sou · H0B360 · 2012-09-28 00:00:00 — I finns det en statlig myndighet, Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac), som har till uppgift att ackreditera olika företag eller organisationer. Ackreditering är en kompetensprövning som görs enligt europeiska och inter- nationella standarder. Swedac kontrollerar regelbundet att företaget eller organisationen i fråga är kompetent att utföra de uppgifter som de en gång ackrediterats för. Mot denna bakgrund framstår Swedac som mest lämplig att utföra den bedömning som ska göras av de anmälda organ som anges i artikel 17 i kommissionens Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar och rådets förordning (EG) nr 765/20083 och lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll och förordningen (2011:811) om ackreditering och teknisk kontroll innehåller bland annat bestämmelser om hur sådan ackreditering ska gå till, överklagande, sanktionsavgifter och tillsyn. Lagen ska därför innehålla en bestämmelse om att organen ska vara ackrediterade av Swedac. 4.12.2Vilka krav ska ställas på de anmälda organen? I bilaga V till kommissionens beslut anges vilka krav som ska uppfyllas för att ett organ ska bli ackrediterat. Swedac är, inte minst mot bakgrund av att alla organ inom EU ska bedömas på ett likvärdigt sätt, förhindrad att ställa andra krav än de som anges i bilagan. Mot denna bakgrund bör det vara tillräckligt att de bemyndiganden som finns i 33 § lagen om ackreditering och teknisk kontroll och 3 § förordningen om ackreditering och teknisk kontroll används. Swedac bör alltså med stöd av befintliga bemyndiganden kunna meddela de föreskrifter som anges i bilaga V till beslutet. Någon särskild regel med anledning av detta föreslås därför inte.4 4.12.3Krävs det några andra bestämmelser? Att Swedac ska utöva tillsyn över anmälda organ följer av 18 och 19 §§ lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll. Någon särskild bestämmelse om tillsyn behövs därför inte. Ackrediteringen ska utmynna i ett tillstånd (i artikel 17.3 anges i vart fall att tillståndet ska dras tillbaka om organet inte längre uppfyller kriterierna i bilaga V). Det noteras att ett sådant tillstånd i svensk rätt motsvaras av de ackrediteringsintyg som regleras i 5 § lagen om ackreditering och teknisk kontroll. Någon särskild bestämmelse föreslås därför inte i detta hänseende. 3Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93. 4Det noteras dock i sammanhanget att det i fråga om besiktningsorgan – som visserligen delvis har en annan funktion, inte är anmälda organ och verkar i mycket större utsträckning, inte minst i förhållande till fysiska personer – har ansetts att det var mest lämpligt att ta in motsvarande bestämmelser i lag (prop. 2009/10:32 s. 50). Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar Utredningens förslag: En bestämmelse om att det ska finnas ett förlikningsorgan som medlar i tvister mellan avgiftsupptagare och betalningsförmedlare ska tas in i lag. Regeringen ska utse förlikningsorganet och meddela föreskrifter om handlägg- ningen. ska få i uppdrag att vara förlikningsorgan. Varje medlemsstat med minst ett EETS-område ska enligt artikel 10 utse eller inrätta ett förlikningsorgan för att underlätta medling mellan avgiftsupptagare med ett vägtullsområde inom medlems- statens territorium och betalningsförmedlare inom EETS som har eller förhandlar om kontrakt med dessa avgiftsupptagare. Förlikningsorganet ska särskilt ha behörighet att undersöka om de kontraktsvillkor som en avgiftsupptagare ålägger olika betalnings- förmedlare inom EETS är fria från diskriminering och på ett rättvist sätt avspeglar kontraktsparternas kostnader och risker. Medlemsstaten ska vidta nödvändiga åtgärder för att se till att dess förlikningsorgan till sin organisation och juridiska form är oberoende av avgiftsupptagarnas och EETS-betalningsförmedlares kommersiella intressen. I artikel 11 anges olika tidsfrister inom vilka förlikningsorganet ska agera och att de nationella förlikningsorganen ska utbyta information om sitt arbete och sina riktlinjer och metoder. I den artikeln anges också att parterna kan begära att förlikningsorganet ingriper i tvister gällande deras kontraktsförhållanden eller kontraktsförhandlingar. Förlikningsorganets roll är således tudelad: dels ska det medla mellan parterna vid förhandling av kontrakt, dels ska det undersöka om villkor i befintliga kontrakt är diskriminerande eller – som det får förstås – snedvrider konkurrensen på andra sätt. Det kan konstateras att förlikningsorganet inte ska ha befogen- het att slutligt avgöra tvister. Det ska således inte kunna fatta beslut om att tvisten ska lösas på visst sätt. I stället är det tänkt att – om parterna inte kommer överens efter medling med hjälp av förlikningsorganet – tvisten får lösas på sedvanligt sätt i allmän domstol. Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar Enligt 11 kap. 5 § RF får rättstvister mellan enskilda inte utan stöd av lag avgöras av andra myndigheter än domstolar. Medling och förlikning finns i olika skepnader i svensk rätt, bland annat i domstol. När en tingsrätt har utfärdat stämning i ett tvistemål ska muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i målet. Ett av syftena med förberedelsen är att klarlägga om det finns förutsättningar för parterna att komma överens (42 kap. 6 § , RB). Rätten ska verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter (42 kap. 17 § första stycket RB). I ett mål där förlikning om saken är tillåten (dispositiva tvistemål) får rätten besluta om särskild medling, om parterna samtycker till det. I sådant fall ska rätten förelägga parterna att inställa sig till ett sammanträde inför medlare som förordnas av rätten och ange inom vilken tid medlingen senast ska vara slutförd (42 kap. 17 § andra stycket RB). I mål där förlikning om saken inte är tillåten (indispositiva tvistemål), t.ex. mål om vårdnad om barn, barns boende eller umgänge med barn, kan rätten uppdra åt en medlare att försöka nå en samförståndslösning som är förenlig med barnets bästa (6 kap. 18 a § , FB). Om parterna i ett dispositivt mål efter förlikningsförhandling eller särskild medling träffar en förlikning kan de begära att den stadfästs genom dom (17 kap. 6 § RB). Överenskommelsen blir därmed verkställbar. En överenskommelse i ett indispositivt mål kan också tas in i en dom och därmed bli verkställbar. Bestämmelserna i om förlikning och särskild medling i dispositiva mål gäller också i Arbetsdomstolen när den är första instans (5 kap. 3 § lagen [1974:371] om rättegången i arbets- tvister). Vidare finns det medling och förlikning i hyres- och arrendenämnd samt i . Annan författningsreglerad medling finns inom en rad områden, t.ex. arbetsrätten och upphovsrätten. Därutöver förekommer medling i privat regi som inte är författningsreglerad. Medlings- verksamhet bedrivs i organiserad form bl.a. av olika handelskamrar. Medlingsinstituten vid och Västsvenska tillhandahåller också utbildning av medlare. Den som genomgått Västsvenska Industri- Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar och Handelskammarens utbildning får titeln ackrediterad medlare. Det är dessa medlare som utför medlingen vid handelskammarens medlingsinstitut. Den som genomgått den medlarutbildning som tillhandahålls av blir certifierad handelskammarmedlare. Även andra än dem som genomgått denna utbildning kan dock anlitas som medlare vid medlingsinstitutet. Båda nu nämnda institut har antagit egna medlingsregler. Gemensamt för dessa regler är att medlaren ska vara opartisk och oberoende och att en medlingsöverenskommelse kan göras verkställbar genom att stadfästas i en skiljedom efter det att medlaren utsetts till skiljeman. En vanlig form av alternativ tvistlösning är skiljeförfarande. Regler om sådana förfaranden finns i lagen (1999:116) om skilje- förfarande. Skiljemännen ska avgöra parternas tvist genom skiljedom. Om parterna kommer överens under pågående skilje- förfarande kan skiljemännen på begäran stadfästa en sådan förlikning i en skiljedom (27 §). För konsumentklagomål finns en möjlighet till prövning vid . Vid nämnden förekommer ingen medling eller förlikningsverksamhet. Nämndens avgörande sker i form av en rekommendation till parterna om hur deras tvist bör lösas (1 § förordningen [2007:1041] med instruktion för ). Inom flera branscher har privata initiativ tagits till bildandet av särskilda nämnder. Det är vanligt förekommande inom t.ex. försäkringsbranschen. Nämnderna är huvudsakligen inriktade på tvister mellan näringsidkare och konsumenter. Förfarandet är i regel skriftligt och tvisten avgörs normalt genom beslut som är rådgivande (rekommendationer). infördes också lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister, med syfte att öka möjligheterna att lösa tvister på frivillig väg. Lagen ska tillämpas på dispositiva tvister, dvs. där förlikning är tillåten. Den gäller dock inte sådan medling eller förlikningsverksamhet som sker i inom ramen för ett mål eller ärende hos domstol, annan myndighet eller skiljenämnd. Lagen gäller inte heller förlikningsverksamhet i utländsk domstol. Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar Utredningen har övervägt olika alternativa lösningar i fråga om vilket organ som ska utses som förlikningsorgan. Inledningsvis kan sägas att antalet tvister som ska lösas genom ett förlikningsorgan troligtvis kommer att vara få. Att inrätta en särskild nämnd eller annat särskilt organ för detta ändamål framstår därför som uteslutet. Mot denna bakgrund måste en befintlig organisation av något slag få ansvaret för uppdraget. Organisationens verksamhet bör ha någon form av anknytning till frågor kring den fria rörligheten och konkurrens. I förlikningsorganets natur ligger att det inte ska vara fråga om en domstol. Eftersom syftet med förlikningsorganet är att tvistelösningen ska gå fort och smidigt är det naturligt att i första hand tänka på ett skiljedoms- eller medlingsförfarande. En underliggande förut- sättning i den här typen av tvistelösning är dock att parterna redan har ingått ett avtal, där man har tagit in skiljedomsinstitutets regler som en del i avtalet. Vidare tas en relativt hög ersättning ut för skiljedomsförfarandet eller medlingen, som baseras på tviste- föremålets värde. Mot denna bakgrund framstår inte den här typen av förfarande som lämpligt i den nu aktuella situationen. En lösning skulle kunna vara att lägga funktionen på regerings- kansliet. Kommissionsbeslutet ställer dock krav på att förliknings- organet till organisation och juridisk form ska vara oberoende. Eftersom avgiftsupptagaren är en statlig myndighet under regeringen kan det diskuteras om det kriteriet är uppfyllt. Det alternativet förordas därför inte. Utredningen har i stället undersökt om någon av de statliga myndigheterna kan anförtros uppgiften. prövar bara tvister mellan företag och privatpersoner, dvs. inte mellan två företag eller en myndighet och ett företag. Att lägga det nu aktuella uppdraget på den myndigheten är därför inte lämpligt. () ansvarar för tillsyn, regelgivning och tillståndsprövning när det gäller finansiella marknader och finansiella företag. FI ansvarar också för att samordna tillsyn av åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. FI ska bidra till ett stabilt och väl fungerande finansiellt system och till konsumentskyddet inom det finansiella systemet. FI ska också stärka konsumenternas ställning på finansmarknaden genom att Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar informera samt initiera privatekonomisk utbildning. Inte heller den myndigheten lämpar sig således för den här typen av uppdrag. Kammarkollegiet har över 35 olika uppdrag från regeringen, bland annat att tillgodose statliga myndigheters behov av försäkringsskydd, företräda allmänna arvsfonden, vara statlig inköpscentral och auktorisera tolkar. Även om det alltså redan finns många divergerande uppgifter inom myndigheten, vilket skulle kunna tala för att även lägga den nu aktuella uppgiften där, har dess verksamhet dock ingen naturlig koppling till den fria rörligheten eller konkurrensfrågor. är myndighet för utrikeshandel och handelspolitik. Myndigheten arbetar för en fri öppen handel med klara spelregler, både inom och utanför EU. Myndigheten fungerar också som ombudsman och SOLVIT-center för företag som stöter på handelshinder i sina utlandsaffärer. SOLVIT-center finns i alla EU-länder och finns till för att praktiskt lösa problem som beror på att bestämmelserna för den inre marknaden har tillämpats felaktigt. Även privatpersoner kan göra en anmälan till SOLVIT-center om de kommer i kläm mellan olika regelsystem inom EU. ska komma fram till konkreta lösningar på konkreta problem . Ett annat arbetsområde är EU:s gränsåtgärder, t ex tullar och importlicenser. uppgift är bland annat att ingripa mot privata och offentliga aktörer som missbrukar sin dominerande ställning på marknaden. Eftersom avgiftsupptagare kan vara privaträttsliga organ kan de tvister som det kan bli fråga om komma att handla om tvister mellan enskilda. Utredningens slutsats är att de myndigheter som på grund av sina uppdrag bäst lämpar sig för den här typen av uppgift är och . Ingen av myndig- heterna har dock en medlingsfunktion. Oavsett vilken myndighet som valet faller på krävs alltså att en ny funktion inrättas. Man kan också tänka sig en delning av uppdraget mellan och , där den senare myndigheten skulle kunna ansvara för uppdraget att se över befintliga kontrakt och att de kontraktsvillkor som avgiftsupp- Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar tagarna har ålagt betalningsförmedlarna inte är diskriminerande. Det förväntade behovet av förlikning är dock litet, varför en delning inte framstår som optimal. Med hänsyn till att har den fria rörligheten, andra EU-rättsliga frågeställningar och i viss mån konfliktlösning i handelssituationer (SOLVIT) på sitt bord föreslår utredningen den myndigheten för uppdraget som förlikningsorgan. Som framgått av det ovanstående finns det inget självklart val av organ för det aktuella uppdraget. För att säkerställa ett flexibelt system bör det inte fastslås i lag vilket organ som ska ta den rollen. Det bör i stället ankomma på regeringen att utse förliknings- organet. En upplysning om detta ska därför föras in i lagen. Det bör även ankomma på regeringen att meddela de detaljföreskrifter om handläggningen som anges i artikel 11.2-3. I artikel 11.4 anges att medlemsstaterna ska ge förliknings- organet befogenhet att begära relevant information från avgifts- upptagare, betalningsförmedlare och eventuella tredje parter som tillhandahåller EETS. De uppgifter som ska utbytas om kontraktsvillkor och liknande innebär sannolikt inte behandling av personuppgifter. Inte heller krävs det några sekretessbrytande bestämmelser i detta avseende. Att kan begära att parterna lämnar in relevant dokumentation torde följa av allmänna förvaltningsrättsliga principer. Några särskilda bestäm- melser med anledning av artikel 11.4 föreslås därför inte. Om förlikningsorganet inte lyckas medla mellan parterna finns det inte någon rättslig lösning inom ramen för det svenska rättssystemet. Betalningsförmedlaren kan inte, som det ser ut , vända sig till svensk domstol för att få till stånd ett kontrakt. Utredningen föreslår inte heller någon särlösning för dessa situationer. Utredningens förslag: Bestämmelserna om tillsyn av väg- tullsystemen ska omfatta tillsyn av betalningsförmedlarna, betalningsförmedlarnas utrustning i systemet och sådana avgiftsupptagare som inte är myndigheter. Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar finns bestämmelser om tillsyn i lagen och förordningen om elektroniska vägavgiftssystem. Bestämmelsernas innebörd är att Transportstyrelsen ska utöva tillsyn över att den som använder ett elektroniskt vägavgiftssystem för att ta ut avgifter följer lagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Vid tillsynen får Transportstyrelsen meddela förelägganden och förbud, förenade med vite. Tillsynens syfte i denna del framstår som något oklart. Bestäm- melsen avser tillsyn över den som tar upp avgiften (dvs. avgifts- upptagaren). Den infördes i ett skede när inga vägavgiftssystem omfattades av lagens tillämpningsområde. I artikel 15 anges vilka skyddsåtgärder medlemsstaterna ska vidta om sådan teknisk utrustning som är CE-märkt inte uppfyller kraven: begränsa komponenternas användningsområde, förbjuda deras användning eller dra tillbaka dem. Ett sådant ställnings- tagande ska motiveras i ett överklagbart beslut enligt artikel 16. Det ska alltså finnas kontrollmekanismer i fråga om de delar i vägtullsystemen som är CE-märkta. Det innebär att tillsyn behövs över fordonsutrustningen. Däremot bör man kunna tolka artikel 15 så att centralsystemet hos avgiftsupptagaren inte behöver omfattas av tillsynen. Med andra ord ska tillsyn ske av den tekniska utrustning som är hänförlig till betalningsförmedlaren. Dessutom behövs kontroll av att betalningsförmedlarna upp- fyller andra skyldigheter. Bland annat anges i artikel 3 att varje betalningsförmedlare ska upprätthålla en global riskhanteringsplan som ska granskas minst . Betalningsförmedlarna ska också uppfylla andra krav, så som upprätthållande av täckning av alla EETS-områden i EU. Vidare följer det av artikel 19 att medlemsstaterna minst en gång ska kontrollera att vissa andra krav enligt artikel 3 är uppfyllda. Om de inte är det, ska återkallelse av registreringen som betalningsförmedlare ske (se avsnitt 4.17). Tillsyn över betalningsförmedlarna är därför nöd- vändigt. Tillsyn över sådan avgiftsupptagare som är en myndighet framstår inte som påkallat. Det får antas att de statliga myndig- heterna (i detta fall genom Transportstyrelsen) följer bestämmelserna i lagen och förordningen utan att någon tillsyn behövs (jfr resonemanget avseende tillsyn över den som tar ut infrastrukturavgifter, avsnitt 3.13.1). Däremot får det anses befogat att tillsyn sker av sådana avgiftsupptagare som inte är myndigheter. Tillsynen ska omfatta kontroll av att avgiftsupptagarna uppfyller de Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar krav som ställs i lagen och förordningen, exempelvis att de måste acceptera betalning enligt EETS. Det bör även fortsättningsvis vara Transportstyrelsen som utför tillsynen, eftersom myndigheten är tillsynsmyndighet inom transportområdet. Förelägganden och förbud ska också i fortsättningen kunna förenas med vite. Konsortiet är delägt av, för svensk räkning, ett statligt bolag, . Som nämnts under avsnitt 3.13.1 är rättsläget osäkert när det gäller frågan om staten som avgiftssättare kan vara adressat i ett vitesföreläggande som staten som tillsynsmyndighet utfärdar. Eftersom Konsortiet inte är en statlig myndighet bör det dock inte finnas några hinder mot att rikta ett vitesföreläggande mot det. 4.15Beslut som avser bedömning av överensstämmelse eller lämplighet för användning Utredningens förslag: Om en avgiftsupptagare eller ett anmält organ vid en bedömning av överenstämmelse eller lämplighet för användning finner att den tekniska utrustningen inte uppfyller föreskrivna krav, får tillverkaren eller betalningsförmedlaren begära att Transportstyrelsen beslutar i frågan. Enligt artikel 16 ska beslut som avser bedömning av drifts- kompatibilitetskomponenters överensstämmelse eller lämplighet för användning samt beslut som fattas i enlighet med artikel 15 (dvs. om att den tekniska utrustningen som bär CE-komponenter inte uppfyller kraven) motiveras noggrant. Besluten ska delges den berörda parten med angivande av vilka möjligheter till överklagande som finns enligt den berörda medlemsstatens gällande lagstiftning och vilka tidsfrister som gäller för dessa överklaganden. Själva bedömningen av överensstämmelse eller lämplighet för användning av betalningsförmedlarens eller tillverkarens tekniska utrustning ska göras på visst sätt som beskrivs i bilaga IV till beslutet. Det är alltså den tekniska utrustningen som ska testas i detta skede. Hur detta går till har beskrivits i stora drag under Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar avsnitt 4.11 om anmälda organ. Som anges där föreslår utredningen att förfarandet vid bedömningen ska framgå av myndighets- föreskrifter. Sådan bedömning av överensstämmelse och lämplighet som avses i artikeln kan göras antingen av en avgiftsupptagare eller av anmälda organ. En avgiftsupptagare kan, som nämnts, vara en myndighet eller en juridisk person (exempelvis Konsortiet). Ett anmält organ är alltid en juridisk person, ibland utländsk. Om utrustningen inte klarar testerna, ska alltså ett beslut om att inte godkänna den utrustningen fattas. Att fatta ett sådant beslut som avses här, som kan överklagas till domstol, måste anses vara en förvaltningsuppgift. Av 12 kap. 4 § RF följer att förvaltningsuppgifter kan över- lämnas åt juridiska personer och enskilda individer. Innefattar uppgiften myndighetsutövning, får ett överlämnande göras endast med stöd av lag. I 10 kap. 8 § RF finns bestämmelser om över- lämnande av förvaltningsuppgifter till utländska organ. Det finns alltså rättsliga möjligheter att på visst sätt överlämna förvaltningsuppgiften att besluta om att inte godkänna den tekniska utrustningen till avgiftsupptagare som inte är myndigheter och anmälda organ. Att dessa olika subjekt skulle fatta överklagbara beslut framstår emellertid som främmande i den svenska rättsordningen. Det andra ledet i bestämmelsen innebär att medlemsstaten ska se till att redan godkänd utrustning som inte uppfyller kraven ska förbjudas och liknande. Som framgår i avsnitt 4.14 föreslår utred- ningen i denna del att de åtgärderna ska utföras av Transport- styrelsen inom ramen för tillsynen. Att sådana beslut kan överklagas på sedvanligt sätt till allmän förvaltningsdomstol är självklart. Mot denna bakgrund framstår det som logiskt att även låta Transportstyrelsen fatta besluten om att inte godkänna den tekniska utrustningen om de inte uppfyller de angivna kraven. Den betalningsförmedlare eller tillverkare, vars utrustning inte uppfyller de i kommissionens beslut uppställda kraven vid en bedömning av överensstämmelse eller lämplighet av en avgiftsupptagare eller ett anmält organ, bör alltså vända sig till Transportstyrelsen, som fattar ett beslut om att godkänna eller inte godkänna utrustningen. Förfarandet påminner på så sätt om exempelvis sättet för god- Överväganden avseende det europeiska systemet för elektroniska vägtullar kännande av alkolås (5 kap. 27 § och 7 kap. 2 § 9 körkortslagen [1998:488], prop. 2010/11:26 s. 50 f.). Det kan emellertid konstateras att om utrustningen inte godkänns, ska de anmälda organen bland annat utfärda en förklarande rapport med rekommendation för lösning av problemen. Det får därför antas att parterna i första hand gemen- samt ser till att den tekniska utrustningen, om den inte genast uppfyller kraven, kan justeras. Ett avslagsbeslut torde i sådana fall vara överflödigt. Transportstyrelsen bör alltså ges rätt att fatta beslut i ärenden om överensstämmelse och lämplighet för användning. Det bör dock inte följa direkt av lagen utan ankomma på regeringen att besluta om vilken myndighet som ska fatta beslutet. Bestämmelser med den innebörden ska tas in i lagen och förordningen. I kommissionens beslut anges att bedömningen kan initieras av tillverkaren, betalningsförmedlaren eller ett behörigt ombud. Att ombud som är behöriga att företräda sin huvudman kan agera i förhållande till Transportstyrelsen följer av den svenska rätts- ordningen och behöver alltså inte regleras särskilt.