sou · GZB371 · 2012-01-01 00:00:00 — Utlämning kan dock, trots det svenska intresset, ske för lagföring med villkor att den utlämnade senare överlämnas till svensk myndighet. När utlämning sker ska, enligt 12 §, vissa villkor uppställas. Den som utlämnas får inte, utan medgivande av regeringen i det sär- skilda fallet, åtalas eller straffas i den främmande staten för annat brott än det som utlämningen avsåg som begåtts före utlämningen (specialitetsprincipen). Personen får inte heller utan sådant medgivande vidareutlämnas till annan stat. Den som utlämnas får som huvud- regel inte åtalas för det aktuella brottet vid en tillfällig eller extra- ordinär domstol och personen får inte heller straffas med döden. Förutom de angivna villkoren ska regeringen uppställa de övriga villkor som i varje enskilt fall krävs. I 12 a § finns en möjlighet för den som har utlämnats att avsäga sig specialitetsprincipen under förutsättning att träffat en överenskommelse om detta med den ansökande staten. har än så länge endast träffat en sådan överenskommelse med (se prop. 2000/01:83 s. 23 ff.). I 13 § behandlas den situationen att två eller flera stater begär utlämning av samma person. Vid prövningen av till vilken stat ut- lämning ska ske ska hänsyn bl.a. tas till brottslighetens beskaffenhet, framställningarnas tidsföljd samt personens nationalitet och hemvist. Beslut om utlämning fattas av regeringen. Enligt 1 § UtlämningsL får den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och uppehåller sig här utlämnas. Detta inne- bär att en fri prövningsrätt tillkommer regeringen; regeringen är således inte, trots att samtliga lagens villkor för utlämning är upp- fyllda, förpliktad att utlämna. Föreligger ett giltigt utlämningsavtal mellan och den ansökande staten kan avtalet emellertid innebära att på folkrättslig grund inte har rätt att vägra ut- lämning. Det formella förfarandet vid utlämning regleras i 14–22 §§ Utläm- ningsL. En framställning om utlämning ska enligt 14 § vara skriftlig och ges in till . Till framställningen ska fogas av- skrift av häktningsbeslut eller dom som åberopas eller annan ut- redning som framställningen grundas på. I framställningen ska finnas uppgift om personens nationalitet och hemvist, brottets beskaffen- het, tid och plats för brottet samt de straffbestämmelser som är tillämpliga i den ansökande staten. Om möjligt ska även signale- ment lämnas. Enligt 15 § ska Riksåklagaren, innan regeringen fattar beslut i anledning av framställningen, avge yttrande. Om den som begärs utlämnad inte har samtyckt till utlämning, ska ärendet dessutom prövas av . Är det uppenbart att framställningen inte bör bifallas ska regeringen emellertid avslå den. Till grund för sitt yttrande ska Riksåklagaren, enligt 16 §, verk- ställa erforderlig utredning i enlighet med vad som stadgas om för- undersökning i brottmål. Lokal åklagarmyndighet kan därvid an- litas att biträda med utredningsarbetet. Vanliga straffprocessuella tvångsmedel kan användas men i några avseenden gäller särskilda regler. Sedan utredningen avslutats ska Riksåklagaren, enligt 17 §, över- lämna ärendet tillsammans med sitt yttrande till eller – för det fall den som begärs utlämnad har samtyckt till det – till regeringen. Ska ärendet prövas av – dvs. om samtycke till utlämning inte finns – har domstolen enligt 18 § att pröva huruvida det finns förutsättningar för utlämning enligt 1–10 §§ UtlämningsL (av vilka 3 § sedermera upphävts). Om det behövs ska förhandling hållas i . Efter det att meddelat beslut lämnas ärendet enligt 20 § vidare till regeringen för avgörande. Har Högsta dom- stolen funnit att hinder mot utlämning föreligger får regeringen inte bifalla framställningen. Beviljar regeringen utlämning ska den sam- tidigt bestämma inom vilken tid den ansökande staten ska hämta den som ska utlämnas. Som regel ska den som ska utlämnas i vart fall hämtas inom en månad från det att den ansökande staten fick del av beslutet. Beslut om utlämning verkställs av polismyndig- heten och om personen som ska utlämnas är på fri fot får personen, om det är nödvändigt för att utlämningen ska kunna genomföras, omhändertas och tas i förvar under längst . Enligt 21 § kan regeringen förordna att föremål som tagits i beslag ska överlämnas till den ansökande staten. Lagens 22 § behandlar ersättning av allmänna medel till offentlig försvarare för arbete hos regeringen. I 23 § regleras användandet av tvångsmedel i avvaktan på en utlämningsframställning från främmande stat, dvs. i de fall då den för utlämning aktuelle är internationellt efterlyst men det ännu inte finns någon formell framställning om utlämning. Den som i en främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott som det går att utlämna för kan anhållas eller åläggas reseförbud eller an- mälningsskyldighet i avvaktan på en begäran om utlämning. Beslut fattas av åklagare som även kan förordna om beslag. Beslutet ska utan uppskov anmälas hos rätten (tingsrätten) som ska hålla för- handling och pröva om åtgärden ska bestå. Kommer rätten fram till att beslutet om tvångsmedel ska bestå ska den genast underrätta chefen för om detta. Regeringen kan upp- häva åtgärden, om hinder föreligger mot utlämning eller om utläm- ning av annat skäl inte bör ske. Om åtgärden inte upphävs, ska den främmande staten underrättas om åtgärden och anges inom vilken framställning om utlämning ska göras. Denna tid får inte vara längre än från den dag personen anhölls eller ålades reseförbud eller anmälningsskyldighet. ningen om utlämning kommit in, ska under- rätta den myndighet som först meddelat beslut om tvångsmedlet. Underrättelse ska även lämnas om en framställning om utlämning inte inkommer inom utsatt tid, för vilket fall beslutet om tvångs- medel ska hävas. Har en framställning om utlämning inkommit inom utsatt tid, ska den anhållne begäras häktad senast efter den, då Riksåklagaren fick del av framställningen. Görs inte någon häktningsframställan ska den anhållne friges. I 24 §, som hör ihop med specialitetsprincipen i 12 §, har rege- ringen getts möjlighet att medge, att den som utlämnats får åtalas i den främmande staten för annan före utlämningen förövad gärning än den för vilken utlämning skett eller vidareutlämnas från den ansökande staten till en tredje stat. Liksom vid den ursprungliga utlämningsbegäran ska frågan om medgivande till lagföring, i de fall då den person som avses med framställningen inte har medgett den- samma, prövas av . Sedan framställning om utlämning gjorts får, enligt 25 §, svenskt åtal inte väckas för det uppgivna brottet, om inte framställningen har avslagits. I 26, 26 a och 26 b §§ regleras möjligheten att ge tillstånd till transporter genom av personer som ska utlämnas från ett tredje land till ett annat, oplanerade mellanlandningar vid sådana transporter samt, då utlämning skett till för rättegång, transporter vid återförandet av den utlämnade personen till den anmodade staten. Utlämningsförordningen innehåller bestämmelser som reglerar en svensk begäran om utlämning, dvs. då är ansökande stat. Enligt 1 § utlämningsförordningen är det åklagare som tar initia- tiv till att göra en framställning om utlämning från utomnordisk stat av den som i är misstänkt eller tilltalad för brott. Fram- ställningen ska sändas till Riksåklagaren som avgör om den ska över- lämnas till för vidarebefordran till den främ- mande staten. Enligt 3 § görs framställning om utlämning från utomnordisk stat för verkställighet av fängelsestraff av Kriminalvården, av rätts- psykiatrisk vård av och av sluten ungdomsvård av . Liksom avseende utlämning för lagföring ska framställningen överlämnas till för vidare- befordran till den främmande staten. I praktiken inleds utlämningsärenden, där är ansökande stat, oftast genom att svensk polis genom utfärdar en inter- nationell efterlysning av en misstänkt person. Påträffas personen sedan i något annat land anhålls denne provisoriskt i detta land. (inom enheten för brott- målsärenden och internationellt rättsligt samarbete – BIRS – på ) får underrättelse om anhållandet av den främ- mande staten. kontaktar då den svenska myn- dighet som har begärt personen efterlyst för att få bekräftat att en utlämning av personen är aktuell. efterhör därefter hos den främmande direkt eller via den svenska ambassaden i landet vilken som är den sista dag då en framställning om utlämning ska inkomma. I 2 och 4 §§ anges de uppgifter och handlingar som bör fogas till en framställning om utlämning för lagföring (2 §) respektive straff- verkställighet (4 §). Vid utlämning för lagföring ska bifogas av domaren bestyrkt protokoll från häktningsförhandling, särskilt upp- satt häktningsbeslut eller annan handling som tydligt visar att en domstol funnit sannolika skäl för brottet, samt tid och plats för gärningen, relevant lagrum m.m. Vid utlämning för straffverk- ställighet ska bifogas bestyrkt kopia av den dom som ska verk- ställas, besked om hur lång strafftid som återstår att avtjäna samt identitetsuppgifter m.m. Enligt 5 § vidarebefordrar utlämningsfram- ställningen till den andra staten. Enligt bestämmelsen kan vid behov en begäran om provisoriskt anhållande göras innan utlämnings- framställningen vidarebefordras. Enligt 5 a § får Riksåklagaren, , , eller åklagare som gjort en framställ- ning om utlämning, om den andra staten tillåter det, lämna kom- pletterande information direkt till en behörig myndighet i en annan stat. har möjlighet att ingå internationella överenskommelser, i vilka tillämpningen av specialitetsprincipen inskränks, t.ex. genom att den utlämnade individen själv samtycker till att specialitets- principen inte ska tillämpas. I utlämningsavtal med (SÖ 2001:42, artikel 17) finns en bestämmelse om att den person som enligt avtalet har utlämnats kan samtycka till att lagföras eller verkställa straff för en viss gärning som personen har begått före I 5 b § regleras hur lämnande av en sådan typ av samtycke ska gå till. Enligt 9 § bör utlämning begäras endast när det i beaktande av det men för den enskilde samt den tidsutdräkt och de kostnader som kan antas uppkomma i ärendet framstår som motiverat med hänsyn till brottets art och svårhetsgrad samt övriga omständig- heter. En skälighetsbedömning ska således ske i samtliga fall där begär utlämning. Vid den bedömningen ska, enligt andra stycket samma paragraf, bland andra omständigheter beaktas längden av det fängelsestraff eller den slutna ungdomsvård som kan antas komma att dömas ut för brottet eller som har dömts ut för detta och återstår att avtjäna eller genomgå. Vidare ska den omständig- heten beaktas att det kan antas, att den eftersökte genom domen kommer att utvisas ur landet eller att beslut om utvisning med- delats. Enligt 9 a § får Riksåklagaren i ett ärende om utlämning till godta villkor om att den som begärs utlämnad återförs till den andra staten för att där verkställa ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande påföljd som personen har dömts till i . I 9 b § anges vilken myndighet som i olika fall är ansvarig för att verkställigheten i de fall som avses i 9 a § överförs till den andra staten. Bestämmelserna i utlämningsförordningen är således tämligen få och knapphändiga, vilket beror på att i egenskap av ansök- ande stat är utlämnad till den anmodade statens utlämningsrätt. Det finns alltså skäl för att, i samband med att en begäran om utlämning från ett annat land görs, inhämta kunskap om det andra landets utlämningsrätt. Föreligger ett utlämningsavtal (bilate- ralt eller multilateralt) mellan och det aktuella landet, och uppfyller genom ansökan kraven i avtalet, är det andra landet folkrättsligt förpliktat att utlämna personen. Ett land är emellertid inte folkrättsligt förpliktat att utlämna, om inte i motsva- rande situation hade varit det. Villkor som ställt upp i utläm- ningssamarbete för att utlämna kan således hävdas gentemot , när är ansökande stat. Finns inte något utlämnings- avtal, är enbart hänvisat till det aktuella landets egen utläm- ningsrätt. Det andra landet kan i sådana fall komma att kräva en ömsesidighetsförklaring, vilket innebär att får försäkra, att skulle bevilja det aktuella landet utlämning under motsvarande förhållanden.3 Enligt 2 kap. 8 § ska villkor som ett annat land ställt upp i samband med utlämning från det landet följas. Som nämnts i avsnitt 2.2.2 innehåller 26 a § UtlämningsL en bestämmelse av betydelse för när är ansökande stat. Har utlämning till skett för rättegång här, på villkor att den som utlämnats senare återförs till den andra staten, ska polismyndigheten på den ort där rättegången har ägt rum se till att den som har utlämnats återförs. Är personen på fri fot får denne – om det är nödvändigt för återförandet – omhändertas och tas i förvar . Av betydelse för situationen, när är ansökande stat, är också 34 kap. 18 § . Har någon dömts till fängelse som gemensam påföljd för två eller flera brott, kan det inträffa att ut- lämning enligt den anmodade statens lagstiftning inte kan ske för alla brotten. Åklagaren kan då anmäla detta till domstol som ska undanröja den gemensamt ådömda påföljden och döma till påföljd för den brottslighet, för vilken utlämning kan äga rum. gäller, som framgått, i förhållande till andra EU-länder EAOL i stället för UtlämningsL. I förhållande till Dan- mark och tillämpas emellertid i stället NAOL. Som tidigare nämnts grundar sig EAOL på rambeslutet om en europeisk arreste- ringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna. Rambeslutet föregicks av de två tidigare nämnda vars syfte var att förenkla och förbättra utlämningssamarbetet mellan med- lemsstaterna: 1995 och utlämningskonvention. De bestäm- melser i (artikel 59–66) som gäller utlämning motsvaras i huvudsak av bestämmelser i 1995 och utläm- ningskonventioner (prop. 2003/04:7 s. 56). utlämningskonvention inriktade sig på att göra för- faranden, där de berörda personerna samtycker till att bli utläm- nade, enklare och smidigare än vad som följer av utläm- ningskonvention. Konventionen innehöll därför i princip endast förfaranderegler. Det fanns emellertid också bestämmelser om att den som begärdes utlämnad kunde samtycka till att specialitets- 3 Se Påle 1995, s. 185. principen inte skulle tillämpas, vilket även fick till följd att den ansökande staten fick vidareutlämna personen (till annan EU-stat) utan godkännande från den anmodade staten. utlämningskonvention innebar i förhållande till utlämningskonvention vidgade möjligheter att få medborgare i den anmodade staten utlämnade och viss begränsning av möjligheterna att vägra utlämning på grund av preskription eller med hänsyn till att gärningen i fråga kan anses vara politisk eller politiskt betingad (Ds 2000:3 s. 32 f.). Konventionen innehöll också undantag från specialitetsprincipen och kravet på samtycke från den anmodade staten vid utlämning till en tredje stat samt i visst fall från kravet på dubbel straffbarhet (om det brott som utlämningsframställningen grundades på avsåg konspiration eller deltagande i en brottslig orga- nisation med syfte att begå vissa allvarliga brott). Innan EAOL trädde i kraft, gällde UtlämningsL således även i förhållande till andra EU-länder. Som en följd av tillträde till 1995 och utlämningskonventioner innehöll lagen emeller- tid särskilda bestämmelser om utlämning till andra EU-stater. valde att reservera sig mot den bestämmelse ut- lämningskonvention, som avsåg det nämnda avskaffandet av kravet på dubbel straffbarhet, varför någon sådan bestämmelse inte infördes i UtlämningsL. De särskilda EU-bestämmelserna innehöll färre avslagsgrunder än vad som finns vid utlämning till en stat utanför EU. Utlämning fick ske redan om det enligt svensk lag kunde följa fängelse för det brott som gärningen motsvarade. Det fanns möjlighet att utlämna svenska medborgare till en annan EU-stat och det fanns inte någon möjlighet att vägra utlämning till en annan EU-stat under hänvisning till preskription eller att fråga var om ett politiskt brott. Svenska medborgare fick emellertid utlämnas endast om vissa villkor var uppfyllda. Gällde utlämningen lagföring, krävdes att den svenske medborgaren vid tiden för brottet stadig- varande vistats i den ansökande staten eller att den för utlämningen aktuella gärningen motsvarade brott för vilket enligt svensk lag var föreskrivet fängelse . Vid bedömningen av om utlämning skulle beviljas skulle särskilt beaktas möjligheterna till lagföring i . Som villkor för utlämning skulle ställas, att den som begärdes utlämnad återfördes till för verkställighet här av ett ådömt frihetsstraff eller annat frihetsberövande i anledning av brottet. Villkoret behövde dock inte ställas, om den som begärdes utlämnad vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärdes eller om den som begärdes utlämnad samtyckte till att verkställighet skedde i den ansökande staten. Gällde utlämningen verkställighet av frihetsstraff, krävdes att den svenske medborgaren vid tiden för brottet stadigvarande vistats i den ansökande staten eller att den som begärdes utlämnad samtyckte till utlämning. Samtycke till verkställighet i den andra staten skulle lämnas till den åklagare som verkställde utredningen om utlämning och kunde återkallas fram till dess att beslutet om utlämning verkställts. Svenska medborgare fick inte utlämnas för ett politiskt brott eller för brott som var preskriberade enligt svensk lag. En svensk medborgare kunde inte heller själv avsäga sig specialitetsprincipens skydd eller samtycka till att vidareutlämnas till annan medlemsstat i EU. I UtlämningsL fanns vidare särskilda EU-bestämmelser om ett förenklat förfarande för utlämning till en annan EU-stat. Det för- enklade förfarandet kunde tillämpas då den som var eftersökt för utlämning samtyckte till att bli utlämnad. För att det förenklade förfarandet skulle kunna tillämpas, krävdes att den ansökande staten lämnade vissa uppgifter så att den eftersökte och den myndighet i den begärande staten som skulle besluta om överlämnande enligt det förenklade förfarandet kunde ta ställning i frågan. Uppgifterna (bl.a. uppgifter om den eftersöktes identitet, dom eller häktnings- beslut, brottets beskaffenhet och rättsliga rubricering samt omstän- digheterna kring brottet, däribland tidpunkt och plats för brottet och den eftersöktes del i det) överensstämde i stort med vad en Interpol-efterlysning innehåller samt motsvarade de upplysningar som är nödvändiga för att registrera en person i Schengens infor- mationssystem, SIS (prop. 1996/97:88 s. 13 f.). Innehöll en efter- sökning de efterfrågade uppgifterna, behövde någon ordinär fram- ställning om utlämning enligt 14 § UtlämningsL inte göras och kopia av dom eller häktningsbeslut behövde inte tillställas den an- modade staten. Utlämningsärendet kunde initieras på lokal åklagar- nivå, och det ankom på den lokale åklagaren att utreda om förut- sättningarna för utlämning var uppfyllda. Åklagaren skulle därvid så snart det kunde ske tillfråga den för utlämning eftersökte om han samtyckte till utlämning. För det fall personen samtyckte till utlämning, skulle denne också tillfrågas om han avstod från det skydd som specialitetsprincipen ger och om han medgav, att den ansökande staten fick rätt att vidareutlämna honom till någon annan medlemsstat i EU. Verkan av samtycket i de sist nämnda två delarna var att den stat till vilken personen överlämnades inte behövde den tillstånd för att ställa personen till svars för annan gärning eller vidareutlämna honom till annat EU-land (dvs. det innebar ett generellt avstående från specialitetsprincipens tillämp- ning). Lämnat samtycke till utlämning och till ett avstående från specialitetsprincipen kunde återkallas till dess att ett beslut om ut- lämning hade verkställts. Samtyckte personen till utlämning läm- nades ärendet vidare till Riksåklagaren som, om det var uppenbart att utlämning skulle ske och det inte förelåg någon sådan kon- kurrenssituation som avses i 13 § UtlämningsL (två eller flera stater begär utlämning av samma person), beslutade om utlämning. I annat fall skulle Riksåklagaren, tillsammans med eget yttrande, överlämna ärendet till chefen för som fattade beslut. Skulle utlämningsframställningen avslås eller om fråga var om en sådan konkurrenssituation som avses i 13 § UtlämningsL, skulle emellertid regeringen fatta beslut. Beslut i utlämningsfrågan skulle fattas från det att samtycke lämnats och, för det fall det beslutades att den eftersökte skulle utlämnas, skulle be- slutet verkställas . En person som utlämnats till en medlemsstat i EU fick i den staten lagföras för ett brott som personen hade begått före utläm- ningen och som inte omfattades av utlämningsbeslutet, om personen samtyckte till det (den som utlämnats kunde alltså själv avsäga sig en tillämpning av specialitetsprincipen avseende vissa konkreta gär- ningar). Även utan samtycke fick den utlämnade lagföras för brott för vilket inte var föreskrivet frihetsberövande påföljd. Den som utlämnats till en medlemsstat i EU kunde vidare under förutsätt- ning av eget samtycke vidareutlämnas till en annan medlemsstat i EU. Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överläm- nande mellan medlemsstaterna innebär att all utlämning inom EU i princip ska ske med tillämpning av den europeiska arresteringsordern. Utlämningskonventionerna , 1995 och 1996 samt bestämmelser om utlämning tillämpas således inte längre mellan medlemsstaterna. I EAOL används termen överlämnande i stället för utlämning. En arresteringsorder skickas genom Schengens informationssystem (SIS) eller något annat system för eftersökning av personer som är misstänkta för brott eller – om det är känt att den som eftersöks befinner sig på en viss plats i – direkt till behörig åklagare. Riksåklagaren bestämmer vilka åklagare som ska anses behöriga: som huvudregel åklagare vid internationella åklagarkammare. garen utreder sedan, enligt reglerna om förundersökning i brottmål, om det finns förutsättningar för överlämnande från . Åkla- garen har ansvaret för utredningen och svarar för kontakterna med den utfärdande myndigheten. En begäran om överlämnande och därmed sammanhängande frågor prövas av tingsrätt efter framställ- ning av åklagaren. Ärenden om överlämnande handläggs vid samt- liga tingsrätter och hovrätter. Beslutet ska i princip fattas från gripandet av den eftersökta personen. Om personen samtycker till överlämnande, ska beslutet fattas från samtycket. Tingsrättens beslut får, med visst undantag, överklagas enligt allmänna regler om överklagande av domstols beslut i brott- mål. Vid överklagande av tingsrättens beslut i fråga om överläm- nande krävs emellertid prövningstillstånd i hovrätten. Den som efter- söks för överlämnande har rätt att få en offentlig försvarare. Hand- läggningen ska som regel vara muntlig. Om den eftersökte sam- tycker till att överlämnas kan tingsrätten dock avgöra frågan om överlämnande utan förhandling. Lagen innehåller bestämmelser om tvångsmedel som i vissa avseenden avviker från vad som gäller i brottmål, bl.a. finns det i lagen en presumtion för att den som eftersöks för överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder ska anhållas och häktas. Förutsättningarna för överlämnande mot- svarar i stora delar vad som gäller vid utlämning (Ds 2002:62 s. 10). För att överlämnande för lagföring ska få beviljas, krävs att gärningen, enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning, kan medföra fängelse . Överlämnande för verkställighet av straff förutsätter att det har dömts ut en frihetsberövande påföljd eller mer. Som huvudregel gäller krav på dubbel straffbarhet. Överlämnande kan emellertid ske i vissa fall även för gärningar som inte motsvarar brott enligt svensk lag. För att över- lämnande ska få beviljas i ett sådant fall krävs att gärningen om- fattas av bilagan till lagen – den s.k. listan som innehåller 32 olika gärningstyper – och att gärningen kan medföra fängelse enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning. I lagen finns motsvarigheter till flera av UtlämningsL:s vägransgrunder.