används vid en sådan publicering eller inte. Att dra gränsen för efterforskningsförbudet framstår som okomplicerat när uppgifter har lämnats för publicering i etablerade massmedier, såsom dagstidningar eller radio- och tv-kanaler. I dessa fall är det som regel uppenbart att avsikten har varit att uppgifterna ska pub- liceras i ett sammanhang där automatiskt grundlagsskydd gäller. Detsamma gäller om uppgifterna har lämnats till ett massmedium för vilket utgivningsbevis finns, t.ex. en tidskrift eller en webbplats. Utanför de etablerade medierna blir dock frågan mer komplice- rad. Här avses bl.a. fallet då det inte är givet att den som ger ut ett massmedium motsvarar definitionen på massmedieföretag eller att det finns någon typ av brist avseende det frivilliga grundlags- skyddet (det som gäller på grund av utgivningsbevis eller ansvars- uppgifter). I dessa fall kan lägen uppkomma då de grundläggande objektiva förutsättningarna för meddelarskydd inte är uppfyllda. Det gäller t.ex. om uppgifter för publicering lämnas på en webb- plats som inte omfattas av något utgivningsbevis och som inte är försedd med ansvarsuppgifter. I dessa fall har det betydelse att efterforskningsförbudet själv- fallet även gäller i det fallet att uppgiftslämnaren har meddelarfrihet på grund av bestämmelsen i 1 kap. 6 § första stycket andra meningen, alltså då han eller hon hade skäl att anta att den som uppgifterna lämnades till skulle offentliggöra eller låta offentliggöra dem i ett grundlagsskyddat massmedium. I de fall meddelarfrihet gäller på grund av detta godtrosskydd är efterforskning alltså för- bjuden. Det betyder att en chef måste beakta risken att meddela- ren hade skäl att anta att det icke grundlagsskyddade medium där uppgifterna publicerades faktiskt hade grundlagsskydd. En annan sak är att chefen på grund av uppsåtskravet i 7 § första stycket 4 ibland inte kommer att kunna dömas för brott. Han eller hon kommer i sådana fall att kunna kritiseras av JO eller JK. Godtrosskyddet kan bli aktuellt t.ex. i det fallet att uppgifterna publiceras av ett företag som visserligen ger ut massmedier men som inte är ett massmedieföretag enligt 1 kap. 4 § eftersom kravet på huvudsaklighet inte är uppfyllt. En annan tänkbar situation är att uppgifter lämnas i god tro till någon som normalt brukar publicera sig i grundlagsskyddade former, t.ex. genom att sätta ut ansvarsuppgifter. Även i det läget bör förbudet mot efterforskning gälla trots att publiceringen inte var grundlagsskyddad. I dessa fall kan det ju nämligen hävdas att meddelaren hade skäl att anta att en grundlagsskyddad publicering skulle äga rum och meddelarskydd därmed föreligga. En motsatt bedömning – förbudet mot efterforskning gäller inte – är möjlig om det med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att meddelaren hade skäl att anta att publiceringen skulle ske i grundlagsskyddade former. Så kan t.ex. vara fallet om mottagaren av uppgifterna aldrig har publicerat sig tidigare eller i varje fall inte har gjort det med grundlagsskydd. Det bör inte komma i fråga att andra myndigheter än de som utpekas som åklagare i yttrandefrihetsgrundlagen (Justitiekanslern och i vissa fall JO) vidtar efterforskande åtgärder om det är möjligt att anta att en uppgiftslämnare på subjektiv grund omfattas av meddelarskyddet. Till exempel bör en polisanmälan som aktuali- serar efterforskning, och där det finns utrymme för tvekan om grundlagens tillämplighet, som regel överlämnas till Justitiekans- lern eller JO. Där prövas grundlagens tillämplighet och om det finns förutsättningar att inleda förundersökning om, i första hand, brott mot tystnadsplikt enligt 7 kap. 4 § (se vidare nedan). Inom ramen för en sådan förundersökning kan det därefter bli aktuellt med efterforskning under de förutsättningar som anges i grund- lagen. Förbudet mot efterforskning ska även tillämpas på upphovsmän till och dem som framträder i framställningar som är avsedda att publiceras i grundlagsskyddade massmedier. Här syftas alltså på situationer då en publicering av framställningen inte kommer till stånd. I dessa fall är det inte tillåtet för det allmänna att efterforska identiteten hos upphovsmannen m.fl. Även här kan frågan upp- komma i vilken utsträckning förbudet mot efterforskning ska gälla när en publicering äger rum i former som inte är grundlags- skyddade. Dessa situationer bör bedömas på samma sätt som gäller för uppgiftslämnare, se ovan. I andra stycket sägs att efterforskning trots första stycket får bedrivas om det krävs för åtal eller något annat ingripande som är förenligt med yttrandefrihetsgrundlagen. Det är i första hand med- delar- och anskaffarbrott enligt 7 kap. 4 och 5 §§ som kan bli aktu- ellt. Utredningen kan då behöva inriktas t.ex. på frågan om en meddelare genom att lämna en uppgift för publicering har brutit mot en kvalificerad tystnadsplikt. Är uppgiftslämnaren anonym kan utredningsåtgärder behöva vidtas för att klarlägga dennes identitet. Ett exempel är att en nyhetsartikel i ett grundlagsskyddat massmedium innehåller initierade uppgifter om hur en uppmärk- sammad våldsbrottsling svarar på den rättspsykiatriska vård som han har överlämnats till. Frågan berör området för kvalificerad sek- retess och mycket talar för att brott mot tystnadsplikt har begåtts. En polisanmälan avseende artikeln ska överlämnas till Justitiekans- lern för utredning (även JO har åtalsrätt). Inleder Justitiekanslern förundersökning om brott mot tystnadsplikt hindrar inte grundla- gen att uppgiftslämnarens identitet efterforskas. Det kan bl.a. bli aktuellt att hålla förhör med vårdpersonal och då ställa frågor om vilka kontakter olika personer på vårdavdelningen har haft med en viss journalist. Den andra meningen i andra stycket innehåller en viktig hänvis- ning till bestämmelsen om tystnadsplikt i 3 §. Innebörden är bl.a. att det finns betydande inskränkningar i möjligheterna att förhöra en journalist i syfte att efterforska identiteten hos dennes källa. Om brottsmisstanken avser den mindre allvarliga formen av med- delarbrott (7 kap. 4 § första stycket 2 och 3) krävs domstolsbeslut för att journalisten ska kunna höras om uppgiftslämnaren. Ett sådant beslut förutsätter att förundersökningen har nått så långt att åtal har väckts eller att det finns skälig misstanke mot någon. För- höret med journalisten hålls vid en domstolsförhandling. I exemplet ovan får således Justitiekanslern inte höra journa- listen under inledningen av förundersökningen. Det krävs att den övriga utredningen har lett till att någon är skäligen misstänkt för brottet och att domstolen godkänner att förhör hålls. Det är straffbart att uppsåtligen efterforska i strid med denna bestämmelse, se vidare i 7 §. 3 kap. 6 § Repressalieförbud (3 kap. 4 § tredje stycket TF, 2 kap. 4 § tredje stycket YGL) 6 § Myndigheter och andra allmänna organ får inte ingripa mot någon för att han eller hon har brukat sin yttrandefrihet i ett massmedium eller medverkat till ett sådant bruk. I bestämmelsen kommer det s.k. repressalieförbudet till direkt uttryck i grundlagen. Till viss del innebär paragrafen en upprepning av bestämmelsen i 1 kap. 9 § om yttrandefrihetsgrundlagens exklu- sivitet som straff- och processlag (den s.k. exklusivitetsgrundsat- sen). Funktionen hos de två bestämmelserna skiljer sig dock åt. Den här bestämmelsen avser att precisera repressalieförbudet vid det lagliga bruket av yttrandefriheten. Paragrafen i 1 kap. tar där- emot sikte på vad som ska gälla i straff- och processrättsligt hänse- ende om yttrandefriheten har missbrukats. Repressalieförbudet innebär självfallet inte något hinder mot sådana ingripanden mot missbruk av yttrandefriheten som preciseras i grundlagen. Hänvisningen till myndigheter och andra allmänna organ innebär att alla offentliga organ omfattas av förbudet. Det spelar således inte någon roll om ett ingripande som avses i bestämmelsen sker inom den statliga eller den kommunala sektorn. Någon upp- delning mellan åtgärder som innefattar myndighetsutövning och andra åtgärder görs inte heller. Begreppet ingripa har här en vid innebörd. Det innefattar en mängd tänkbara åtgärder som grundar sig på den enskildes med- verkan i grundlagsskyddade massmedier. Som exempel brukar nämnas avsked, uppsägning, disciplinpåföljd, fråntagande av arbetsuppgifter och utebliven löneförhöjning. Även andra mindre långtgående åtgärder kan nämnas såsom utskällningar och utfrys- ning på arbetsplatsen (se prop. 2009/10:81 s. 38 f.). Brott mot repressalieförbudet bestraffas dock endast vid de mer kvalificerade formerna av repressalier, se följande paragraf. Även repressalieförbudet gäller naturligtvis i det fallet att upp- giftslämnaren har meddelarfrihet på grund av bestämmelsen i 1 kap. 6 § första stycket andra meningen. Om denne hade skäl att anta att den som uppgifterna lämnades till skulle offentliggöra eller låta offentliggöra dem i ett grundlagsskyddat massmedium, får inga repressalier förekomma. Självfallet kan det vara svårt att veta om uppgiftslämnaren har varit i sådan god tro, men arbetsgivare måste beakta denna risk och torde i praktiken böra avstå från repressalier när saken är osäker. En annan sak är att arbetsgivaren på grund av uppsåtskravet i 7 § första stycket 5 ibland inte kommer att kunna dömas för brott. Han eller hon kan dock i sådana fall kritiseras av JO eller JK. I fråga om bestämmelsens tillämpningsområde bör beaktas att ett liknande förbud mot repressalieåtgärder har ansetts följa av bestämmelsen om yttrandefrihet i 2 kap. 1 § regeringsformen (se JO i ärende dnr 149-2009 och 567-2009). Den faktiska betydelsen i nu aktuellt hänseende av att en publicering bedöms falla utanför NYGL är därför begränsad, men den är avgörande för om straffbe- stämmelsen i den följande paragrafen är tillämplig. 3 kap. 7 § Straff (3 kap. 5 § TF, 2 kap. 5 § YGL) 7 § Till böter eller fängelse i högst ska den dömas som 1.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot sin tystnadsplikt enligt 3 §, eller 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet i ett massmedium lämnar felak- tiga uppgifter om vem som är framställningens upphovsman eller har tillhandahållit den för offentliggörande, vem som framträder i den eller vem som har lämnat uppgifter enligt 1 kap. 6 §, eller 3.uppsåtligen efterforskar i strid med 5 §, eller 4.uppsåtligen ingriper i strid med 6 §, om åtgärden utgör avske- dande, uppsägning, utdelande av disciplinpåföljd eller någon liknande åtgärd. Allmänt åtal för brott som avses i första stycket 1 och 2 får väckas endast om målsäganden har anmält brottet till åtal. I första stycket i paragrafen straffsanktioneras flera av de förbud som anges i 3 kap. Straffet för överträdelser är böter eller fängelse i högst . De angivna brotten räknas inte till de s.k. yttrandefri- hetsbrotten. Detta uttryck omfattar de brott som anges i 7 kap. 1 och 2 §§. Enligt första punkten är det straffbart för bl.a. en journalist att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot den tystnadsplikt som framgår av 3 §. Bestämmelsen bidrar sålunda till att skydda identi- teten hos upphovsmannen, den som framträder och uppgiftsläm- naren. Enligt andra stycket förutsätter allmänt åtal enligt denna punkt att målsäganden har anmält brottet till åtal. Målsägande är den som tystnadsplikten är avsedd att skydda, t.ex. en uppgiftsläm- nare.