sou · H0B311 · 2012-04-04 00:00:00 — Under existing law, there is an automatic right to default interest in commercial relationships. It is difficult to see any real problems arising from a wider application. Overall, we have found sufficient reason to propose that the right to default interest should be mandatory in all commercial relationships. However, as regards the transactions of public authorities, we have made the opposite assessment. Public sector activities extend over a broad area. The conditions when an authority acts outside the area of commercial transactions are multi-faceted and therefore difficult to foresee. Public law and tax financing issues are often involved. In certain cases it cannot be ruled out that a mandatory rule for default interest may be inappropriate. We therefore propose that the invalidity rule in these cases is only to apply when a business operator for remuneration is to provide goods or services to a public authority or other public entity. Furthermore, the Directive imposes a mandatory requirement that the default interest in commercial transactions between public authorities and business operators must be equal to the sum of the reference rate and at least eight percentage points. This is the interest rate that applies under non-mandatory provisions of Swedish law. We thus propose a regulation whereby in public commercial transactions a contract condition providing for a lower interest rate than the statutory rate is to have no legal effect on the business operator. However, we have not considered it necessary or appropriate to introduce a corresponding regulation for the default interest rate in relationships between business operators. By and large, it should be possible to deal with a contract condition stipulating that default interest should be paid at a very low rate by applying the general regulations on unfair contract conditions. Under the Directive, the creditor has a right to compensation for recovery costs. If a payment is late – and the creditor is therefore entitled to default interest – the creditor is entitled to compensation at a fixed minimum sum of . In addition, the creditor has a right to obtain reasonable compensation for recovery costs exceeding the fixed sum. To implement these sections of the Directive, we propose the introduction of provisions stipulating that if a creditor has the right to receive default interest as a result of late payment, the debtor will be obliged to pay – in addition to default interest – a late payment fee of . The right to compensation for late payment will apply in commercial transactions between business operators and between business operators and public authorities. The creditor is not required to have taken any recovery measures to be entitled to compensation for late payment. As a general rule, this is the only compensation the creditor will receive for late payment. Only if the total compensation amount for measures according to the Act on debt recovery costs – payment reminders, debt collection demands and setting up a repayment plan – exceeds is the debtor obliged to pay the excess amount. to an explicit requirement of the Directive, we propose a presumption rule requiring that a contract condition stating that the creditor does not have the right to compensation for late payment, or to compensation for any costs exceeding the compensation for late payment, should normally be invalid. Such a contract condition should only be allowed if there are special grounds. The same will apply to a condition stating that compensation for late payment shall amount to less than . Otherwise, Swedish law meets the requirements of the Directive regarding compensation for reasonable recovery costs. We propose that the compensation amount for recovery measures under the Act on debt recovery costs be increased somewhat. The creditor will normally have the right to compensation in the sum of for payment reminders, for debt collection demands and for setting up a repayment plan. The proposed increases will affect all types of debt relationships, including consumer debts. The increases roughly correspond to the rate of inflation since the amounts were last adjusted in 2003. considered that, for constitutional reasons, these compensation amounts will no longer be regulated by a regulation but rather by law. As already mentioned, we propose certain invalidity rules regarding default interest and agreements on recovery costs. The Directive also sets out certain requirements concerning grossly unfair payment terms. Swedish law provides sufficient opportunity under both civil law and market law to deal with these terms. Therefore, the requirements of the Directive in these sections do not require any legislative amendments. In addition to the measures resulting from the 2011 Directive, an awareness-raising campaign to increase companies understanding and knowledge of commercial credit and credit management is, in our view, the most effective measure to secure prompter payment. We propose that this be done in the form of an internet-based information portal, which the for Economic and Regional Growth will be responsible for developing. The information portal, which should target small and mediumsized enterprises, will address at least the following issues. Firstly, the importance of credit management to the companys liquidity and long-term profitability will be explained. Secondly, it should provide concrete information on what the company can do to receive payment for a claim and compensation for late payments. Thirdly, it should provide general information about cross-border payments. Entry into force and consequences We propose that the legislative amendments enter into force on 1 2013. In general, the new provisions should apply to the debt relationships arising from contracts entered into after that date; i.e. the regulations will not apply retroactively. However, regarding the new regulations on compensation for late payment, having parallel systems for a considerable length of time would entail considerable costs for companies. To establish whether a late payment entitles the creditor to compensation, the creditor and debt collection agency would require an IT system containing information on when the contract that is the basis for the claim was entered into. We therefore propose that the new provisions on compensation for late payment should apply for all claims that fall due for payment after the entry into force. To the extent the proposed measures lead to shortening the payment periods, this will have a positive effect on businesses and ultimately on the economy. However, the immediate consequences are difficult to assess. These proposals will lead to certain unavoidable one-off costs for both public authorities and businesses. It is primarily a matter of adapting IT systems and training initiatives. It is our assessment that the costs to public authorities arising from the proposals can be managed within the existing frameworks. lag om ändring i räntelagen (1975:635) Härigenom föreskrivs1 i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 1, 6 och 8 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas två nya paragrafer, 2 a och 2 b §§, av följande lydelse. Denna lag är tillämplig på penningfordran inom förmögenhets- Lagen gäller i den mån ej I lagen finns vissa bestämmelser annat är avtalat eller utfäst eller om avtalsvillkor som är utan I övrigt gäller lagen i den som inskränker gäldenärens rätt mån inte annat är avtalat, utfäst till jämkning enligt 8 § är dock eller särskilt föreskrivet. utan verkan mot denne. En fordran på betalning för varor eller tjänster i ett senare än efter det att borgenären har framställt krav på 1Jfr och rådets direktiv /7/EU av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 23.2.2011, s. 1, Celex 32011L0007). 2Senaste lydelse 1987:327. I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd att fordringen betalas, om inte borgenären uttryckligen har godkänt . Är gäldenären i ett sådant fordringsförhållande som avses i första stycket en myndighet eller ett annat offentligt organ, förfaller fordringen aldrig till betalning senare än efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas. Om borgenären uttryckligen har godkänt en betalningsplan, förfaller dock delbeloppen till betalning enligt vad som följer av planen. Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala ränta enligt 3 eller 4 § är utan verkan mot borgenären i ett förhållande mellan 1.näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet, eller 2.en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd 3 Senaste lydelse 2002:352. med anledning av personskada skall avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts. med anledning av personskada ska avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts. Ett avtalsvillkor som innebär att räntan ska beräknas enligt en lägre räntefot än vad som följer av första stycket 1 är utan verkan mot borgenären i fall som avses i 2 b § 2. Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han inte har kunnat råda över varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn härtill vara oskälig, får den ränta som annars skulle utgå jämkas. Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som gäldenären inte har kunnat råda över varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn till detta vara oskälig, får den ränta som annars skulle utgå jämkas. Ett avtalsvillkor som inskränker rätten till jämkning enligt första stycket är utan verkan mot gäldenären. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelserna i 2 a § tillämpas endast vid fordringsförhållanden till följd av avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. 4 Senaste lydelse 1987:327. lag om ändring i köplagen (1990:931) Härigenom föreskrivs5 att 49 § köplagen (1990:931) ska ha följande lydelse. Följer tidpunkten för betal- Följer tidpunkten för betal- ningen inte av avtalet, skall kö- ningen inte av avtalet, ska köpa- paren betala när säljaren kräver ren betala när säljaren kräver det. Köparen är dock inte skyl- Köparen är dock inte skyldig att dig att betala förrän varan hålls betala förrän varan hålls honom honom till handa eller ställs till till handa eller ställs till hans hans förfogande i enlighet med förfogande i enlighet med avtalet. Innan köparen betalar har han rätt att undersöka varan på det sätt som följer av sedvänja eller bör medges med hänsyn till omständigheterna, om inte det avtalade sättet för avlämnandet och betalningen är oförenligt med en sådan undersökning. Köparen har inte rätt att till följd av en sådan undersökning som avses i andra stycket skjuta upp betalningen , om inte säljaren uttryckligen har godkänt . Har konossement utfärdats för varans transport till bestämmelseorten eller transporteras varan i övrigt på sådana villkor att säljaren inte sedan betalning har skett får förfoga över varan, får utan hinder av första eller andra stycket betalning krävas mot konossement eller när köparen har tagit emot fraktsedel eller annat bevis för att varan transporteras på sådana villkor. Denna lag träder i kraft . 5 Jfr och rådets direktiv /7/EU av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 23.2.2011, s. 1, Celex 32011L0007). lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. Härigenom föreskrivs6 i fråga om lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. dels att 1, 4, 5 och 6 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas två nya paragrafer, 4 a och 4 b §§, av följande lydelse. Denna lag gäller en gäldenärs skyldighet att ersätta en borgenärs kostnader för åtgärder som syftar till att förmå gäldenären att erlägga betalning för en förfallen skuld. Ersättningsskyldighet enligt 2 och 3 §§ gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta till vara borgenärens rätt. Ersättning utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. Denna lag gäller en gäldenärs skyldighet att ersätta en borgenärs kostnader för åtgärder som syftar till att få gäldenären att betala en förfallen skuld. I lagen finns också bestämmelser om en gäldenärs skyldighet att i vissa fall betala ersättning till borgenären även när sådana åtgärder som avses i första stycket inte har vidtagits. Gäldenärens ersättningsskyldighet enligt 2 och 3 §§ gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta till vara borgenärens rätt. 6 Jfr och rådets direktiv /7/EU av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 23.2.2011, s. 1, Celex 32011L0007). Om en borgenär i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet har rätt till dröjsmålsränta till följd av att en fordran på betalning för varor eller tjänster inte har betalats , är gäldenären skyldig att betala en förseningsersättning till borgenären. Detsamma gäller när gäldenären i ett sådant fordringsförhållande är en myndighet eller ett annat offentligt organ. Ersättning enligt denna lag utgår, om det inte finns särskilda skäl för ett högre belopp, med 1. för skriftlig betalningspåminnelse som avses i 2 §, 2. för krav som avses i 3 § 1, 3. för upprättande av amorteringsplan som avses i 3 § 2, 4. vid betalningsförsening i fall som avses i 4 a §. Har någon annan åtgärd än som avses i 2 och 3 §§ vidtagits i någon annan åtgärd än som syfte att förmå gäldenären att avses i 2 och 3 §§ i syfte att få erlägga betalning för en förfallen gäldenären att betala en förfallen skuld, är denne inte skyldig att skuld, är gäldenären inte skyldig ersätta kostnaderna för åtgärd- Vad nu sagts inskränker dock inte den skyldighet som på annan Om borgenären har rätt till grund än denna lag kan åvila enligt 4 a §, är gäldenären skyldig att betala som avses i 2 och 3 §§ endast till rörande en fordran. den del den sammanlagda ersätt- ningen för åtgärderna överstiger för- Det som anges i första och andra styckena hindrar inte att gäldenären kan vara skyldig att på annan grund än denna lag ersätta kostnader för mer omfatt- ande förhandlingar för att lösa en tvist om en fordran. Avtalsvillkor, som innebär att Ett avtalsvillkor, som innebär ersätta kostnader som avses i 1 § ersätta kostnader som avses i 1 § utvidgas utöver vad som följer första stycket utvidgas utöver vad av denna lag, är ogiltigt. som följer av denna lag, är Ett avtalsvillkor, som innebär att borgenären inte har rätt till ersättning som avses i 4 a § eller 5 § andra stycket, är ogiltigt, om det inte finns särskilda skäl. som innebär att förseningsersätt- ning ska utgå med ett lägre belopp än vad som följer av 4 b §. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Bestämmelserna i 4 b § 1–3 tillämpas endast i fråga om åtgärder som har vidtagits efter ikraftträdandet. 3.Bestämmelserna i 4 a § och 5 § andra stycket tillämpas på fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet, även om fordringen grundas på ett avtal som har ingåtts . lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning ska ha följande lydelse. Om det kan antas att Om det kan antas att sökandens yrkande i ett mål om sökandens yrkande i ett mål om behandlas som om svaranden har motsatt sig den. för åtgärder som avses i 2 eller 3 § ersättning som anges i 4 b § lagen lagen (1981:739) alltid antas vara ogrundat eller antas vara ogrundat eller obefogat, obefogat, i den mån ersättningen i den mån ersättningen inte kan inte kan utgå enligt den lagen. utgå enligt den lagen. Denna lag träder i kraft . förordning om upphävande av förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. Regeringen föreskriver att förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. ska upphöra att gälla vid utgången av . Den upphävda förordningen ska dock fortfarande tillämpas i fråga om åtgärder som har vidtagits . och Europeiska unionens råd antog direktivet (2011/7/EU) om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (direktiv). Det är en omarbetning av ett tidigare direktiv (2000/35/EG), som genomfördes i svensk rätt (direktiv).1 Det nya direktivet innehåller bestämmelser om bl.a. betalningsfrister, dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader. Direktivet ska vara genomfört i nationell rätt . Regeringen beslutade om utredningsdirektiv angående genomförandet av direktiv (dir. 2011:30). Utredningens huvuduppdrag är att föreslå hur det nya EU-direktivet om sena betalningar ska genomföras i svensk rätt. I uppdraget ligger att undersöka hur svensk rätt förhåller sig till EU-direktivet. Utredningen ska föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som behövs för att genomföra direktivet. Inom ramen för uppdraget finns även utrymme att föreslå andra åtgärder än vad som följer av direktiv, i syfte att mildra effekterna av sena betalningar, främja snabbare betalningar och förbättra företagens likviditet. Svensk Inkasso har begärt en översyn av ersättningsnivåerna för vissa indrivningsåtgärder. Svensk Inkassos begäran har i den del som avser ersättning enligt lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. (inkassokostnadslagen) överlämnats till utredningen. 1 Se Ds 2001:56 och prop. 2001/02:132. Utredningen har biträtts av dels experter från , , , Svensk Inkasso samt Kommuner och Landsting, dels sakkunniga från . Utredningen har bedrivits i nära samråd med sakkunnig- och expertkretsen. De sakkunniga och experterna har beretts tillfälle att lämna synpunkter både muntligen och skriftligen. har sammanlagt sex sammanträden hållits, varav ett i internatform. Under arbetet har utredningen löpande hållit kontakt med ansvariga departementstjänstemän i övriga nordiska länder. Ett nordiskt samrådsmöte genomfördes i och samtliga nordiska länder var representerade. Vid överläggningarna deltog från svensk sida förutom utredaren och sekreteraren även några av de sakkunniga. Mötet syftade främst till att på tjänstemannanivå försöka nå en samsyn om hur direktiv bör tolkas, men i viss mån även om hur det lämpligen bör genomföras. Inom ramen för utredningsarbetet har utredaren och sekreteraren haft samrådsmöten med , , och i frågor av betydelse för respektive myndighet. Även Kammarkollegiet, , och de statliga affärsverken har beretts möjlighet att lämna synpunkter. Vid ett seminarium i behandlades utredningens förslag främst från lagtekniska utgångspunkter. Vid seminariet deltog hovrättspresidenten , professorn och doktoranden . I enlighet med utredningsdirektiven har utredningen samrått med , som har lämnat muntliga och skriftliga synpunkter på ett utkast till betänkande. Utredningen har slutligen hållit sig underrättad om det arbete som pågår inom EU och bl.a. haft underhandskontakter med tjänstemän vid Europeiska kommissionen (kommissionen) angående tolkningen av direktivet. Den särskilde utredaren och sekreteraren deltog i ett expertgruppsmöte om genomförandet av direktiv som kommissionen anordnade i . Utredningens uppdrag kan sägas bestå av två huvudsakliga delar, dels att föreslå hur direktiv ska genomföras i svensk rätt, dels att överväga andra åtgärder för snabbare betalningar. Som en grund för båda dessa delar inleds betänkandet med en redogörelse för problematiken kring långa betalningsperioder vid handelstransaktioner (kapitel 2). Därefter presenteras det gemenskapsrättsliga arbetet för bekämpande av sena betalningar och innehållet i de två EU- direktiv som finns på området (kapitel 3). Vidare behandlas gällande rätt i (kapitel 4) och i övriga nordiska länder (kapitel 5). Utredningens överväganden när det gäller genomförandet av direktiv redovisas i kapitel 6–10. Inledningsvis presenteras allmänna överväganden om genomförandet av direktivet (kapitel 6). Därefter behandlas frågorna om betalningstider (kapitel 7), dröjsmålsränta (kapitel 8) och ersättning för indrivningskostnader (kapitel 9). Sedan redovisas slutsatserna kring övriga krav enligt direktivet (kapitel 10). Betänkandet övergår därefter till att behandla utredningens andra deluppdrag. I kapitel 11 finns således våra överväganden angående möjliga övriga åtgärder – vid sidan av de som följer av direktiv – som kan främja snabbare betalningar. Betänkandets motivdel avslutas med överväganden i fråga om ikraftträdande och övergångsbestämmelser (kapitel 12) samt en kostnads- och konsekvensanalys (kapitel 13). I betänkandets sista kapitel finns en författningskommentar (kapitel 14). Till betänkandet har fogats bilagor bestående av, förutom utredningsdirektiven (bilaga 1) och direktiv (bilaga 2), dels ett utkast till regeringsuppdrag angående en internetbaserad upplysningsinsats om sena betalningar (bilaga 3), dels en jämförelsetabell som visar på förhållandet mellan artiklarna direktiv och närmast motsvarande bestämmelser i svensk rätt (bilaga 4). 1.4Tidigare utredning om betalningstider i näringslivet Efter genomförandet av direktiv tillsatte regeringen en utredning som fick i uppdrag att kartlägga problemen med sena betalningar och långa betalningstider i näringslivet (Utred- ningen om långa betalningstider). Utredningen skulle även analysera om det fanns ett åtgärdsbehov. Som ett led i sin kartläggning av betalningstiderna uppdrog utredningen åt att genomföra enkät- och intervjuundersökningar riktade till företag och företagsledare. Enkätundersökningen omfattade 3 000 små och medelstora företag och genomfördes . Syftet var att få ökad kunskap angående omfattningen av långa betalningstider, orsakerna till att företag avtalar om långa betalningstider och betalar för sent samt vilka konsekvenser detta får för företagen. Av de företag som besvarade enkäten ombads 300 stycken att ange betalningstiden för ett antal särskilt utvalda fakturor. En intervjuundersökning genomfördes med representanter från företagsledningen i ett flertal storföretag. Syftet med intervjuundersökningen var att få dels ökad kunskap om orsaker till långa betalningstider och sena betalningar från stora företag, dels en uppfattning om företagens policy gällande kredittider. Utredningen presenterade sitt betänkande , Betalningstider i näringslivet (SOU 2007:55). Av kartläggningen framgick att betalningstiderna generellt inte var så långa i som i många andra europeiska länder. stod det klart att det i viss utsträckning även i förekommer både långa avtalade betalningstider och betalningsförseningar. Detta bedömdes kunna utgöra ett samhällsproblem. Resultatet av utredningens kartläggning presenteras närmare i kapitel 2. Remissutfallet bekräftade i allt väsentligt den bild av betalningstiderna i svenskt näringsliv som presenterades i betänkandet. Remissvaren och en remissammanställning finns tillgängliga i (N2006/7243/MK). Vi har övervägt att genomföra en uppföljande undersökning av betalningstidernas utveckling, exempelvis i form av en enkätundersökning. Som framgår av kapitel 2 finns dock nytt underlag som ger stöd för antagandet att betalningstiderna inte har förändrats nämnvärt .