sou · H0B334d3 · 2012-06-05 00:00:00 — 2.böter som ålagts genom allmän domstols lagakraftvunna dom eller slutliga beslut och som undantagits från uppbörd enligt 3 §. Bestämmelser om begäran om indrivning m.m. finns i 4–9 §§ indrivningsförordningen (1993:1229) (IndF) Av dessa bestämmelser framgår att indrivning av böter (och merparten andra statliga fordringar) ska begäras senast efter det att fordringen skulle ha betalats. RPS:s rutiner innebär att den som godkänt ett strafföreläggande eller en ordningsbot får minst (30 dagars betalningstid samt 14 dagars påminnelsetid) på sig – räknat från datum för god- kännandet – att betala genom uppbörd, innan ärendet överlämnas till för indrivning. Den som dömts till böter i domstol får minst på sig från det att domen vunnit laga kraft. En dom vinner laga kraft efter meddelandet i tingsrätt och i hovrätten. Högsta domstolens domar vinner laga kraft som de meddelas. Av uppgifter som utredningen inhämtat från RPS framgår att den bötfällde i realiteten har fler dagar än så att betala innan ärendet lämnas över till indrivning. Av olika anledningar tillkommer , t.ex. för inväntande av betalningskörningar, rutiner vid restföring och liknande. Den reella tiden innan ärendet lämnas över till indrivning avgörs av följande faktorer. Betalningsfristen börjar löpa för godkännande eller laga kraft och betalningsfristen är då . Betalningspåminnelsen skickas ut 2–efter det att fristen löpt ut. Betalningstiden som anges i påminnelsen är . När påminnelsetiden har löpt ut ska ärendet överlämnas till . Detta sker dock bara en gång . Detta innebär i praktiken att tiden för betalning i vissa fall kan bli betydligt längre än , beroende på hur förfallodagen förhåller sig till datumet för överlämnande till . Har datumet för överlämnande passerats när betalningsfristen efter påminnelsen löper ut, tar det innan ärendet lämnas över för indrivning. Det sagda innebär att den faktiska tiden för att betala bötesbeloppet innan ärendet överlämnas till Kronofogde- myndigheten pendlar mellan som kortast och som längst . Om ingen betalning sker trots att påminnelse skickats ut, över- lämnas sålunda ärendet till . Genom att ärendet överlämnas för indrivning får den bötfällde en s.k. betal- ningsanmärkning. Betalningsanmärkningen innebär att de företag som bedriver kreditupplysningsverksamhet med stöd av kredit- upplysningslagen (1973:1173) får tillgång till uppgifter från utan hinder av sekretess enligt 34 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Endast i de fall betalning därefter sker innan något beslut har fattats i ärendet – exempelvis beslut om utmätning – inträder sekretess varvid betalnings- anmärkningen försvinner. Om det ansöks om verkställighet av någon annan förpliktelse beträffande den bötfällde , eller om verkställighet tidigare sökts och uppgiften inte är äldre än , försvinner dock inte betalningsanmärkningen, även om betalning av bötesfordran sker innan något beslut. Betalningsanmärkningen ska enligt kreditupplysningslagen gallras först . Ärendet initieras hos när det inkommer en begäran om indrivning från RPS. Vid verkställigheten av dom gällande böter, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot är utsökningsbalkens (UB) bestämmelser tillämpliga. Dom eller beslut varigenom någon dömts att betala böter får enligt 3 kap. 22 § UB inte verkställas förrän domen eller beslutet har vunnit laga kraft. har huvudansvaret för borgenärsuppgifterna i allmänna mål vid handläggningen enligt UB och enligt lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen). Genom lagen (2007:324) om hantering av vissa borgenärsuppgifter, har de borgenärsuppgifter som är av s.k. offensiv natur, såsom antagande av ackord och ansökande om konkurs, förts över till . Kronofogde- myndigheten har kvar uppgifterna att vara borgenärsföreträdare i utsökningsmål såsom tidigare och att besluta om uppskov och om avbrytande av indrivning samt avräkning. Om någon betalning inte inflyter efter det att den bötfällde till- ställts en uppmaning att betala , fortsätter ärendet genom att kronoinspektören utför en tillgångsundersökning enligt 4 kap. 9 § UB. ska utreda gäldenärens anställnings- och inkomstförhållanden samt undersöka om gäldenären har utmätningsbar egendom. Gällande bötesskulder och andra all- männa mål ska därför göra en gäldenärs- utredning om gäldenärens ekonomiska förhållanden som behövs för att bedöma en fråga om uppskov eller avbrytande av indrivning (6 § indrivningslagen). Enligt 7–9 §§ indrivningslagen får bevilja uppskov med betalning av bl.a. böter. 1.om det kan antas vara till fördel för det allmänna, 2.om det är påkallat med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden, eller 3.i avvaktan på att fråga om anstånd med betalning prövats av behörig myndighet. Uppskov får endast beviljas om inte har något att invända mot det eller om verkets inställning uppenbarligen saknar betydelse. Uppskov får förenas med villkoret att gäldenären betalar sin skuld i poster genom en avbetalningsplan. Utgångspunkten för regleringen av förutsättningar för uppskov och villkor för uppskov bör enligt förarbetena vara att uppskov ska antas vara till fördel för det allmänna.72 I förarbetena anförs att det finns vissa situationer där uppskov kan vara påkallat, även om det i princip är det allmännas fiskala intresse som ska vara vägledande. Beträffande uppskov med hänsyn till personliga förhållanden anförs att det i första hand bör vara fråga om korta uppskov. I ömmande fall bör dock även längre uppskov kunna medges. De svårigheter som gör att gäldenären inte kan betala måste emellertid vara av övergående natur.73 Ett uppskov bör enligt förarbetena ses som ett undantag från huvudregeln att betalning ska ske . Undantaget framstår emellertid som mindre genomgripande om gäldenären betalar av skulden enligt en överenskommen avbetalningsplan. avslutas med att gör en prognos, dvs. en bedömning av gäldenärens betalningsförmåga . Huruvida det finns utmätningsbar egendom för bötesbeloppet avgörs av , bl.a. de s.k. beneficiereglerna i 5 kap. Bl.a. görs i 1 § undantag för pengar och banktillgodohavanden, i den mån annat inte är föreskrivet och tillgången skäligen fordras för underhåll åt gäldenären till dess inkomst som täcker behovet är att vänta, dock ej utan synnerliga skäl än en månad. Under indrivningen gäller – enligt vad som föreskrivs i 2 § indriv- ningslagen – bestämmelserna i 7 kap. 14 § UB om företrädesrätt vid utmätning av lön för bl.a. böter, viten och avgift enligt lagen 1992/93:198 s. 70. (1994:419) om brottsofferfond. Bestämmelsen i 7 kap. 14 § UB innebär att sådan fordran har företräde framför andra fordringar vid utmätning av lön, dock att detta gäller i nämnd ordning efter dels underhållsbidrag, dels konkursbos fordran på gäldenärens lön. får enligt 18 § indrivningslagen avbryta indrivningen tills vidare om ytterligare indrivningsåtgärder framstår som utsiktslösa eller inte är försvarliga med hänsyn till kostnaderna och indrivning inte heller krävs från allmän synpunkt. Indrivningen ska återupptas, om det visar sig att betalning kan fås utan större kostnader än vad som är skäligt. I 12–13 §§ BvL finns särskilda bestämmelser om indrivningshinder som bara gäller böter. Skulle indrivning av böter vara till synnerligt men för den bötfällde eller någon annan som är beroende av honom eller henne för sin försörjning, kan förordna att vidare verkställighet inte får äga rum. Sådant förordnade får inte meddelas, om det är påkallat från allmän synpunkt att indrivningen fortgår. Åklagaren får överklaga ett förordnande om att indrivning inte ska ske. beslut att inte meddela sådant förordnande får inte överklagas. I samband med klagan över utmätning kan den bötfällde begära prövning av beslutet. Av förarbetena framgår bl.a. att det är fråga om att lägga ned bötesverkställighet när särskilda skäl av social natur föranleder det.74 I 14 § samma lag finns ytterligare en bestämmelse om indrivnings- hinder. Har beslut om förvandlingsstraff för obetalda böter meddelats, får dessa böter inte drivas in. Intill dess förvandlingsstraffet har till fullo verkställts eller bortfallit får dock betalning av böterna tas emot, om betalningen avser hela det bötesbelopp som är obetalt. Om det sker full betalning av böterna genom utmätningen är ärendet avslutat. Om gäldenären enligt tillgångsundersökningen saknar utmätnings- bara tillgångar till full betalning av böterna, upprättar kronoinspektören en utredningsrapport. Sökanden ska också underrättas om vilka utredningsåtgärder som myndigheten avser att vidta senare under målets handläggning. I detta ligger bl.a. att gör en bedömning av om förutsättningarna för utmätning kommer att förändras. Exempelvis kan det göras bedömningen att en äldre persons eko- nomiska förhållanden inte kommer att förändras, medan bedömningen 1978/79:40 s. 38. kan bli annorlunda beträffande yngre och arbetsföra personer som tillfälligt står utanför arbetsmarknaden. Baserat på denna bedöm- ning läggs det in en bevakningstid efter vilken ärendet återupptas för handläggning. Den maximala bevakningstiden är . Beträffande böter skickas utredningsrapporten till såsom företrädare för staten. 16.4.1.6 Aktualiserande av bötesförvandling I samband med utredningsrapporten kan kronoinspektören göra bedömningen att det finns förutsättningar att förvandla böterna till fängelse enligt BvL. Bötesförvandling – som beslutas av domstol på talan av åklagare – förutsätter enligt 15 § BvL att det är uppenbart att den bötfällde av tredska har underlåtit att betala böterna eller att förvandling annars av särskilda skäl är påkallad från allmän synpunkt.75 I om utmätning anges bl.a. följande gällande bötesförvandling:76 Bötesförvandling är sällsynt i förhållande till antalet böter som inte betalas. Det beror delvis på att det är svårt att visa att förut- sättningarna är uppfyllda för att böterna ska förvandlas. uppenbart innebär att det ska finnas mycket övertygande argument. Om bötesförvandling begärs, bifalls yrkandet i en stor andel. – Vid en ansökan till tingsrätten om en förvandling ställs höga krav på att KFM:s utredning visar att allt gjorts för att driva in böterna. Att i redogörelsen till domstolen bara ange att gäldenären sökts ett flertal gånger är inte tillräckligt. Det är viktigt att dokumentera varje krav, varje telefonsamtal och varje tillfälle som gäldenären har sökts. KFM bör vidare redovisa vad KFM:s handläggare sagt och vad gäldenären har svarat. Särskilt viktigt är det att notera om gäldenären vägrar att betala av tredska. Om den enskilde kronoinspektören gör bedömningen att bötes- förvandling kan komma i fråga överlämnas ärendet till en krono- fogde som beslutar om ärendet ska vidarebefordras till åklagare, dvs. om det enligt den beslutande kronofogden finns anledning anta att böterna ska förvandlas. Enligt 17 § BvF ska det skyndsamt ske en redogörelse till åklagare som är behörig att föra talan om böternas förvandling. Redogörelsen ska innehålla upplysningar om den bötfällde och hans eller hennes förmåga att betala böterna samt 75Se vidare om bötesförvandling i följande avsnitt. 76Handboken version, , avsnitt 9.12., , 2011. utdrag ur utsöknings- och indrivningsregistret. Redogörelsen upprättas enligt formulär som fastställs av efter samråd med . 16.4.1.7Fortsatt handläggning om bötesförvandling inte aktualiseras Om det inte sker någon redogörelse till åklagare gällande tänkbar bötesförvandling, handläggs bötesskulden även fortsättningsvis enligt . Staten – genom – låter alltid ärende, om utmätning av böter (och andra statliga fordringar) ligga kvar för fortsatta åtgärder. kan även välja att söka bötesgäldenären i konkurs eller vidta andra offensiva borgenärsuppgifter, enligt vad som följer av lagen (2007:324) om hantering av vissa borgenärsuppgifter. Om det inte blir aktuellt med bötesförvandling och det heller inte blir aktuellt med ansökan om konkurs eller dylikt, fortsätter alltså att handlägga ärendet. Nya utmätningsförsök vidtas. Enligt 35 kap. 7 § BrB bortfaller – dvs. preskriberas – ådömda böter när har förflutit från det att domen vann laga kraft. Det är sålunda slutpunkten när inte några vidare exekutiva åtgärder kan vidtas. 16.4.2.1 Den tidigare ordningen för bötesförvandling Frågan om förvandling av böter till fängelse reglerades tidigare i lagen (1964:168) om förvandling av böter, enligt regler som ursprungligen infördes . upphävdes den lagen, som nya regler om bötesförvandling infördes i bötes- verkställighetslagen (1979:189) (BvL). Förståelsen av dagens lag- stiftning förutsätter dock en återblick på den tidigare ordningen. Enligt den tidigare lagen om förvandling av böter skulle i princip alla böter som inte blivit betalda på talan av åklagare förvandlas till fängelse. Vissa småböter skulle dock inte förvandlas, utom i fall då omständigheterna föranledde antagande att den bötfällde av tredska eller uppenbar vårdslöshet hade underlåtit att betala böterna eller att förvandling erfordrades för hans tillrättaförande. undantag gjordes också, bl.a. kopplat till fängelseförbudet vid sinnes- sjukdom. För förvandling av böter gällde en särskild förvandlingsskala, som utgick från antalet obetalda dagsböter eller storleken på andelen obetalda penningböter. Förvandlingsstraffet kunde sättas till . Det fanns möjlighet för rätten att sätta för- vandlingsstraffet lägre än vad som utföll enligt förvandlingsskalan, om det kunde antas att den bötfällde hade gjort vad han förmått för att betala böterna. Förelåg det synnerliga skäl kunde förvand- lingsstraffet helt efterges. När det hade beslutats om förvandlingsstraff fick rätten bevilja anstånd med verkställigheten, om omständigheterna inte för- anledde antagandet att den bötfällde av tredska eller uppenbar vårdslöshet hade underlåtit att betala böterna eller att straffets verkställighet erfordrades för hans tillrättaförande. Om anstånd beviljades gällde en prövotid räknat för beslutet. Anståndet kunde förverkas om den som hade fått anstånd begick brott före prövotidens utgång eller om denne inom prövotiden på nytt ålades förvandlingsstraff för böter. Om rätten inte beslutade om förverkande fick den förlänga prövotiden till . Ålagt förvandlingsstraff bortföll om beslutet inte hade börjat verkställas från det att det vann laga kraft. Den då gällande ordningen innebar sålunda att böter som inte kunde drivas in i princip skulle förvandlas till fängelse. I realiteten var dock antalet personer som avtjänade förvandlingsstraff mycket litet även enligt dåvarande lagstiftning. Huvuddelen av förvandlings- straffen förenades med anstånd med verkställigheten och kom aldrig att verkställas eftersom anståndet inte förverkades. Enligt statistik för åren 1976–1980 meddelades beslut om fö- rvandling utan anstånd endast i mellan av det totala antalet bötesförvandlingsmål.77 Därutöver var antalet personer som togs in i kriminalvårdsanstalt väsentligt lägre än antalet ovillkorliga förvandlingsstraff. Det stora flertalet betalade sina böter innan verkställigheten och kunde därigenom undvika förvandlingsstraffet. Även för den som betalade efter verkställighetens början, kunde förvandlingsstraffet bortfalla eller nedsättas genom nåd. –1979 intogs som mest ett drygt hundratal personer för att avtjäna förvandlingsstraff. 77 Ds Ju 1981:24 s. 30 f. ålades sammanlagt mellan 2 000 och 3 000 personer för- vandlingsstraff. Förvandlingshotet var enligt gällande lagstiftningens intentioner främst avsett att tjäna som påtryckningsmedel för att få fram betalning.78 16.4.2.2Förslag som föregick reform av bötesförvandlingsstraffet tillkallades en sakkunnig för att utreda frågan om avskaffande av förvandlingsstraffet. Utredningen antog namnet . Utredaren skulle se över möjligheterna att slopa förvandlingsstraffet men utreda möjligheterna att på annat sätt åstadkomma att bötesindrivningen skulle bli lika effektiv. I betänkandet79 utvecklade och diskuterade kommittén vilka fördelar och vilka nackdelar som kunde anses föreligga med för- vandlingsstraffet. De viktigaste fördelarna var enligt kommittén följande: 1.Förvandlingshotet ansågs ha en betalningsfrämjande effekt, främst beträffande det klientel som var oåtkomligt för utsökningsrättsliga åtgärder. Enligt utredningens beräkningar skedde betalning i cirka 6 000 fall på grund av att förvandlingsfrågan hade aktualiserats. Influtna medel från dessa betalningar översteg dock knappast kostnaden för förvandlingssystemet. Kommittén fann att hotet hade en betydelse när det aktualiseras i det enskilda fallet men att ett avskaffande av förvandlingssystemet inte på något nämnvärt sätt skulle påverka den allmänna benägenheten att betala bötesskulder. 2.Bland såväl sådana som saknade betalningsförmåga som sådana som saknade betalningsvilja och åtkomlig egendom kunde det uppkomma en grupp som uppfattade sig som bötesimmun. Förvandlingssystemet var enligt kommittén ägnat att motverka uppkomsten av en s.k. bötesimmun grupp. 3.Förvandlingshotet kunde tänkas bidra till att höga bötesstraff, utdömda för sig eller i kombination med kriminalvård i frihet, i 78SOU 1975:55 s. 105. 79Bötesverkställighet (SOU 1975:55). rättstillämpningen ansågs utgöra en tillräckligt effektiv påföljds- form som kunde betraktas som ett gångbart alternativ till de korta fängelsestraffen. 4.Förvandlingssystemet hade en icke ringa betydelse för vites- institutets effektivitet. 5.I de fall då anstånd meddelades i samband med förvandling torde förvandlingssystemet ha vissa individualpreventiva verkningar, eftersom ny brottslighet kunde leda till anståndets förverkande. Kommittén fann inte att förvandlingssystemet kunde antas vara av betydelse för den allmänna respekten för bötesstraffet – inbegripet den allmänna laglydnaden på bötesområdet. I det avseendet fram- höll utredningen att andra faktorer än rädslan för själva straffet skulle kvarstå – exempelvis upptäcktsrisken och faran att man utsätts för den sociala omgivningens ogillande. Vidare anfördes att bötesstraffet hade vissa bieffekter som ändå innebar en tämligen kraftig samhällsreaktion; den tillrättavisning som låg i lagföring och dom och den belastning det innebar att bli underkastad indriv- ningsförsök under en inte obetydlig tid. Därtill anfördes att det redan förekom ett mycket stort antal bötesfall där subsidiärt straff inte stod till buds – utan att erfarenheterna visade att effektiviteten skulle vara sämre. Kommittén tog även upp och diskuterade nackdelar med för- vandlingssystemet. 1.Förvandlingssystemet medförde att frihetsberövande kunde följa på utpräglad bötesbrottslighet. 2.Förvandlingsstraffet framstod som en bestraffning av en betal- ningsförsummelse. Systemet hade i realiteten ett framträdande inslag av personalexekution (dvs. att framtvinga betalning av en tredskande gäldenär genom frihetsberövande). 3.Förvandlingsstraffet kunde leda till att andra än den bötfällde betalade böterna. I vissa fall var det fråga om ungdomar som saknade medel. Det förekom att socialhjälp utgavs till bötes- betalning eller – vilket är vanligare – att socialhjälp utgavs för att bötesbetalningen lett till att personen stod utan egna medel. Det skedde då en övervältring till samhällets organ. 4.Förvandlingsbesluten kom till stånd efter det att brottet begicks. 5.Mot förvandlingsstraffet kunde riktas samma kritik som mot andra korta fängelsestraff. 6.De förvandlingsstraff som till slut kom att verkställas, drabbade i första hand ett socialt utpräglat svagt klientel, oftast i behov av samhällets stöd. Utredningen baserade detta på en klient- undersökning den gjort beträffande s.k. bötesfångar. 7.Processen i förvandlingsmålen företedde ibland vissa olustiga inslag, inte minst för de bötfällda. Den bötfälldes ekonomiska hushållning måste ventileras i den processen. 8.Förvandlingsstraffet hade ett flertal handläggningsmässiga nack- delar och föranledde en mångfald olika arbetsmoment. 9.Det kunde ifrågasättas om det var socialpolitiskt motiverat att – med särskilt intensitet – driva in bötesfordringar från en typiskt sett utsatt grupp i samhället som levde på eller under existens- minimum och som samhället i andra sammanhang stöttade. Sammantaget gjorde kommittén bedömningen att de redovisade nackdelarna med förvandlingssystemet var så betydande att över- vägande skäl talade för ett slopande av systemet. Utan att lämna några författningsförslag gjorde kommittén överväganden rörande möjligheterna att på straffrättslig väg kompensera bortfallet av vissa kriminalpolitiska fördelar med för- vandlingsstraffet. Kommittén diskuterade sju olika modeller för att uppnå en sådan kompensation. De tre första syftade till att åstadkomma viss möjlighet till påföljdsskärpning för personer som genom ideliga återfall visat sig oemottagliga för bötesstraff, dvs. en på ena eller andra sättet inringad bötesimmun grupp. De tre sista modellerna gällde fall där skälen för bötesstraff obetydligt hade övervägt skälen för frihetsberövande. Ett första alternativ som kommittén tänkte sig var att domstolen skulle sätta ut en subsidiär fängelsepåföljd i domen som skulle falla ut för det fall bötesstraffet inte ledde till verkställighet . En annan metod skulle kunna vara att öppna möjlighet för åklagaren att väcka talan om påföljdsändring i de fall förutsättningarna för rättens påföljdsval hade brustit i och med att bötesstraffet inte hade visat sig verkställbart. En sista variant som kommittén diskuterade var att behålla förvandlingsstraffet för den grupp av lagöverträdare för vilka domstolen hade övervägt ett kort frihetsstraff men stannat vid ett högt bötesstraff eller en frivårdspåföljd i kombination med ett bötesstraff. Utredningen lyfte fram att ingen av de vägar den här hade skissat på var invändningsfri. Kommittén lade fram förslag till en ny bötesverkställighets- lagstiftning. Förslagen – som sedermera kom att bli genomförda – kännetecknades av att böternas ställning i exekutiva och liknande sammanhang förbättrades i förhållande till andra fordringar. Enligt förslagen jämställdes böterna med skatter och därmed likställda offentligrättsliga fordringar i fråga om införsel, konkurs, ackordsregler, utmätning och kvittning. Vidare föreslogs en förlängning av preskriptionstiden för bötesfordringar från tre till . Slutligen föreslogs att det bötesuppbördssystem som redan tidigare hade gällt för ordningsbots- och strafföreläggandesystemet och som möjliggjorde frivillig betalning utan medverkan av kronofogde- myndigheten även skulle gälla för böter. betänkande behandlades i propositionen /77:104. I propositionen föreslogs att förvandlingsstraffet för böter och viten skulle avskaffas. Departementschefen kunde dock inte utan vidare dela uppfattningen att uppkomsten av en s.k. bötesimmun grupp var ett pris man var tvungen att betala för att eliminera nackdelarna med förvandlingssystemet.80 Betänkligheterna gällde inte den del av en sådan grupp vilken kommer att utgöras av människor som lever i utpräglat dåliga sociala och ekonomiska förhållanden. Det anfördes i propositionen att inte minst humanitära skäl talade för att man måste acceptera att dessa personer kan undgå verkställighet av bötesstraff. Departementschefen kunde dock inte utesluta att den bötesimmuna gruppen även kan komma att bestå av personer som genom olika manövrar gör sig svåråtkomliga för exekution, som t.ex. näringsidkare som låter anhöriga äga sina till- gångar och personer som byter arbetsplats så snart det kan bli aktuellt med införsel i lönen. Det förslag som lades fram i pro- positionen innebar att det skulle införas en regel i 25 kap. BrB om skärpt straffskala i vissa fall av brott för vilka inte svårare straff än böter var stadgat. 1976/77:104 s. 71.