sou · H0B361 · 2012-10-02 00:00:00 — Vinstfördelningsfall enligt 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen kan avse merparten av de anläggnings- och vägservitutsupplåtelser som sker utanför planlagt område samt andra anläggningar än väg inom detaljplan. En första förutsättning för vinstfördelning är att inrättandet av gemensamhetsanläggningen möjliggör en vinstgivande markanvändning, vilket följer av det indispositiva båtnadsvillkoret i 6 § anläggningslagen.16 Förarbetena anger inte några exakta anvisningar för hur vinstför- delningen ska gå till. Ersättningen i nu aktuella fall torde emellertid kunna bestämmas enligt samma principer som gäller för tillämpningen av 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen.17 Enligt ledningsrättslagen (1973:1144) får utrymme inom fastighet tas i anspråk för allmännyttiga ledningar med tillbehör. Fråga om ledningsrätt prövas av lantmäterimyndigheten vid förrättning. Led- ningsrätt omfattar befogenhet att inom fastighet vidta de åtgärder som behövs för att dra fram och begagna ledningen. Ledningsrätt kan förklaras vara tillbehör till fastighet eller tomträtt som tillhör ledningsrättsinnehavaren. En ledningsrättsupplåtelse gäller . Den kan ändras eller upphöra enbart genom en ny förrätt- ning (33 §). I 2 § ledningsrättslagen räknas upp vilka olika typer av ledningar som kan dras fram med ledningsrätt. 15Jfr m.fl., Fastighetsrättsliga ersättningsprinciper, 2000, s. 147 f. 16Anders Dahlsjö m.fl., Fastighetsrättsliga ersättningsprinciper, 2000, s.148. 1991/92:127 s. 92 f. Lagen gäller för ledningar av följande slag, 1.ledning som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål samt allmän svagströmsledning för signalering, fjärrmanövre- ring, dataöverföring eller liknande ändamål, 2.elektrisk starkströmsledning för vilken koncession fordras eller som behövs för sådana ledningar som avses i 1, 3.vatten- eller avloppsledning som a)ingår i allmän va-anläggning, b)förser samhälle med vatten eller därifrån bortför avloppsvatten eller annan orenlighet, c)gagnar näringsverksamhet eller kommunikationsanläggning av be- tydelse för riket eller viss ort eller d)medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan och inte till- godoser endast en enstaka fastighets husbehov, 4.ledning genom vilken fjärrvärme, olja, gas eller annan råvara eller produkt transporteras från produktionsställe, upplag eller lastplats och som a)tillgodoser ett allmänt behov, b)gagnar näringsverksamhet eller kommunikationsanläggning av be- tydelse för riket eller viss ort eller c)medför endast ringa intrång i jämförelse med nyttan. En anordning som ingår i ett elektroniskt kommunikationsnät för allmänt ändamål men som inte utgör ledning skall vid tillämpningen av denna lag anses som ledning enligt första stycket 1. Ledningsrätt kan alltså endast upplåtas för ledningar av viss beskaf- fenhet som tjänar visst ändamål. Enligt 2 a § gäller lagen även för tunnlar, kulvertar, rör och andra liknande anordningar, om anordningen ska användas för att senare dra fram en sådan ledning som anges i 2 § första stycket 1 eller 2 genom den. I 12 § regleras skyldigheten att avstå mark eller annat utrymme på en fastighet. Bestämmelser om ersättning finns i 13–13 d §§. Enligt 13 § första stycket ska ersättning för upplåtelse och inlösen bestämmas enligt reglerna i 4 kap. expropriationslagen. Ersättningsreglerna ger alltså inte utrymme för någon vinstfördelning. (1998:808) trädde 1999.18 I balken har femton lagar arbetats samman. innehåller en lång rad bestämmelser som på olika sätt innebär inskränkningar i användningen av fastigheter. I 2 kap. finns vissa allmänna hänsynsregler som ger uttryck för ett antal övergripande principer om hänsyn till miljön som ska vara avgörande när myndigheter prövar frågor enligt om en verksamhet ska tillåtas, angående villkoren för verksamheten och angående tillsyn i allmänhet. Hänsynsreglerna blir också aktuella när man prövar en verksamhet enligt annan lagstiftning, t.ex. väglagen. I 7 kap. finns bestämmelser om skydd av områden. Enligt 7 kap. 25 § ska både allmänna och enskilda intressen beaktas vid beslut om områdesskydd. I de flesta fall innebär ett beslut om områdesskydd att fastighetsägarens äganderätt inte rubbas men att markanvänd- ningen begränsas av t.ex. förbud mot bebyggelse, täktverksamhet, dikning och avverkning (jfr 7 kap. 5 och 9 §§). Det kan dock bli aktuellt att ta mark i anspråk för vägar, parkeringsplatser, vandrings- leder, skyltar m.m. (jfr 7 kap. 6, 9 och 22 §§) och, vid särskilt kvali- ficerade intrång, inlösen (31 kap. 8 §). innehåller även bestämmelser om rätt att tvångsvis ta mark i anspråk för att utföra anläggningar eller åtgärder på en fastighet i syfte att genomföra ett vattenföretag (jfr 28 kap. 10 §). Fastighetsägaren har rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras (31 kap. 4 §). Om det uppstår synnerliga olägenheter vid pågående användning av fastig- heten har fastighetsägaren rätt att få fastigheten inlöst (31 kap. 8 §). I 31 kap. har naturvårdslagens och vattenlagens be- stämmelser om ersättning och inlösen vid vissa ingripanden av det allmänna förts ihop. Bestämmelserna i expropriationslagen ska gälla vid ersättning och inlösen, om inte balken innehåller avvikande be- stämmelser (31 kap. 2 §). Avvikande bestämmelser finns i 22 kap. 22 § och 31 kap. 9 § . Skadestånd för miljöskador regleras i 32 kap. . Skade- stånd ska enligt 32 kap. 1 § första stycket utgå för per- sonskada och sakskada samt ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet orsakat sin omgivning. En ren förmögenhetsskada som inte orsakats genom brott ersätts bara om skadan är av någon 1999/2000:86 s. 131 f. betydelse (32 kap. 1 § andra stycket). Som förutsättning för skade- stånd gäller att skadan ska ha orsakats av någon i 32 kap. 3 § särskilt uppräknad störning. Vid bestämmande av skadestånd tillämpas skade- ståndslagen och således inte expropriationslagen. Inlösen av fastighet kan bli aktuellt om en verksamhet medför att en fastighet helt eller delvis blir onyttig för ägaren eller att det uppstår synnerligt men vid användningen (32 kap. 11 § första stycket). I fråga om ersättning vid inlösen tillämpas expropriationslagens bestämmelser. (2010:900) trädde i kraft och innehåller bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande (1 kap. 1 §). Vid prövning enligt lagen ska enligt 2 kap. 1 § både allmänna och enskilda intressen beaktas. I6 kap. 13–16 §§ regleras kommunens lösenrätt till mark inom detaljplan. Enligt 6 kap. 17 § ska ersättning ifall som avser lösenrätt bestämmas enligt 4 kap. expro- priationslagen. I14 kap. finns bestämmelser om skyldighet för i första hand kommunen att i vissa situationer utge ersättning till fastighetsägare för uppkomna skador eller att lösa fastigheter. Vid bestämmande av ersättning vid inlösen av mark och rättigheter tillämpas 4 kap. expropriationslagen fullt ut. Vid vissa fall av skade- ersättning tillämpas 4 kap. expropriationslagen med det undantaget att förväntningsvärden överhuvudtaget aldrig ersätts (24 § första stycket). Vid andra fall av skadeersättning gäller dessutom att ersätt- ningen ska minskas med ett belopp som motsvarar vad fastighets- ägaren ska tåla utan ersättning (24 § tredje stycket). 2.5.7Lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet I lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksam- het finns bestämmelser om bl.a. rådighet över vatten, strömfall, mark- avvattning, bevattning och vattenreglering. Bestämmelserna i lagen rör främst förhållandet mellan enskilda och kompletterar de bestäm- melser om vattenverksamhet som finns i . Vattenverksamhet kräver ofta samverkan mellan fastigheter. För detta ändamål finns tvingande bestämmelser i lagen. Markåtkomst- regler finns bl.a. rörande rätt att lägga upp massor (2 kap. 6 §), rätt att lösa in strömfallsrätt (2 kap. 8 och 9 §§) samt inlösen m.m. till förmån för markavvattnings-, bevattnings- och vattenreglerings- samfälligheter (3–5 kap.). Beträffande ersättning hänvisar lagen till 31 kap. , vilket innebär att ersättning ska bestämmas en- ligt reglerna i expropriationslagen (1 kap. 4 § tredje stycket). Lagen innehåller särskilda regler om andelskraft, se avsnitt 4.3.2, samt ytterligare två speciella ersättningsformer, nämligen bygde- och fiskeavgifter (6 kap.). I väglagen (1971:948) finns bestämmelser om byggande och drift av allmän väg, nyttjande av mark för detta och därmed sammanhängan- de frågor. Dessa omfattar bl.a. reglering av ersättning till fastighets- ägare och nyttjanderättshavare som berörs av vägen. Normalt är staten väghållare för allmänna vägar, men för vissa vägar är i stället kommunen väghållare. Enligt 15 § ska för byggande av väg en arbets- plan upprättas. för allmän väg upplåts med vägrätt. Vägrätt upp- står när mark tas i anspråk med stöd av en fastställd arbetsplan, alter- nativt upprättad arbetsplan och avtal med berörda sakägare eller när enskild väg övergår till allmän. I samtliga fall krävs att ianspråk- tagande av marken faktiskt skett för att vägrätt ska ha uppkommit. Vägrätten innebär att väghållaren övertar ägarens rätt att bestämma över markens användning (30 och 31 §§). Fastighetsägaren har i normalfallet rätt till ersättning av väg- hållaren för vägens byggande och begagnande. I vissa fall kan ha avtalats eller förutsatts att ersättning inte ska utgå. Rätt till ersätt- ning föreligger också för nyttjanderättshavare eller annan innehavare av särskild rätt till fastigheten, förutsatt att rättigheten upplåtits före vägrätten. Ersättning utgår normalt i form av intrångsersättning och ersättning för annan skada. Enligt 55 § väglagen gäller 4 kap. ex- propriationslagen i tillämpliga delar. I normalfallet utgår ersättning för marknadsvärdet som vid expropriation. Om vägrätt medför synnerliga men för fastighet eller del därav, kan ägaren begära att väghållaren ska lösa det aktuella området. Lösenskyldighet och lösenrätt föreligger även i vissa andra fall. Även här gäller som huvudregel expropriationslagens regler i tillämpliga delar. regler för åtkomst av mark för allmän väg innehåller väglagen be- stämmelser som berör intilliggande fastigheter på andra sätt, exem- pelvis genom olika former av rådighetsinskränkningar. Ersättnings- reglerna i merparten av dessa situationer hänvisar inte direkt till expropriationslagens ersättningsregler, även om det i vissa fall kan förutsättas att bedömningen ska ske på samma sätt. När en väg anläggs och begagnas uppkommer ofta störningar på intilliggande fastighet. Ersättning för skada på grund av sådana stör- ningar och som inte prövas enligt 4 kap. 2 § expropriationslagen (dvs. berör den fastighet som tas i anspråk) regleras i 32 kap. miljö- balken. 2.5.9Lagen om byggande av järnväg Lagen (1995:1649) om byggande av järnväg innehåller bestämmelser om planering och genomförande vid byggande av järnvägar. Den största delen av banorna ägs av staten och förvaltas av . Enligt 2 kap. 1 c § ska den som avser att bygga en järnväg upp- rätta en järnvägsplan. I denna ska den mark som behöver tas i anspråk redovisas. I de delar som planen medför att mark eller särskild rätt till mark behöver tas i anspråk ska planen utformas så att de för- delar som kan vinnas med den överväger de olägenheter som planen orsakar enskilda. I 4 kap. 1 § anges att den som i enlighet med en gällande järnvägs- plan ska bygga en järnväg som tillgodoser ett allmänt transport- behov får lösa sådan mark som enligt planen inte endast tillfälligt ska användas för järnvägsändamål. Enligt 4 kap. 2 § ska den som i enlighet med en gällande järnvägsplan ska bygga en sådan järnväg som avses i första paragrafen, om fastighetsägaren begär det, lösa sådan mark eller sådant utrymme som enligt planen inte endast till- fälligt ska användas för järnvägsändamål. Om fastighetsägaren inte får uppföra byggnad inom planområdet är fastighetsägaren och inne- havaren av särskild rätt till fastigheten berättigad till ersättning för den skada de lider på grund av att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom den berörda delen av fastigheten (4 kap. 3 §). Den som avser att bygga en järnväg ska även ersätta skador som upp- kommer på grund av vissa förberedande åtgärder inför byggandet såsom mätning, stakning eller undersökning och skador till följd av att han förvärvat rätt att nyttja mark (4 kap. 4 §). Ersättning för inlösen och skada bestäms enligt expropriationslagens bestämmelser (4 kap. 5 §), såvitt inte annat direkt framgår av lagen om byggande av järnväg. Som anmärkts ovan tillämpas i stor utsträckning fastighetsbild- ningslagen vid byggande av järnväg. Minerallagen (1991:45) trädde 199219 och ersatte då både gruvlagen (1974:342) och lagen (1974:890) om vissa mineralfyndig- heter.20 Lagen gäller undersökning och bearbetning av fyndigheter på egen eller annans mark av de (s.k. koncessionsmineral) som räknas upp i 1 kap. 1 § minerallagen. För att få utföra undersökningsarbete krävs enligt 1 kap. 4 § minerallagen i allmänhet undersökningstillstånd som meddelas av bergmästaren. Undersökningstillståndet ger tillståndshavaren rätt att uppehålla sig inom området och där ta i anspråk mark för under- sökningarna. Tillståndshavaren får enligt 3 kap. 3 § använda och även bygga nödvändiga vägar inom området. Bearbetning får enligt 1 kap. 4 § utföras av den som har bearbet- ningskoncession samt av fastighetsägaren – för husbehov – under vissa förutsättningar. Bearbetningskoncession ska enligt 4 kap. 2 § minerallagen meddelas om det har påträffats en fyndighet som sanno- likt kan tillgodogöras ekonomiskt och fyndighetens belägenhet och art inte gör det olämpligt att sökanden får den begärda koncessionen. En bearbetningskoncession gäller med möjlighet till för- längning (4 kap. 7–10 §§). Kapitel 7 innehåller ersättningsbestämmelser. Skada eller intrång som föranleds av undersökningsarbete ska ersättas av den som har undersökningstillstånd eller koncession med vars stöd arbetet be- drivs (7 kap. 1 §). Skada som föranleds av att bearbetningskoncession har beviljats ska ersättas av koncessionshavaren (7 kap. 2 §). Kon- cessionshavaren är enligt 7 kap. 3 § första stycket minerallagen ersättningsskyldig för skada och intrång som föranleds av att mark tas i anspråk för bearbetning eller därmed sammanhängande verk- samhet. Om det uppstår synnerligt men för någon fastighet eller del därav på grund av att marken tas i anspråk, ska koncessionshavaren 1988/89:92. 20Utredningen om översyn av vissa frågor i minerallagen har i uppdrag att utveckla regel- verket så att markägare, sakägare och kommuner med ökad tydlighet och effektivitet ska få tidig information om vad som avses med en undersökning enligt minerallagen. Uppdraget ska redovisas . lösa den fastighet eller fastighetsdel som lider sådant men, om ägaren begär det (7 kap. 3 § andra stycket). Ersättning fastställs i enlighet med expropriationslagens bestämmelser (7 kap. 4 § minerallagen). Enligt 7 kap. 7 § ska koncessionshavaren vid gruvbrytning betala en särskild ersättning – mineralersättning – till fastighetsägare inom koncessionsområdet och till staten, se avsnitt 4.3.2. 2.5.11Lagen om vissa torvfyndigheter Lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter gäller undersökning och bearbetning av fyndigheter av torv för att utvinna energi. För undersökning och bearbetning krävs enligt 1 § särskilt tillstånd (kon- cession). Ägare till mark som tas i anspråk för bearbetning eller där- med sammanhängande verksamhet är berättigad att av koncessions- havaren få intrångsersättning och annan ersättning för skada. Beträf- fande ersättningen gäller enligt 27 § lagen om vissa torvfyndigheter 4 kap. expropriationslagen. Till skillnad från minerallagen innehåller lagen om vissa torvfyndigheter inte någon bestämmelse om särskild ersättning för mängden bearbetad torv (jfr 7 kap. 7 § minerallagen). Uppstår det till följd av att mark tas i anspråk synnerligt men för någon fastighet eller del därav, ska koncessionshavaren lösa det om- råde som lider sådant men, om ägaren begär det (28 §). Vid inlösen tillämpas expropriationslagen i tillämpliga delar (33 §). Rennäringslagen (1971:437) innehåller bestämmelser om renskötsel- rättens upphörande i vissa fall. Regeringen kan förordna om upphä- vande av renskötselrätten för visst markområde, när området behövs för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen (26 § rennärings- lagen). Medför upphävande av renskötselrätt skada eller olägenhet för bl.a. renskötseln utgår ersättning därför. I fråga om upphävande av renskötselrätt och ersättning gäller enligt 29 § i tillämpliga delar bestämmelserna i expropriationslagen. Bostadsförvaltningslagen (1977:792) tillämpas enligt lagens 1 § på fastighet där det finns bostadslägenhet som är uthyrd eller kan hyras ut av fastighetens ägare för annat ändamål än fritidsändamål och som inte utgör del av dennes egen bostad. Försummar fastighetsägaren vården av fastigheten eller underlåter han att vidta angelägna åtgär- der för att bevara sundhet, ordning och skick inom fastigheten eller framgår det på annat sätt att han inte förvaltar fastigheten på ett för de boende godtagbart sätt, får hyresnämnden enligt 2 § besluta om särskild förvaltning och i vissa fall ställa fastigheten under förvalt- ning av särskild förvaltare (tvångsförvaltning). Är fastighet ställd under tvångsförvaltning men kan inte en tillfredsställande förvalt- ning uppnås, får kommunen lösa fastigheten. Talan om inlösen ska väckas vid mark- och miljödomstolen. I fråga om inlösen gäller i övrigt expropriationslagen i tillämpliga delar med undantag för schablon- påslaget (28 §). 2.5.14Lagen om kulturminnen m.m. Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. innehåller bestämmelser som kan leda till befogenhetsinskränkningar för fastighetsägare. När det gäller fornlämningar ska markägaren i princip utan ersätt- ning tåla de restriktioner i markanvändningen som föranleds av forn- lämningen. I vissa fall kan dock ersättning utgå, t.ex. om en mark- ägare enligt 2 kap. 15 § vägras tillstånd att rubba, ändra eller ta bort en nyupptäckt fornlämning. Beträffande byggnadsminnen gäller enligt 3 kap. 2 § att läns- styrelsen kan utfärda skyddsbestämmelse som innebär dels föreskrift om rivningsförbud, dels föreskrift om på vilket sätt byggnaden ska vårdas och underhållas samt i vilka avseenden den inte får ändras. Enligt 3 kap. 10 § är fastighetsägare berättigad till ersättning av staten om skyddsbestämmelser utgör hinder för rivning av en bygg- nad och skadan därav är betydande i förhållande till värdet av berörd del av fastigheten, eller på annat sätt innebär att pågående mark- användning avsevärt försvåras. Medför skyddsbestämmelserna att synnerliga men uppkommer vid användningen av fastigheten, är staten skyldig att lösa fastigheten om ägaren begär det. I fråga om ersätt- ning och inlösen ska enligt 3 kap. 13 § expropriationslagen tillämpas i den mån inte avvikande bestämmelser meddelats. Bostadsrättslagen (1991:614) innehåller i kapitel 9 bestämmelser som avser intrång och inlösen. I 9 kap. 16 § första stycket andra punkten regleras förutsättningarna för beslut som innebär att en lägenhet som upplåtits med bostadsrätt kommer att förändras eller i sin helhet tas i anspråk av föreningen med anledning av om- eller tillbyggnad. I fråga om inlösen och ersättning i ett sådant fall gäller enligt 18 § bostadrättslagen ersättningsbestämmelserna i expropria- tionslagen i tillämpliga delar. 2.5.16Lagen om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar Lagen (2004:875) om särskild förvaltning av vissa elektriska anlägg- ningar innehåller bestämmelser om särskild förvaltning och inlösen av elektriska anläggningar i fall där nätföretag i väsentlig mån under- låter att fullgöra sina skyldigheter enligt ellagen. Om det bedöms sannolikt att en tillfredsställande förvaltning av en elektrisk anlägg- ning inte kan åstadkommas får staten lösa anläggningen från ägaren. Om ledningsrätt är upplåten på en annan fastighet ska även denna lösas. Enligt 1 kap. 5 § gäller i fråga om inlösen expropriationslagen i tillämpliga delar med undantag för schablonpåslaget. 2.5.17Förordningen om överlåtelse av statens fasta egendom, m.m. I sammanhanget kan nämnas att förordningen (1996:1190) om över- låtelse av statens fasta egendom, m.m. i 19 § innehåller en bestäm- melse om när statens fasta egendom säljs för att tillgodose ändamål som kan föranleda expropriation. Köpeskillingen ska då bestämmas enligt grunderna för expropriationsersättning i 4 kap. expropria- tionslagen med undantag för schablonpåslaget. 3Traditionell ersättning enligt skadeprincipen Ersättningssystemet bygger, som nämnts, på traditionella skade- ståndsrättsliga principer, dvs. ersättning motsvarande marknads- värdet i kombination med annan ersättning. Nedan följer en kort beskrivning av konstitutionella utgångspunk- ter (avsnitt 3.2) samt en allmän redogörelse för traditionell ersätt- ning enligt skadeprincipen (avsnitt 3.3) och för den grundläggande marknadsvärdesprincipen (avsnitt 3.4). Det bör påpekas att marknadsvärdet inte bara är centralt när det gäller att bestämma ersättning enligt marknadsvärdet, eftersom även ersättning som ska utgå utöver marknadsvärdet kan utgå från detta värde. Så är fallet med det påslag som sedan 2010 års ersättnings- reform utgår av marknadsvärdet respektive mark- nadsvärdeminskningen, se avsnitt 4.2.2. Enligt 2 kap. 15 § regeringsformen är vars och ens egendom tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant för- fogande. Vidare ska ingen behöva tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad (rådighetsinskränkningar). Skyddet för den enskildes egendom är emellertid inte ovillkorligt. nämnda egendomsingrepp får ske för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Traditionell ersättning enligt skadeprincipen Den som genom expropriation eller något annat sådant förfo- gande tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten. Vid rådighetsinskränkningar är ersättningen begränsad till de fall då pågående markanvändning inom berörd del av fastig- heten avsevärt försvåras eller då skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Ersättningen ska bestämmas enligt grunder som anges i lag. Att den som genom expropriation eller något annat sådant för- fogande tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten tydliggjordes genom grundlagsändringar som trädde i kraft . Av propositionen framgår att huvudprin- cipen redan tidigare var att full ersättning skulle betalas. framhölls att såväl bestämmelsen om att ersättningen ska bestämmas enligt de grunder som anges i lag som bl.a. vissa förarbetsuttalanden talade mot att full ersättning skulle lämnas under alla förhållanden. Någon ändring såvitt gäller ersättningen vid rådighetsinskränkningar föreslogs inte.1 Regeringen betonade i propositionen att ändringen inte innebär att de närmare grunderna för hur ersättning ska bestäm- mas låses fast i grundlagen. I stället ska sådana regler finnas i vanlig lag och därmed kunna anpassas – utifrån regeln om full ersättning – till vad som är lämpligt i olika situationer. Det ges alltså även fort- sättningsvis utrymme för sådana närmare principer för ersättningens bestämmande som finns i t.ex. expropriationslagen. Även genom det första tilläggsprotokollet till den europeiska kon- ventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () ges enskilda ett grundläggande skydd för sin egendom. I artikel 1 slås fast att varje fysisk eller juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser.