sou · H0B341 · 2012-06-04 00:00:00 — Nya rön betraktas som första stegen i en enkel kedja som leder till kommersialisering på marknaden och i bästa fall i ett vidare perspektiv resulterande i innovationer också i vården, i skolan eller annanstans. --- Om vi begränsar nyttiggörandeperspektivet för landets universitet och högskolor till denna typ av i och för sig viktiga aktiviteter, så underutnyttjas lärosäten i sin roll för utvecklingen av kunskapssamhället och ytterligare för- ädlat, för utvecklingen av innovationssamhället. Förbundet förespråkar ett bredare perspektiv på högskolan som samverkans- och samarbetspartner – i princip mer i linje med högskolelagens grundformulering av den tredje uppgiften. Man påpekar vidare att till skillnad från begreppet Public-Private-Partnership (PPP) som har symboliserat samverkan mellan universitet och högskolor, annan offentlig verksamhet och den privata sektorn med fokus på forsknings- och innovationsparet – ofta under benämningen Triple Helix (min anmärkning) –, så inkluderar kunskapstriangeln också utbildning. Utbildningens betydelse borde vara självklar eftersom kompetens i alla lägen är fullständigt central för ett lands framgångsrika utveckling. Ser vi universitet och högskolor i rollen som leverantörer av kompetens så torde den viktigaste komponenten ur både offentlig sektors som näringslivets perspektiv vara att lärosätena levererar välutbildad arbetskraft. Då studenter dessutom ingår i miljöer där forskning, utbildning och samverkan integreras ökar studenternas kompetens och blir studenterna mycket viktiga bärare av kunskap mellan olika arbetsplatser. Perspektivet kan vidgas ytterligare. publicerades i en artikel av professorn , rektor för i , baserat på ett anförande vid den jubileumskonferens () som of Universities (Leru), ett samarbetsorgan för 21 ledande forskningstunga universitet i , i vilket är den enda svenska medlemmen, nu genomför. Han förklarade uppkomsten av vad som kallats Cambridge-fenomenet – att forskare skapar företag för att utnyttja närheten till ett stort forskningsuniversitet och till andra liknande företag och successivt attraherar en mängd både små och mycket stora, kunskapsintensiva företag; i finns numera cirka 1 400 högteknologi- och bioteknikföretag – med att man förstått att de upptäckter som skapar de starkaste ekonomiska effekterna är resultat av obunden grundforskning, inte av tillämpad marknadsnära forskning. Jag skulle här vilja referera till skillnaden mellan radikala och inkrementella innovationer som jag redovisade i avsnitt 3.1 ovan. fortsätter med att citera , tidigare ordförande för vetenskapsakademi , som hävdat att grundforskning och tillämpad forskning i grunden är samma sak. De typer av forskning som finns bör i stället beskrivas som tillämpad forskning och ännu-inte-tillämpad forskning. reser frågan om universiteten ska inrikta sig på obunden grundforskning, dvs. ännu-inte-tillämpad forskning, och låta forskningsinstitut och företagens forsknings- och utvecklingslaboratorier ta hand om den tillämpade forskningen och innovationerna. Han menar att uppkomsten av Cambridge-fenomenet talar emot en sådan utveckling. Det är viktigt att universiteten är platser för all slags forskning – inte minst för att det bara är på universiteten som kunskap från så många källor kan mötas och så många olika områden kan kombineras, inte sällan på oförutsedda och oplanerade sätt. Det är därför som EU vid utformningen av Horizon 2020 bör ta hänsyn till att det är universitetsforskningen, både den tillämpade och den ännu-inte-tillämpade, som skapar den hållbara, långsiktiga tillväxt som är i så stort behov av. Det kan givetvis anföras att både SUHF och representerar olika former av särintressen i sammanhanget. Självfallet finns det gott om plats för andra kunskapsdrivande aktörer i innovationssystemet än de mest forskningstunga universiteten. Teknikföretagen skriver i sitt inspel till den forsknings- och innovationspolitiska propositionen, Samverkan för konkurrenskraft, att det svenska forsknings- och innovationssystemet skall balansera ett nyfikenhets- och ett behovsdrivet perspektiv, vilka kan sägas motsvara båda kategorier. Det är också nödvändigt att arbeta både på kort sikt, med tillämpad forskning, och på lång sikt, med obunden grundforskning, dvs. In the long run, we all are dead, lär den ryktbare nationalekonomen ha formulerat sig, när han argumenterade för insatser här och . Och på samma sätt förhåller det sig, enligt min mening, med insatserna inom forsknings- och innovationspolitiken, även om olika aktörer i den svenska diskursen med liv och lust talar för en tyngdpunktsförskjutning i enlighet med sina egna intressen. Den långsiktiga vikten av grundforskning och av välutbildad arbetskraft bedömer jag ha ett kraftfullt empiriskt stöd. Detta är förhållanden som måste beaktas och få påverka utformningen av innovationssystem och -processer och av lärosätenas arbete inom ramen för dessa system och processer. Professor , , lanserade så sent som begreppet Öppen innovation (eng. Open Innovation), som han definierade som ett medvetet in- och utflöde av kunskap för att accelerera intern innovation och att expandera marknader för extern användning av interna innovationer. Kopplingar finns till snarlika/överlappande begrepp såsom öppet innehåll, öppen källkod, användar- eller utmaningsdriven innovation, öppna standarder och öppna system. Den centrala idén bakom öppen innovation är att i en värld där kunskap är vitt utbredd har företagen inte råd att förlita sig enbart på egen forskning eller eget utvecklingsarbete utan bör i stället köpa eller licensera processer eller uppfinningar (patent) från andra företag. Dessutom skapas förutsättningar för att interna idéer som inte utnyttjas i ett företags verksamhet kan tas utanför dess dörrar, exempelvis genom licensiering eller i form av samriskföretag kring spinoffprodukter. , som tidigare berörts, kan ses som ett exempel på en produkt, som utvecklats genom en öppen (och fortlöpande/dynamisk) innovationsprocess. Den öppna innovationsprocessen definieras som en motsats till den stängda (closed) innovationsprocessen. När man talar om stängd innovation så menar man att man begränsar användning av kunskap och erfarenheter, man tar in väldigt lite information utifrån och utvecklar inom den egna organisationen den kunskap som ska läggas till grund för innovationen. Tidigt skydd för immateriella rättigheter fokuseras. En stor del av innova- tionshanteringen vid lärosätena har baserats på att innovationsprocessen är stängd (eller sluten). Det går att urskilja tre sätt på vilka öppen innovation fungerar och genomförs i praktiken. Dessa former kan betecknas som utifrån-in, inifrån-ut och en kombination av dessa båda, benämnd kopplad process. För att kunna använda sig av någon av de olika processerna i öppen innovation krävs att det berörda företaget/organisationen har förmågan, viljan och inte minst modet att öppna gränserna och ta in extern kunskap samt även att se nyttan/potentialen med att dela med sig av resultatet av den egna utvecklingen. En annan utmaning är att verkligen kunna ta till vara de idéer och den extra kunskap som man får genom öppen innovation och översätta den till den egna kontexten. I utifrån-in-processen drar företaget/organisationen nytta av extern kunskap genom att integrera leverantörer, kunder och externa konsulter etc. i sin egen utvecklingsprocess. På det sättet ökas tempot, typiskt sett, i processen för utveckling av den aktuella produkten. Fördelen med inifrån-ut-processen är i stället att man snabbare når ut med sin idé till marknaden. Det blir också lättare att identifiera nya användningsområden för redan utvecklade produkter. Den kopplade processen är en kombination av de båda nämnda. För universitetens vidkommande öppnas särskilda fördelar i utifrån-in-processen, som kännetecknar framför allt samverkansforskning men också i viss utsträckning uppdragsforskning. Det är allmänt omvittnat att sådan forskning är kvalitetsdrivande för både utbildningen och framför allt den tillämpade forskningen inom högskolan. Jag återkommer i avsnitt 4 till vissa andra former för öppen innovation, i vilka högskolan börjat utveckla. 3.5Forskningsresultat eller forskningsbaserad kunskap; konstnärligt utvecklingsarbete som alternativ grund för innovationer Underskattningen av utbildningens betydelse för nyttiggörandet av forskning har inom många lärosäten också lett till en återhållsam syn på studenterna som aktörer/resurser för innovationsverksamheten. I någon mån kan denna hållning ha att göra med högskolelagens formulering om nyttiggörande av forskningsresultat, som kan leda tanken till resultaten från enskilda forskningsprojekt av särskild spetskaraktär. För mig, och för de många lärosäten som lyfter fram utbildningens betydelse, handlar det snarare om att uppfatta basen för nyttiggörandet som mycket bredare, nämligen den forskningsbaserade kunskapen i vid mening. Jag föreslår därför längre fram att lagtexten ändras i denna riktning och därigenom bättre knyter an till första stycket i samma lagrum. Jag kommer också att föreslå att det konstnärliga utvecklingsarbetet skall kunna ligga till grund för ett nyttiggörande, detta mot bakgrund av den starkt ökade betydelsen för näringar som baseras på upplevelser och kreativt skapande. Det förtjänar i sammanhanget att noteras att en stor konstnärlig högskola som rapporterar att man inte haft någon efterfrågan alls från sina studenter på stöd för utveckling av innovationer och eget företagande baserat på sådan. redovisar den diametralt motsatta erfarenheten, nämligen att i princip samtliga studenter på detta lärosätes konstnärliga utbildningar i har tagit kontakt för att erhålla stöd för sin motsvarande utveckling, när väl börjat tillhandahålla den möjligheten på ett tydligt sätt. planerar att placera en inkubator i sitt nya konstnärliga campus för att kunna fånga upp innovationer som kan förutsättas inte sällan kombinera konstnärliga och vetenskapliga ursprung. Med andra ord – ett utbud kan fånga upp en efterfrågan som visserligen är stark men likväl inte varit kapabel att tydliggöra sin existens, i vart fall inte i sådana former som innovationsstödssystemet inom högskolan tidigare kunnat uppfatta. 3.6Uppdragsforskningens och samverkansforskningens roll för tillvaratagandet av innovationer Vid en del lärosäten sker nästan helt och hållet, nyttiggörandet av forskningsresultat, till den del utbildningen inte är mobiliserad, genom uppdragsforskning eller s.k. samverkansforskning, inom vars ramar nyttiggörandet sker i beställande/samverkande företags verksamhet utan särskilda insatser från det innovationsstödjande systemets vid lärosätet sida. verkar genom sin finansiering till de mindre och medelstora lärosätena för att forskningen sker i samverkan med omgivande företag och resulterar i s.k. samproduktion. Det är härvid av största akademiska betydelse att den berörda högskolan kan medverka till att det eller de berörda företagens IP-rättigheter inte, oavsiktligt, får en större omfattning än vad det aktuella forskningsprojektet kräver. Innovation som baseras på samproduktion eller uppdrag till lärosätet har mycket goda förutsättningar att ske inom ramen för en effektiv process – företaget som utvecklar forskningsresultatet till innovation inrymmer en effektiv organisation, disponerar, typiskt sett, finansiella resurser, och har kontakt med marknaden. torde sådana innovationer tendera att vara inkrementella och uppstå ur dagsaktuella formuleringar av forskningsproblemen, något som bl.a. påpekat i sin skrift spelat roll ( Analys, VA 2011:10). 3.7Lärarundantaget och rätten till bisysslor Lärarundantaget enligt lag och högskolelärarnas omfattande rätt till bisysslor leder till att nyttiggörandet av forskningsresultat kan ske inom ramen för ett innovationssystem som helt och hållet befinner sig utanför lärosätet och som den enskilde läraren eller forskargruppen tar del av, utvecklar och styr utan vare sig medverkan eller ens kännedom från lärosätets sida. Detsamma gäller naturligtvis för studenter som bildar företag som baseras på idéer som de fått genom sin utbildning inom högskolan. 3.8De flesta idéerna till innovationer från högskolan utnyttjar inte högskolans innovationsstödssystem När man bedömer högskolans bidrag till innovationerna i samhället är det följaktligen av största vikt att ha klart för sig att de särklassigt mest betydelsefulla insatserna således sker på helt andra arenor än de som är aktuella när man talar om lärosätenas hantering av innovationer i kunskapstriangelns tredje hörn! Den illustration av kunskapstriangeln, som vi i regel får ta del av med innovation som det tredje hörnet, underskattar därför högskolans betydelse och blir lätt vilseledande när det gäller att formulera en ändamålsenlig politik för tillväxt. Ett ökat engagemang för stöd till studenternas affärsidéer kan i viss mån komma att förändra den bilden. 3.9Det svenska nationella innovationssystemet och lärosätenas roll i detta Begreppet innovationssystem är förhållandevis nytt och lämpar sig därför för många tolkningar i likhet med andra s.k. buzzwords i anglicistisk språkdräkt. På konkret nivå kan man säga att ett innovationssystem kan definieras som en uppsättning av aktörer, samband i form av nätverk och organisationer som är ömsesidigt beroende. Aktörerna brukar delas in i undergrupper – produktionsstruktur (företag), kunskapsinfrastruktur (universitet) och stödstruktur (offentlig sektor). Universiteten blir med denna indelning verksamma i två av aktörsgrupperna (de båda sistnämnda). I sin välformulerade rapport finansiering för kommersialisering av innovationer konstaterade redan att ribban måste sättas högt också för det innovationsstödjande systemet i . Forskning och utbildning av hög internationell klass är en nödvändig förutsättning för konkurrenskraft och tillväxt. Men den är inte tillräcklig för att den fulla potentialen skall kunna förverkligas och målen nås. Kedjan är så stark som den svagaste länken. Ingen regering har enligt min mening dragit den korrekta slutsatsen av detta. föreligger åter möjligheten att ta viktiga steg. Min bedömning är att lärosätena nu också är mogna att spela den roll som med goda skäl kan förväntas av dem, om de får tydliga uppdrag, resurser och verktyg. Det finns ett antal beskrivningar av det svenska nationella innovationssystemet. Jag ser inget skäl att för fullgörandet av mitt uppdrag konstruera en egen version. IVA har i sin rapport för – underlag till en svensk innovationsstrategi redovisat en karta över det svenska innovationssystemet med ett femtiotal aktörer på nationell nivå. Det ifrågasätts inte sällan om systemet inte skulle fungera bättre med färre aktörer. Jag har ingen anledning att betvivla den bedömningen. Svårigheterna att bedöma bärkraften hos idéer (i kombination med deras ägare) talar visserligen för att det är viktigt att det finns ett visst mått av pluralism (eller om man så vill, överlappning) mellan olika bedömare med tillgång till finansiella muskler. genererar varje enskild aktör en förbrukning av administrativa resurser utan motsvarande värdeökning för systemet som helhet. Jag begränsar mig dock till den bedömningen att någon nettoökning av antalet aktörer inom innovationssystemet inte bör komma ifråga utan att det redovisas mycket starka skäl för detta. har fastställt och utfärdat en rekommendation om förvaltningen av immateriella rättigheter i samband med kunskapsöverföring och en uppförandekod för universitet och andra offentliga forskningsorganisationer. Rekommendationen berörs i mina direktiv som något som jag skall beakta i min analys. Den vänder sig av naturliga skäl till medlemsstaterna men merparten av dess konkreta innehåll ankommer på lärosätena att realisera. Såvitt jag kunnat finna har den inte tagit aktiv ställning till rekommendationen. Min uppfattning är att ett ställningstagande nu bör redovisas, lämpligen i den kommande forsknings- och innovationspolitiska propositionen. Rekommendationer från bemöts inte sällan med avståndstaganden och ifrågasättanden. Men den här rekommendationen förtjänar att tas emot med full uppskattning för det materiella innehållet. Dess uppförandekod för universiteten består av tre huvudgrupper av principer, varav en för en intern policy för immateriella rättigheter, en för kunskapsöverföring, och en för forskningssamverkan och kontraktsforskning. Principerna är väl formulerade och ligger påfallande nära mina egna bedömningar av vad som bör göras vid lärosätena. Det är angeläget för det fortsatta forskningssamarbetet inom att de svenska lärosätena stimuleras att formulera sig inom de olika policyområdena. Jag återkommer längre fram på olika punkter till kommissionens rekommendationer och föreslår avslutningsvis att regeringen ger i uppdrag till lärosätena och övriga berörda myndigheter att förverkliga rekommendationerna. Jag noterar dock redan här att kommissionen formulerat en särskild rekommendation till medlemsstaterna att på olika sätt stödja studenternas medvetenhet och kompetens när det gäller immateriella rättigheter, kunskapsöverföring och företagande. Enligt min bedömning är ett kraftfullt agerande härvidlag av största betydelse för att stärka konkurrenskraft och tillväxt. 3.11Utredningsuppdraget – tolkning och avgränsningar Jag uppfattar mitt utredningsuppdrag som i princip avgränsat till de innovationsstödjande verksamheter och den hantering av de immateriella tillgångarna som högskolan skall/kan bedriva i kunskapstriangelns tredje hörn med beaktande av den problematisering som redovisats ovan i detta huvudavsnitt. När jag talar om högskolan avser jag, om inte annat anges, också de holdingbolag (motsv.) med vidhängande dotterbolag, som ungefär drygt av lärosätena förvaltar, i de statliga lärosätenas fall på regeringens uppdrag. Denna tolkning av uppdraget innebär att jag ibland kommer att beröra det samlade nationella innovationssystemet men då enbart i den utsträckning som det är förutsättningsskapande för hanteringen inom högskolan av innovationsstödet och de immateriella tillgångarna. Uppdraget innehåller inget direktiv om jämförelser mellan de svenska lärosätenas sätt att hantera stödet till innovationer resp. de immateriella tillgångarna med utländska lärosätens motsvarande hantering. Tiden för utredningsarbetet har inte medgett något initiativ härvidlag från min sida – jag förutsätter att har tillgång till sådan komparativ information genom t.ex. försorg. Direktiven begär inte heller av mig att jag skall redovisa samlade och välstrukturerade uppgifter om den innovationsstödjande verksamheten inom lärosäten och deras bolagskoncerner. Jag förutsätter att redan förfogar över sådant material genom lärosätenas och holdingbolagens ingivna uppgifter. Vid fullgörandet av uppdraget har jag noterat att fältet för mitt arbete delvis tycks sakna ett svenskt språk. Anglicismerna står som spön i backen. Det är svårt att förstå varför. Mest av allt är det ägnat att reducera den gemensamma förståelsen, eftersom både sändare och mottagare av kommunikation inom området måste översätta begrepp och termer mellan engelskan och det egna modersmålet. Och verksamheten vinner enligt min mening inte i status eller på annat sätt genom det överdrivna bruket av oöversatta engelska uttryck, lika lite som schlagertexter. Jag har därför vinnlagt mig om att använda det svenska språket och hoppas att detta inte gör utredningen mindre lätt att förstå! 4Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och dess förutsättningar Det går inte att ge en enkel sammanfattande bild av den innovationsstödjande verksamheten vid universitet och högskolor. Min bedömning är att uppdraget till lärosätena varit så otydligt att det inte skapat underlag för någon de facto gemensam hållning till t.ex. verksamhetsinnehåll, organisation och finansiering. Jag är inte heller säker på att de olika lokala ställningstagandena kan sägas utgöra något problem, frånsett det som drabbar den utomstående betraktare som skulle vilja förstå och värdera verksamheten med stöd av bl.a. jämförbarhetsunderlättande parametrar. De förslag som jag presenterar längre fram i rapporten är ägnade att skapa en större likhet mellan olika universitet/högskolor. Detta är i och för sig ingen målsättning i sig, tydligare formulerade uppdrag och mål leder naturligen till att lärosätenas val av medel såsom organisation och policyer blir mer lika varandra, utan att detta kan sägas utgöra en otillbörlig inskränkning av deras autonomi. Samtliga lärosäten har beretts tillfälle att före utgången av ge in ett underlag till regeringen inför den aviserade forsknings- och innovationspolitiska propositionen. Jag har i viss mån tagit del av detta genom min materialinsamling och i samband med samrådsbesöken, men jag kan konstatera att detta underlag inte på något sätt dominerat den bild som lärosätena velat tillhandahålla mig. Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och Detta är inte något egendomligt. Underlag för regeringens politik och ställningstaganden avseende det egna handlandet är två skilda saker, som hör hemma på olika nivåer av abstraktion/konkretion. En del universitet och högskolor har därför också formulerat strategier för sitt eget handlande. Dessas räckvidd varierar. är det fråga om en total strategi som innefattar alla verksamheter vid resp. universitet/högskola. Exempel på sådana lärosäten med strategier av hög kvalitet och, såvitt jag förstår, betydelse för styrningen av verksamheten, är och . befinner sig i en mycket intressant process för en utveckling av potentialen för sin strategi för kompletta akademiska miljöer, dvs. institutioner (motsv.) i vilka forskning, utbildning och samverkan möts och berikar varandra. Vid detta universitet bedrivs också, som jag återkommer till i avsnitt 9.3.1, också ett ambitiöst program för utveckling av en strategi för hantering av immateriella tillgångar. Andra gånger avser strategin just forskningen och samverkan eller nyttiggörandet eller innovationsstödet – formuleringarna varierar. Exempel på lärosäten med en sådan inriktning för sitt strategiska arbete är , och . Det finns också exempel på renodlade innovationsstrategier, vilka, som jag uppfattat det, är mera löst kopplade till strategier för övrig verksamhet. Några av de lärosäten, som var tidigast med att börja arbeta med innovationsstödsfrågor, såsom , och , arbetar förvisso utifrån strategiska överväganden, men vare sig i det ingivna materialet eller i de samtal som jag fört med lärosätena ifråga har skriftliga strategier lyfts fram som betydelsefulla för arbetet. Att formulera strategier är en både intellektuell och värdebaserad uppgift som kan entusiasmera många och som bl.a. kan innehålla inslag av en i bästa fall uppfriskande debatt såväl inom lärosätet som i dess omvärld. Att implementera strategier, att lyckas arbeta ända in i kaklet, är en annan typ av uppgift som kräver hårt och hängivet vardagsarbete av många organ och enskilda personer i lärosätets komplexa struktur. Den erfarenhetsbaserade uppfattning som jag erhållit efter ett helt yrkesliv inom högskolan är att det är av största vikt att en strategi, för att kunna få styrkraft, är sammanhängande och heltäckande, så att man som anställd eller student möter den i snart sagt varje daglig situation. Min slutsats är således att en strategi för den innovationsstödjande verksamheten vid ett lärosäte bör vara av den totala typen, och att de strategier för Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och enskilda verksamhetsområden som kan vara nödvändiga av både dispositions- och förståelseskäl måste vara helt koordinerade med varandra. Målkonflikter är nämligen, som jag ser det, väsentligt lättare att identifiera och hantera inom ramen för ett sammanhängande dokument. De förslag som jag presenterar längre fram i rapporten är ägnade att främja framväxten av en sådan sammanhållen strategi, dvs. för en helhetssyn på ett lärosätes verksamhet.