sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — Det finns goda skäl bakom brottsskadelagens särskilda regler om t.ex. takbelopp och i fråga om vilka brott som kan ge ersättning. Det är för övrigt inte bara skillnaderna mellan skadeståndsrätten och brotts- skadelagens bestämmelser som kan ge upphov till missförstånd. Även processrättsliga regler som att domstolen är styrd av ett vitsordat belopp kan vara svåra att förstå. För den skadelidande kan det lika gärna framstå som att domstolen har prövat och bedömt det yrkade skadeståndet som skäligt. Den kritik som har framförts mot gällande ordning tycks till viss del bygga på okunskap om gällande rätt och bristande förståelse för de motiv som ligger till grund för lagregleringen. Varken det för- hållandet att brottsskadelagen innehåller särskilda bestämmelser som avviker från skadeståndsrätten eller det förhållandet att de process- rättsliga bestämmelserna kan inverka på domstolarnas avgöranden, är något som i sig motiverar en ändring av gällande rätt. De skill- nader som finns i regelverken är enligt utredningens uppfattning något som måste gå att förklara för berörda parter. Den uppgiften faller av naturliga skäl i huvudsak på , som bör fortsätta sitt informationsarbete. 5.6.2Brottsoffermyndigheten ska som huvudregel följa ett av domstol sakprövat förordnande om skadestånd Förslag: ska som utgångspunkt följa en domstols dom i fråga om skadeståndsskyldighet och skade- ståndsbelopp när myndigheten bestämmer brottsskadeersätt- ning. En förutsättning är att domstolen har prövat skadestånds- yrkandet i sak. Även om det finns skillnader i regelverken har det inte berörts i några förarbeten vad som händer när domstolen och Brottsoffer- myndigheten gör olika skadeståndsrättsliga bedömningar i frågor där samma regelverk styr. I detta avseende är det förhållandet att domstolarna och kan göra olika bedöm- ningar som är intressant. Att den utbetalda brottsskadeersättningen till sitt belopp kan skilja sig från domstolens skadeståndsför- ordnande är givet, bl.a. eftersom det inte är ovanligt att yrkandet om brottsskadeersättning är lägre än det yrkande som domstolen har prövat av det skälet att den skadelidande har fått viss ersättning från skadevållaren eller från ett försäkringsbolag. Av Brottsoffermyndighetens egen statistik framgår att skillnader- na har minskat jämfört med hur det såg ut vid tiden för Justitie- utskottets undersökning. Orsakerna till de minskade skillnaderna är okända, men de kan möjligen bero på att domstolspraxis har blivit mer enhetlig eller att väljer att inte avvika från domstolarnas bedömningar i lika hög utsträckning som . Såväl granskning (se avsnitt 5.2) som Brotts- offermyndighetens egen statistik (se avsnitt 5.3) är inriktad på ersättningen för kränkning och sveda och värk. Såvitt utredningen har förstått är det främst i fråga om dessa ersättningsposter som bedömningarna skiljer sig åt mellan domstolarna och Brottsoffer- myndigheten. Ersättningen för kostnader och inkomstförlust kan också innefatta komplicerade bedömningar. Brottsoffermyndig- heten anser sig emellertid inte ha något ansvar för en enhetlig praxis när det gäller dessa poster, och frångår sällan en domstols dom såvida det inte har tillkommit nya omständigheter (t.ex. till följd av fortsatt sjukskrivning). Även om det alltså tycks vara så att avvikelserna har minskat mellan och domstolarnas bedömning, kan det av principiella och pedagogiska skäl finnas anledning att reglera frågan. En tänkbar lösning är att ska vara skyldig att följa domstolens bedömning. På det sättet blir det också tydligt att det är domstolens uppgift att tolka skadeståndsrätten och att inte överprövar den slutsats som dom- stolen kommer fram till. Detta är en lösning som har krävts i motioner till . En sådan ordning skulle innebära effektivi- tetsvinster genom att utan prövning bara skulle betala ut den ersättning som domstolen har bestämt. Det skulle vara enklare för den skadelidande och gå snabbare. En sådan modell har dock begränsningar och nackdelar. En omständighet som måste beaktas är att tingsrätternas pröv- ning i sak i viss mån tenderar att vara beloppsmässigt oenhetlig. Detta kan ha sin grund i olika orsaker, t.ex. i hur parterna har fört sin talan. Brottsoffret kan exempelvis ha yrkat ett belopp som Om Brottsoffermyndigheten är bunden av domen i varje enskilt fall, kan det leda till orättvisor genom att brotts- skadeersättningen blir olika stor i likartade fall. Om Brottsoffer- myndigheten blir tvungen att betala ut de belopp som beslutats av domstolarna, och dessa belopp blir olika stora beroende på att processuella eller andra förhållanden leder till olika utgång i lik- artade fall, finns det större anledning till kritik än vad som är fallet . Det skulle innebära att en statlig myndighet behandlar brotts- offer olika. Det är tvärtemot den strävan som finns mot lika- behandling (jfr , s. 60 f.). har i sin verksamhet som en viktig uppgift att utveckla och upprätthålla en tydlig praxis. Brottsoffer- myndigheten har specialistkunskap i fråga om kränkningsersätt- ning och får också stor kunskap i fråga om ersättning för sveda och värk, fastän det är tabeller som ligger till grund för bedömningar. Som har framgått i avsnitt 2.3.6 skapas den skadeståndsrättsliga praxisen i ett samspel mellan domstolarna, och försäkrings- branschens skadeprövningsnämnder. Att Brottsoffermyndigheten har en viktig roll i detta avseende syns t.ex. i Brottsoffermyndig- hetens arbete där myndigheten var drivande för att höja nivåerna för kränkningsersättning. Om Brottsoffermyn- digheten inte längre tillåts göra självständiga skadeståndsrättsliga bedömningar, skulle myndighetens medverkan i samspelet på brottsskadeområdet upphöra, och skulle inte längre kunna driva frågor om nivåer för kränkningsersättning. Inte heller skulle kunna sätta nivåer för kränkningsersättning när nya brott införs i lagstiftningen på sätt som sker . Det skulle sannolikt medföra med varierande praxis och olika behandling av brottsoffer i fråga om ersättning för samma typ av brott. Det är också på det sättet att ändå skulle vara tvungen att göra självständiga skadeståndsrättsliga be- dömningar i många fall. Det gäller dels alla fall där gärningsmannen är okänd, dels de domar som inte innefattar en sakprövning av domstolen. I nästan hälften av beslut om brottsskadeersättning saknas dom från domstol.11 Detta skulle 11 Enligt uppgift från fanns det i 10 972 ärenden av de 11 058 ären- den som avgjordes angivet om en dom förelegat eller inte (i 86 ärenden saknades uppgift). Dom förelåg i 5 650 ärenden (51,) och saknades i 5 322 ärenden (48,) av ärendena. kunna leda till att ersättningen skulle bli olika i likartade fall, t.ex. om en domstol har förordnat om en i förhållande till praxis alltför hög eller låg kränkningsersättning medan beslutar i enlighet med praxis för en liknande gärning, med den enda skillnaden att gärningsmannen är okänd i det senare fallet. Denna omotiverade olikhet kan, som nämnts ovan, enligt utredningens bedömning kritiseras i högre grad än den gällande ordningen. Man kan tänka sig en lösning med förebild i den danska lagstift- ningen. Det skulle innebära att visserligen blir bunden av domstolens bedömning men får träda in som part i domstolsprocessen för att bevaka praxis. En sådan modell skulle dock innebära en ökad administration och ökade kostnader. En jämförelse kan göras med Justitiekanslerns granskning av domar där ersättning bestäms till offentlig försvarare, målsägandebiträden m.fl. Det finns dock stora skillnader. Ersättningen till offentliga biträden utgår av allmänna medel (dock med viss återbetalnings- skyldighet för klienten) medan skadestånd är civilrättsligt. Man kan ha principiella invändningar mot att staten i form av Brottsoffer- myndigheten ska ges talerätt i en civilrättslig tvist mellan enskilda parter. Processuella problem skulle också uppstå i de fall där skade- ståndstalan endast i vissa delar är prövad i sak. Frågor kring tillåtlig- het av ny bevisning, partsställning och förordnanden av offentlig försvarare och/eller målsägandebiträde måste lösas. En variant skulle vara att låta föra talan mot domen i skade- ståndsdelen först när frågan om brottsskadeersättning uppkommer. I ett sådant fall har dock domen som regel vunnit laga kraft. Att angripa domen med extraordinära rättsmedel framstår inte som någon bra lösning, inte heller att införa någon speciallösning för dessa fall. Den danska möjligheten att träda in i processen och klaga på skadeståndsdomen utnyttjas inte heller i praktiken. Utredningen anser därför att den nu skisserade lösningen med rätt för att träda in i processen och överklaga skadeståndsdomar inte är lämplig. En annan möjlighet skulle kunna vara att Brottsoffermyndig- heten ålades att följa domar från hovrätterna och , men inte domar från tingsrätterna. En sådan lösning förefaller dock vara mindre lämplig. Även överrätterna är bundna av hur parterna har fört sin talan och resultatet kan även i dessa fall bli oenhetligt. Det finns alltså tungt vägande argument som talar mot en ordning där med automatik blir skyldig att följa domstolens förordnande. Det hindrar inte att Brottsoffer- myndighetens roll kan tydliggöras, eller dess prövning begränsas i viss utsträckning. Det kan finnas ett värde i att fastställa under vilka förutsättningar ska göra sin prövning, något som också kan vara till hjälp för den som ska förklara för parterna vad som gäller. Enligt utredningens bedömning finns det såväl av principiella som av pedagogiska skäl anledning att reglera i brottsskadelagen att som huvudregel ska följa en dom från domstol. Detta bör gälla såväl domstolens be- dömning av själva skadeståndsskyldigheten som bedömningen av det belopp som skadevållaren ska betala. På detta sätt får en dom- stols dom i fråga om skadestånd en formell tyngd vid bestämmandet av brottsskadeersättning, som till stor del beräknas utifrån samma regelverk. Dessutom är det tydligt att dagens situation av många upplevs som otillfredsställande. En förutsättning för att ska vara skyldig att följa domstolens dom bör vara att domstolen har prövat skade- ståndsskyldigheten samt skadeståndet i sak. Den tilltalade kan t.ex. ha medgivit att betala ett orimligt högt belopp med vetskap att han eller hon ändå har så stora skulder att det aldrig kan bli aktuellt med någon betalning. Sakprövningsbegreppet som sådant är visser- ligen inte helt okomplicerat. Det finns domar med skadestånds- förordnanden som är helt sakprövade och sådana som är sakprövade till viss del. Det är också så att domstolen i sin sakprövning är beroende av hur parterna har fört sin talan eftersom skadestånds- frågan är ett dispositivt tvistemål. Det är parterna som sätter upp ramarna för prövningen, och det är inte säkert att parterna förmår föra sin talan tillräckligt bra. Det kan vara så att domstolen bifaller yrkanden i fråga om vissa poster som inte hade bifallits om utredningen hade varit bättre. Eftersom skadeståndsfrågan av praktiska skäl ofta handläggs tillsammans med brottmålet är den ofta en liten fråga bland många andra i ett kanske komplicerat brottmål. Sakprövningen kan alltså vara mer eller mindre grundlig, och domstolarna får inte föra in bevis ex officio i dispositiva tviste- mål. Att finna någon bättre, mer träffande definition av vad en sakprövad dom ska vara i sammanhanget framstår dock som svårt. Det som kan krävas är att domstolen har prövat yrkandet i sak i den bemärkelsen att domstolen har tagit ställning utifrån en parts yrkande, med de brister som kan finnas i parternas talan. Förslag: ska ges möjlighet att bestämma en högre eller en lägre brottsskadeersättning med anledning av nya omständigheter eller nya bevis, eller om den ersättning som domstolen har bestämt avviker avsevärt från rådande praxis. Skälen för att myndigheten har frångått domstolens avgörande ska anges särskilt i myndighetens beslut. En skyldighet för att följa ett av domstol sakprövat förordnande om skadestånd bör inte vara absolut. Vad som diskuteras är inte brottsskadelagens bestämmelser om särskilda begränsningar och tillämpningsområdet – att resultatet kan skilja sig av det skälet är en direkt följd av att bedömningen görs utifrån två olika regelverk. Det som avses är i stället att det kan finnas nya omständigheter i brottsskadeärendet som inte har prövats av domstolen. Det kan också finnas nya bevis. Om dessa omständigheter eller bevis talar för ett annat resultat än det som domstolen har kommit fram till vid sin sakprövning, framstår det som uppenbart att måste kunna bestämma en brottsskadeersättning som avviker från skadeståndsförordnandet. Ett exempel kan vara att den skadelidande lägger fram ytterligare någon medicinsk utredning inför . Om- ständigheterna kan också framgå för myndigheten på annat sätt, utan att behöva ha åberopats av den skadelidande. En annan situation där utredningen bedömer att Brottsoffer- myndigheten bör kunna bestämma en högre eller en lägre brotts- skadeersättning, är ifall den ersättning som domstolen har dömt ut avviker avsevärt från rådande praxis. Situationen lär kunna uppstå framför allt i fråga om ersättning för kränkning. Brottsoffermyndig- heten har i det avseende stor kunskap, och genom avsevärt inflytande på den skadestånds- rättsliga praxis som finns på området. Det bör dock vara fråga om en påtaglig avvikelse från skade- ståndsrättslig praxis. En förutsättning är också att det finns en fast praxis som domstolen har underlåtit att följa. Förhållandena varierar från fall till fall i sådan mån att det kan vara vanskligt att slå fast vad som är praxis. I enlighet med den ordning som tillämpar bör myndigheten vara återhållsam med att avvika från en dom av en överinstans. bör inte heller förekomma att myndigheten avviker från ett över- rättsavgörande när en överrätt har gått ifrån gängse praxis i det uttalade syftet att skapa ny praxis. I samspelet om praxisbildningen är det domstolarna som har det sista ordet. Ett problem kan uppstå i detta sammanhang när domstolens bevisprövning på goda grunder kan ifrågasättas. Särskilt tydligt blir det vid brott som inte ger fysiska skador, t.ex. olaga hot. Det förekommer att domstolar godtar ett yrkande om ersättning för sveda och värk trots att den skadelidande inte har visat att han eller hon har drabbats av en psykisk personskada. Att personen uppger sig ha blivit illa berörd och haft svårt att sova efter brottet, innebär inte att en psykisk personskada är visad. Frågan kan då vara om det alls föreligger någon skadeståndsskyldighet. Om Brotts- offermyndigheten får avvika från domstolens förordnande endast vad gäller beloppet, kan det få till följd att brottsskadeersättning måste betalas ut när i en liknande situation en skadelidande som utsatts för brott av en okänd gärningsman inte skulle få någon ersättning. En möjlighet för att frångå domstolens förordnande om domstolen har dömt fel skulle emellertid inne- bära att lagändringen inte medför någon skillnad jämfört med dagens situation. Det är föga meningsfullt att ha en huvudregel som inte behöver följas så snart anser att domen är felaktig. Utredningen anser därför att huvudregeln måste vara att ska följa domstolens förordnande om skadeståndsskyldighet, även om myndigheten i och för sig skulle ha gjort en annan bedömning av skadeståndsskyldigheten. Hur stort detta problem är går inte att säga. Det kan dock finnas anledning att göra domstolarna uppmärksamma på frågan. Skade- ståndsfrågorna får i många fall inte något större utrymme när de handläggs i ett brottmål. Det kan behöva betonas att domstolen i ett sådant fall har ett ansvar för den materiella processledningen. Även har anledning att fästa större vikt vid frågan, och har enligt uppgift också påbörjat ett sådant arbete. Om Brottsoffermyndigheten frångår domstolens avgörande bör detta motiveras. motiverar sina beslut när myndigheten avviker från en domstols dom. En lagreglering innebär i det avseendet inte någon större förändring i praktiken. Det är domar från svenska domstolar som bör vara bindande för . Skälet för det är att det finns skillnader i fråga om skadeståndsrättsliga principer, beräkningsgrunder och ersättningsnivåer mellan olika länder. Det hindrar inte att Brotts- offermyndigheten tar hänsyn till en utländsk domstols dom om skadestånd på grund av brott, om förutsättningarna för svensk brottsskadeersättning i övrigt är uppfyllda. 6Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? Som har framgått i avsnitt 3.2.3 omfattar rätten till skadestånd för kränkning enligt skadeståndslagen flera brott än rätten till brotts- skadeersättning för kränkning enligt brottsskadelagen. Skillnaden beror på att brottsskadeersättning kan utgå för allvarlig kränkning genom brott som innefattar ett angrepp mot någons person, frihet eller frid – men inte ära (2 § andra stycket brottsskadelagen).1 Bestämmelsen som gjorde det möjligt att få brottsskadeersätt- ning för kränkning (då benämnt lidande) infördes . I departe- mentspromemorian Översyn av brottsskadelagen (Ds Ju 1987:1, s. 26 f.) konstaterades att det, i ett skede av samhällsutvecklingen där man gör allt större ansträngningar för att på olika sätt hjälpa våldtäktsoffer och andra som varit utsatta för sexuella övergrepp, var otillfredsställande att det i sådana fall inte kunde utgå brotts- skadeersättning med mindre än att brottet föranlett personskada i egentlig mening. Det ansågs väl motiverat att vidga det ersättnings- berättigande området enligt brottsskadelagen till att avse också vissa av de ersättningsmöjligheter som omfattades av 1 kap. 3 § (numera 2 kap. 3 §) skadeståndslagen. Ersättning borde kunna lämnas för lidande som någon tillfogas genom brott mot den personliga fri- heten eller genom annat ofredande som innefattar brott. I promemorian föreslogs att ersättning skulle utgå om det fanns särskilda skäl. Med det åsyftades att ersättning i första hand skulle 1 Det finns också andra begränsningar i brottsskadelagen jämfört med skadeståndslagen, t.ex. när det gäller ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada som endast till viss del ersätts enligt brottsskadelagen. Dessa begränsningar i ersättningen berörs inte närmare med hänsyn till att utredningens direktiv anger att någon utökning av rätten till brottsskade- ersättning vid sakskada eller ren förmögenhetsskada inte ska övervägas. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? kunna lämnas till dem som utsatts för olika former av sexuella övergrepp. I den efterföljande propositionen2 konstaterades inledningsvis att det knappast fanns skäl att införa en allmän rätt till brottsskade- ersättning för lidande vid brott mot den personliga integriteten. Ersättningsmöjligheten framstod inte som lika angelägen i alla situationer. Av de brott som avsågs i 1 kap 3 § skadeståndslagen (jfr nuvarande 2 kap. 3 §) ansågs endast brott mot den personliga friheten och brott som innebär ofredande komma i fråga för sådan ersättning. Till skillnad mot förslaget i promemorian ansågs brotts- skadeersättning kunna komma i fråga även om det inte fanns sär- skilda skäl. Även utan denna begränsning förutsattes att brottsskade- ersättning skulle lämnas bara vid allvarligare kränkningar av den personliga integriteten, annars kunde något lidande knappast sägas ha uppkommit. Brottsskadeersättning skulle alltså kunna utgå för brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott men däremot inte för lidande genom de andra brott som räknades upp i 1 kap. 3 § skadeståndslagen, nämligen brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning, olaga diskriminering och ärekränkningsbrott (a. prop. s. 13 f.). Enligt utredningens direktiv är det en utgångspunkt för över- synen att ärekränkningsbrotten inte heller i fortsättningen ska medföra rätt till brottsskadeersättning. Utredningen ska emellertid överväga om det finns skäl att utvidga rätten till brottsskadeersätt- ning för kränkning till vissa kvalificerade ärekränkningsbrott, med hänsyn till den brottslighet som sker genom publicering på internet. Bilder och filmer med kränkande innehåll kan snabbt spridas till många personer och sådana publiceringar kan i vissa fall innebära allvarliga integritetskränkningar. kan sådana brott gränsa till olaga hot eller andra brott som medför rätt till brotts- skadeersättning. Till skillnad från ärekränkningsbrott som begås i tryckta medier är det ofta svårt att identifiera gärningsmannen vid motsvarande brott på internet. Straffbestämmelserna om ärekränkningsbrott beskrivs i avsnitt 6.2. Där finns också en redovisning av praxis vid grovt förtal samt viss statistik. Sedan följer ett avsnitt om brotten ofredande, kränkande fotografering och olaga hot (avsnitt 6.3). En kortare redovisning av svensk domsrätt m.m. vid brott på internet finns i avsnitt 6.4. bedömningar i ett antal ärenden om brotts- 2 Se prop. 1987/88:92 s. 6 f. SOU 2012:26 Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? skadeersättning finns i avsnitt 6.5. Utredningens överväganden finns i avsnitt 6.6. 6.2Ärekränkningsbrotten i 5 kap. Straffbestämmelser om ärekränkningsbrott – brott som alltså inte kan läggas till grund för brottsskadeersättning – finns i 5 kap. . Beträffande förtal (och grovt förtal)3 kan det vara aktuellt att fälla till ansvar för tryckfrihetsbrott om gärningen begås genom tryckt skrift (7 kap. 4 § fjortonde punkten tryckfrihets- förordningen), eller för yttrandefrihetsbrott om gärningen begås i ett radioprogram eller en teknisk upptagning (5 kap. 1 § yttrande- frihetsgrundlagen). Det är Justitiekanslern som är åklagare i sådana mål.4 I förarbetena till 5 kap. (prop. 1962:10) anges att människan i ett samhälle, inte minst i ett modernt samhälle, är hän- visad att på olika sätt och på olika plan leva i gruppgemenskap med andra. Om därför någon angriper annan genom att om honom sprida nedsättande uppgifter och därigenom försöker inrikta gruppens känslor mot honom, så kan detta vara ett farligt angrepp, som för den angripne kan leda till uteslutning ur grupp- gemenskapen eller försvårade livsbetingelser på olika sätt. Däri ligger förtalsbrottets natur och grunden till dess kriminalisering. Brottet utgör ett angrepp på annans ställning i samhället som kräver beivran, lika väl som angrepp på annans kroppsliga integritet och rörelsefrihet. Utmärkande för förolämpningsbrottet är att det kränkande uttalandet riktar sig inte till andra medlemmar av gruppen utan till den berörda personen själv. Kriminaliseringen avser att skydda den enskilde mot direkta angrepp med smädliga tillmälen. (Se prop. 1962:10 del B s. Mot denna bakgrund föreskrivs att den som pekar ut någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt, eller annars lämnar upp- gift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, döms för förtal till böter (5 kap. 1 § första stycket ). 3Det har inte ansetts möta några hinder att döma för grovt förtal trots att det i tryckfrihets- förordningen inte har tagits upp någon särskild bestämmelse om grovt förtal, se NJA 1994 s. 637 och , Tryckfrihetens gränser (1984), s. 226. 4Se 9 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen och 7 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen. Ska rätten till brottsskadeersättning för kränkning utvidgas? Brottet är fullbordat när uppgiften har kommit till åtminstone en tredje mans kännedom.5 Lagen straffbelägger ärekränkande be- skyllning vare sig den är sann eller inte, det är alltså inte en beskyll- nings sanningslöshet som är grunden varför den ska bestraffas utan det obehöriga i att beskyllningen framställs.6 Från detta finns undantag i 1 § andra stycket. Där framgår att ansvar inte ska ådömas om personen i fråga var skyldig att uttala sig, eller om det annars med hänsyn till omständigheterna var försvarligt att lämna uppgift i saken, och han eller hon visar att uppgiften var sann eller hade skälig grund. Om förtalsbrottet anses som grovt, ska dömas för grovt förtal (2 § samma kap.). Straffet för grovt förtal är böter eller fängelse i högst .