sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — En förutsättning för ett sådant efter- givande skulle dock vara att gärningsmannen hade misstagit sig i fråga om en viss omständighet som under normala omständigheter skulle innebära uppsåtsbrist. Däremot skulle bestämmelsen, enligt HD:s resonemang, inte innebära att avsteg ska göras från kravet på uppsåt när en viss brottstyp som ett väsentligt moment förutsätter särskild avsikt eller i visst avseende kvalificerat uppsåt (t.ex. till- ägnelseuppsåt vid stöldbrott). Frågan om straffansvar vid rus har, efter det att kritiska synpunk- ter framförts mot HD:s uppfattning fall, varit aktuell i ett antal olika lagstiftningssammanhang (se t.ex. SOU 1988:7 s. 150 ff., prop. 1993/94:130 s. 50, SOU 1996:185 s. 147 ff. och SOU 2002:3 s. 249). Förslagen har inte lett till någon lagändring i denna del. Av rättsfallet NJA 2011 s. 563 framgår emellertid att det är motiverat att upprätthålla den särskilda ordning som kommer till uttryck avgörande. Fallet avsåg en man som Psykisk störning, brott och ansvar av underdomstolarna hade dömts för försök till dråp. I HD döm- des han i stället för grov misshandel. Efter en utförlig motivering konstaterade HD att uppsåtsprövningarna vid självförvållat rus bör ske med tillämpning av vanliga regler. Det finns anledning att ta fasta på vad HD uttalar i rättsfallet. Föreskriften i 1 kap. 2 § andra stycket BrB ska alltså förstås endast som en påminnelse till domstolarna att uppsåt inte alls är uteslutet i fall av berusning. Någon modifiering av uppsåtskravet eller en eftergift av detta ska alltså inte förekomma.18 När det gäller oaktsamhetsbrott har det enligt den dominerande uppfattningen i doktrinen ansetts att man ska bortse från den försvagning av en berusad persons insikter, omdömesför- måga eller färdigheter som har orsakats av ruset. Man ska alltså ställa samma krav på gärningsmannen som om han eller hon hade varit nykter. Undantag för självförvållade tillstånd vid en tillräknelighetsreglering Det har tidigare ansetts sakna betydelse för den straffrättsliga be- dömningen om en allvarlig psykisk störning kan sägas vara själv- förvållad eller inte. Med den tolkning av 1 kap. 2 § andra stycket BrB som har upprätthållits har detta för övrigt varit begrip- ligt. Läget är nu ett annat. HD:s dom i NJA 2011 s. 563 innebär ju att berusningen inte ska ges någon särskild betydelse för uppsåts- prövningen. Frågorna, om gärningsmannen uppfyllde kravet på tillräknelig- het och om han eller hon uppfyllde ett krav på uppsåt, är dock av skilda slag och ska också prövas var för sig. Enligt vår mening framstår det inte som rimligt att gärningsmannen blir fri från straff- rättsligt ansvar i de fall han eller hon själv, genom eget vållande, har framkallat något av de tillstånd som enligt den föreslagna tillräk- nelighetsregleringen skulle leda till att gärningen inte utgjorde brott. Det bör därför finnas, på samma sätt som , utrymme för att döma till straffrättsligt ansvar i de fall gärnings- mannen i anslutning till gärningen frivilligt har berusat sig genom att dricka alkohol eller genom att ta andra droger och därigenom har kommit i ett sådant sinnestillstånd som avses med tillräknelig- hetsregleringen. 18 Det bör tilläggas att HD i en dom i mål B 4234-11 har bekräftat den rättstillämpning som rättsfallet NJA 2011 s. 563 ger uttryck för. Psykisk störning, brott och ansvar Frågan är då vad som ska krävas för att ett sådant undantag från tillräknelighetsregleringen ska bli tillämpligt. Enligt vår uppfattning bör det som domstolen har att pröva i dessa fall vara om gär- ningsmannen genom i vart fall oaktsamhet har orsakat sitt tillstånd av otillräknelighet. En förutsättning för att gärningsmannen ska ha varit oaktsam är att han eller hon har haft kontroll över händelseförloppet. Har gär- ningsmannen saknat sådan kontroll kan han eller hon inte gärna lastas för att ha orsakat sitt otillräkneliga tillstånd. Förutom att gärningsmannen har haft kontroll över händelse- förloppet bör det krävas dels att gärningsmannen i sitt kontrol- lerade handlande har varit oaktsam, dels att oaktsamheten har orsakat det aktuella tillståndet. Oaktsamheten ska dessutom vara relevant för att tillståndet har uppkommit. Ett fall då gärningsmannen kan bedömas ha varit oaktsam i sitt handlande är då han eller hon frivilligt har berusat sig med t.ex. alkoholhaltiga drycker. För att ett tillstånd ska kunna anses som självförvållat måste det härutöver krävas att gärningsmannen har haft någon uppfattning om att han eller hon kunde komma att drabbas av ett sådant tillstånd vid ett visst handlande. I princip bör undantaget från ansvarsfrihet gälla främst vid olika former av toxiska psykoser, dvs. vid giftutlösta förvirringstillstånd som t.ex. alkoholpsykoser och vid paranoida psykoser utlösta av narkotika. Det finns i dessa fall situationer i vilka gärningsmannen förstår eller har skälig anledning att anta att han eller hon kommer att reagera avvikande på alkoholförtäring eller annan droganvänd- ning. En sådan oaktsamhet bör leda till att ansvarsfrihet inte medges. Däremot bör det inte betraktas som oaktsamhet om gärnings- mannen har lurats att dricka alkohol i tron att drycken var alko- holfri eller om ett förvirringstillstånd har uppkommit efter medici- nering som har skett efter en läkares ordination och anvisningar. Kraftigt avvikande alkoholreaktioner kan också i vissa fall leda till att ett förvirringstillstånd inte bedöms som självförvållat, även om själva alkoholförtäringen i sig har skett frivilligt och medvetet. Att domstolen bedömer att en gärning är oaktsam (gärnings- culpa) innebär inte alltid att gärningsmannen anses ha varit oaktsam (personlig culpa). Det kan nämligen vara så att gärningsmannen är ursäktad eftersom han eller hon, t.ex. på grund av psykisk sjukdom, inte har förstått vad han eller hon har gjort och inte heller borde ha förstått det. Psykisk störning, brott och ansvar Ett självförvållat tillstånd av här aktuellt slag kan, förutom genom berusning av alkoholhaltiga drycker eller användning av narkotika, också framkallas genom missbruk av tabletter eller andra medi- cinska preparat. Detta kan ske t.ex. genom att gärningsmannen tar sin medicin i strid med läkarens ordination eller att han eller hon helt eller delvis sätter ut sin medicin, dvs. slutar att använda den. För att det ska vara tydligt att även dessa tillstånd kan leda till att undantaget i tillräknelighetsbestämmelsen blir tillämpligt bör detta utformas på ett annat sätt än föreslog. För att en gärning inte ska utgöra brott bör det enligt vår uppfattning krävas att tillståndet inte har vållats av gärningsmannen själv genom rus eller på något annat sätt (i stället för på något annat liknande sätt som föreslog). I en del fall kan det aktuella tillståndet uppkomma som en omedelbar följd av ett sådant handlande (eller underlåtenhet) som vi här diskuterar, t.ex. då ett självförvållat rus utlöser ett psykos- genombrott. I andra fall kan tillståndet uppkomma först , t.ex. när gärningsmannen har satt ut sin medicin och på grund av detta efter på nytt insjuknar i psykisk sjukdom. Det kan i de senare fallen bli mycket svårt att bedöma gärnings- mannens oaktsamhet och om denna har orsakat det aktuella till- ståndet. Det bör därför krävas att ett visst konkret handlande har skett i anslutning till gärningen och att det uppkomna tillståndet framstår som förutsebart för gärningsmannen vid detta handlande. Om så inte är fallet bör förutsättningarna för att tillämpa undan- taget för självförvållade tillstånd i tillräknelighetsregleringen inte vara uppfyllda. Detta innebär också att ett tillstånd som har framkallats genom ett långvarigt alkohol- eller narkotikaberoende, t.ex. delirium tremens, inte bör anses som ett sådant självförvållat tillstånd som utesluter ansvarsfrihet. Som vi redan har redogjort för räcker det att den som har be- dömts vara otillräknelig har vållat sitt tillstånd av oaktsamhet för att han eller hon inte ska bli fri från ansvar. I de fallen ska dom- stolen därefter pröva frågan om uppsåt (om det rör sig om ett uppsåtligt brott). Detta kan leda till att gärningsmannen fälls till ansvar för ett uppsåtligt brott, även om det i dessa fall torde vara vanligare att gärningsmannen döms för ett oaktsamhetsbrott (om oaktsamhet är straffbelagt). Gärningsmannen var alltså i och för sig otillräknelig men kunde på grund av sin oaktsamhet inte frikännas Psykisk störning, brott och ansvar på grund av detta. På sätt och vis skulle man kunna säga att gär- ningsmannens oaktsamhet i visst hänseende blir avgörande för att han eller hon kan dömas för ett uppsåtligt brott. Detta är emeller- tid inte så konstigt som det kan låta. Situationen kan liknas vid att det enligt täckningsprincipen inte alltid krävs uppsåt i förhållande till samtliga brottsförutsättningar. Ett exempel på detta är att det för att någon ska kunna dömas för rattfylleri krävs att gärnings- mannen har uppsåt i förhållande till att han eller hon har druckit alkoholhaltiga drycker, men inte i förhållande till att han eller hon var berusad. Situationen påminner också om vad som gäller vid straffrättsvillfarelse, då gärningsmannen ska fällas till ansvar om inte hans eller hennes bristande kännedom om straffbestämmelsen var uppenbart ursäktlig. 9.5.4.4Det s.k. fängelseförbudet ska upphävas Vid införandet av ett krav på tillräknelighet kommer särbehand- lingen av psykiskt störda lagöverträdare att äga rum redan vid prövningen av skuldfrågan genom att den som inte uppfyller kravet på tillräknelighet inte ska fällas till straffrättsligt ansvar. En psykiskt störd lagöverträdare som döms för brott ska däremot, med tillämp- ning av bestämmelserna i 29 och 30 kap. BrB, kunna dömas till samma påföljder som andra lagöverträdare. Genom att ett tillräknelighetsrekvisit införs saknas det därför skäl för att behålla såväl den nuvarande regleringen med en presum- tion för att välja en annan påföljd än fängelse och förbudet mot att i vissa fall döma till fängelse. Det finns inte heller anledning att be- hålla institutet fri från påföljd, även om detta kan sägas i realiteten bygga på principerna bakom tillräknelighetsläran. Bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB bör därför upphävas. En följd av detta blir att samhällstjänst, kontraktsvård med alternativstraff samt fängelse, även sådant fängelse som verkställs genom intensivövervakning med elektronisk kontroll, utan några särskilda inskränkningar kan användas även för psykiskt störda lagöverträdare som döms för brott. Psykisk störning, brott och ansvar 9.5.4.5Gärningsmannens personliga ansvar vid en tillräknelighetsreglering Vår bedömning: Ett införande av ett krav på tillräknelighet inne- bär att det, utöver kravet på uppsåt eller oaktsamhet, kommer att ställas upp ytterligare en förutsättning för skuld i straffrätts- ligt sammanhang. Kravet på tillräknelighet kommer att ingå som ett nytt rekvisit för personligt ansvar. Frågan om gärnings- mannens tillräknelighet bör prövas före frågan om hans eller hennes uppsåt. För att en gärning ska utgöra ett brott krävs det att ett antal förut- sättningar (rekvisit) är uppfyllda. Dessa rekvisit brukar delas in i två grupper, rekvisit för otillåten gärning (tidigare ofta benämnt objektiva rekvisit) och rekvisit för personligt ansvar (tidigare ofta benämnt subjektiva rekvisit). Rekvisit för otillåten gärning Gärningen är brottsbeskrivnings- enlig a)Kontroll över händelseförloppet fram till brottets fullbordan eller gärningsculpa b)Gärningen strider mot svensk lag Det finns inte någon rätt- färdigande omständighet Rekvisit för personligt ansvar 2.Inga undantagsregler som helt ursäktar gärningsmannen Rekvisiten för en otillåten gärning Kravet för att en otillåten gärning ska ha begåtts är att gärningen är brottsbeskrivningsenlig och att det inte finns någon rättfärdigande omständighet. Att en gärning är brottsbeskrivningsenlig innebär att den uppfyller de krav som en enskild straffbestämmelse i BrB eller i annan lagstiftning ställer upp. Psykisk störning, brott och ansvar För att en gärning ska vara otillåten krävs det också (inom ramen för kravet på att gärningen ska vara brottsbeskrivningsenlig) att gärningsmannen har kontroll över händelseförloppet fram till brottets fullbordan eller att gärningsmannen i sitt kontrollerade hand- lande har tagit risker som inte kan tolereras samt att det oönskade resultatet har orsakats på ett sätt som innebär att en sådan risk har förverkligats (gärningsculpa). Som en del av kravet på att gärningen ska vara brottsbeskriv- ningsenlig krävs det också att gärningen strider mot svensk lag. I vissa fall finns det nämligen nationella eller territoriella begräns- ningar som innebär att brottsbeskrivningarna kan tillämpas bara om det finns en viss koppling till . För att en otillåten gärning ska ha begåtts krävs det slutligen att det inte finns någon rättfärdigande omständighet, dvs. någon undan- tagsregel som tillåter gärningen. Exempel på sådana regler är be- stämmelserna om nödvärn, nöd och samtycke i 24 kap. BrB. Om en gärning uppfyller både kravet på brottsbeskrivningsenlighet och kravet på frånvaro av rättfärdigande omständigheter har en otillåten gärning förövats. (, Ulväng och Jareborg, Kriminalrättens grunder, s. 33 ff.) Rekvisiten för personligt ansvar För att en gärning ska utgöra ett brott krävs det, förutom att en otillåten gärning har förövats, också att det finns ett personligt ansvar. Med detta avses att det allmänna skuldrekvisitet ska vara uppfyllt, dvs. att gärningen har begåtts uppsåtligen eller av oaktsam- het. Enligt den s.k. täckningsprincipen krävs det att det ska råda huvudsaklig kongruens mellan uppsåtet eller oaktsamheten och den otillåtna gärningen sådan som den anges genom rekvisiten för en otillåten gärning. För att kravet på personligt ansvar ska vara uppfyllt krävs det också att det inte finns några skrivna eller oskrivna undantagsregler som helt ursäktar gärningsmannen från ansvar, trots att han eller hon både har begått en otillåten gärning och agerat med uppsåt eller oaktsamhet. Sådana undantagsregler kan ta sikte på gärningsman- nens ansvarsförmåga, t.ex. i vissa fall av excess eller vid straff- Psykisk störning, brott och ansvar rättsvillfarelse eller i fall där någon, utan eget vållande, är tillfälligt sinnesförvirrad.19 Också bestämmelserna om frivilligt tillbakaträdande är att be- trakta som sådana undantagsregler, även om de inte tar sikte på situationen vid gärningen utan på något som händer därefter. (, Ulväng och Jareborg, Kriminalrättens grunder, s. 40 ff.) Gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet För att en gärning ska utgöra brott krävs det enligt 1 kap. 2 § första stycket BrB att gärningsmannen har handlat med uppsåt. En oakt- sam handling är straffbar endast om det är särskilt föreskrivet. Begreppet uppsåt kan förklaras med att någon handlar med vett och vilja. Med vett avses kännedom om sakförhållanden och med vilja att man handlar för att uppnå något visst. Man kan också uttrycka uppsåt som att gärningsmannen i någon mening måste förstå vad han eller hon gör för att göra sig skyldig till en uppsåtlig gärning. Det är gärningsmannens egen personliga (subjektiva) föreställning om gärningens innebörd och konsekven- ser som avgör om det finns uppsåt. Det krävs däremot i allmänhet inte att gärningsmannen förstår att handlandet är otillåtet. Vad som utgör uppsåt är inte reglerat i lag utan har vuxit fram genom ett samspel mellan doktrin och praxis. För att en gärning ska utgöra brott krävs det, enligt den s.k. täckningsprincipen, att gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet omfattar åtminstone huvuddragen av det händelseförlopp som utgör gärningen. I regel brukar man skilja mellan uppsåt i förhållande till effekter av en gärning och uppsåt i förhållande till andra gärningsmoment som enligt brottsbeskrivningen måste vara uppfyllda för att ett brott ska vara begånget. Med effekt förstås i detta sammanhang att den straffbara gärningen ska medföra ett visst yttre resultat av något slag, i regel antingen en skada eller en konkret fara, dvs. en risk för att skada i det enskilda fallet uppkommer. Med gärningsmoment avses omständigheter av faktisk eller rättslig natur som måste föreligga för att de objektiva rekvisiten i ett straffbud ska vara upp- fyllda. Ett exempel är att den egendom som en person tog faktiskt tillhörde någon annan. 19 Notera här att vi föreslår att tillfällig sinnesförvirring ska ingå bland de s.k. grund- kriterierna för otillräknelighet. Psykisk störning, brott och ansvar I förhållande till följder av en gärning används tre olika upp- såtsformer: avsiktsuppsåt, insiktsuppsåt och likgiltighetsuppsåt. Avsiktsuppsåt innebär att den följd som uppsåtet avser har varit eftersträvad av gärningsmannen, antingen som ett slutligt mål eller som ett genomgångsled till något annat. Det brottsliga resultatet utgör vid avsiktsuppsåt själva syftet med gärningen. Gärningsmannen har ett insiktsuppsåt om han eller hon inte hyser några egentliga tvivel om att en viss följd kommer att inträffa som en konsekvens av gärningen eller om att en viss omständighet föreligger. Han eller hon har antingen full visshet eller praktisk visshet. Insiktsuppsåt bygger uteslutande på det kognitiva elementet, vilket fäster avseende vid gärningsmannens föreställning rörande följden och omständigheterna som omger gärningen. Det är inte en nödvändig förutsättning för uppsåt att gärnings- mannen har insett att en viss omständighet föreligger eller att en effekt kommer att inträda. Det finns en möjlighet, låt vara begrän- sad, för att gärningsmannen har uppsåt också om han eller hon endast har insett risken för att effekten skulle inträffa eller för att gärningsomständigheten skulle föreligga. För detta krävs dock att han eller hon har en inställning till dessa förhållanden som kan beskrivas som likgiltig. Ett likgiltighetsuppsåt är en kombination av faktorerna uppfattad sannolikhet och likgiltighet inför den brottsliga följden och de brottsliga gärningsomständigheterna. Prövningen av likgiltighets- uppsåt ska ske i två steg. I ett första steg ska det prövas om gär- ningsmannen insåg att det förelåg en risk för att gärningen skulle medföra en viss effekt eller att en viss omständighet förelåg. För att uppsåt till effekten eller omständigheten ska föreligga krävs det att det i ett andra steg av prövningen att domstolen kommer fram till att gärningsmannen var likgiltig, inte endast till risken, utan också till förverkligandet av effekten eller förekomsten av omständig- heten. Utgångspunkter för bevisbedömningen i fråga om uppsåt har lagts fast i främst NJA 2004 s. 176. Av rättsfallet framgår att ut- gångspunkten för bevisbedömningen ska vara omständigheterna vid gärningen och att insikt om att det förelåg en mycket hög sannolikhet normalt är tillräckligt för att uppsåt ska anses föreligga. Hänsynslöst beteende, upprörd sinnesstämning och gärningsman- nens intresse i gärningen är omständigheter som kan göra att upp- såt får anses föreligga även om det inte förelåg en mycket hög Psykisk störning, brott och ansvar Uppsåt kan dock i allmänhet inte anses föreligga när risken enligt gärningsmannens föreställning inte var avsevärd. Frågan, om gärningsmannen har haft uppsåt eller inte, bör natur- ligtvis bedömas efter samma principer oavsett om gärningsmannen är psykiskt störd eller inte. Dock kan det vara svårare att bedöma uppsåtsfrågan om gärningsmannen är psykiskt störd, särskilt om störningen är allvarlig. Det bör påpekas att det förhållandet, att en gärningsman på grund av en psykisk störning lider av förföljelse- idéer och därför förgriper sig mot någon, inte medför att han eller hon har saknat uppsåt att överfalla denne. En sådan missuppfatt- ning utesluter inte att gärningsmannen verkligen har förstått eller velat just det som han eller hon har gjort. Principen brukar anses vara att uppsåt inte föreligger om en annan människa, som hade samma föreställning om sakförhållan- dena som den psykiskt störde, inte skulle ha handlat uppsåtligt, och det anses att prövningen av uppsåtsfrågan i de flesta fall torde ge till resultat att uppsåt föreligger (m.fl., , en kom- mentar s. 30:36). Det är uppenbart att psykiska störningar som leder till bristande verklighetsuppfattning och tar sig uttryck i symtom som t.ex. hallucinationer eller förvirring kan ge upphov till betydande svårigheter vid bedömningen av om uppsåtsrekvisitet är uppfyllt. I uppsåtskravet ligger ett allmänt krav på medvetenhet. För att ha begått en gärning uppsåtligen måste gärningsmannen ha varit i ett sådant tillstånd att uppsåtsrekvisitet kan vara uppfyllt. Han eller hon får inte ha varit alltför omtöcknad. I rättspraxis brukar detta krav komma till uttryck genom att det prövas om gärningsmannen var eller inte var i tillräcklig grad medveten om sitt handlande. Om gärningsmannen har varit alltför omtöcknad föreligger inte uppsåt i straffrättslig mening. Om gärningsmannen helt saknar medvetande är hans eller hennes handlande eller kroppsrörelse naturligtvis inte en för straffrätten relevant handling. I så fall uppfyller gärnings- mannen inte ens rekvisiten för en otillåten gärning. En rättspsykiatrisk undersökning kan företas i syfte att kunna bedöma uppsåtsfrågan med hänsyn till den misstänktes psykiska tillstånd vid gärningen (m.fl., Lagen och psykiatrin, 1992, s. 144 f.) Av förarbetena till LRU (prop. 1990/91:58, s. 502) framgår att en bedömning av om den misstänkte har begått gär- ningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning kan ge under- lag för domstolens ställningstagande när det gäller de subjektiva brottsrekvisiten. Psykisk störning, brott och ansvar Oaktsamhet förekommer i två former: medveten och omed- veten. Medveten oaktsamhet kan sägas vara detsamma som att gärningsmannen har insett möjligheten eller risken för att en viss effekt skulle inträffa eller för att en viss omständighet förelåg, utan att han eller hon uppfyller kraven för uppsåt. Omedveten oaktsam- het föreligger om gärningsmannen inte har haft insikt om risken för en viss följd eller för att en viss omständighet har förelegat, men då han eller hon borde ha insett denna risk. I praktiken ställs i många fall ganska stränga krav vad gäller aktsamhet. Oskicklighet som beror på ren obetänksamhet kan ofta vara tillräckligt för att oaktsamhetskravet ska anses vara uppfyllt. Kravet på tillräknelighet är en självständig del av det personliga ansvaret Enligt vårt förslag till tillräknelighetsreglering ska en gärning inte utgöra brott om den begås av någon som till följd av något av de fyra grundtillstånden (allvarlig psykisk störning, tillfällig sinnesför- virring, svår utvecklingsstörning eller allvarligt demenstillstånd) antingen har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig eller att anpassa sitt handlande efter en sådan förståelse. Ett införande av ett krav på tillräknelighet innebär att det kommer att ställas upp ytterligare en förutsättning för skuld i straffrättsligt sammanhang, utöver kravet på uppsåt eller oaktsamhet. Kravet på tillräknelighet kommer där- med att ingå som ett nytt rekvisit för att personligt ansvar ska föreligga vid bedömningen av om en gärning utgör ett brott. Tillräknelighetskravet tar alltså sikte på två olika situationer. Den första är då gärningsmannen (till följd av ett av grundtillstånden) har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd i den situation i vilken han eller hon befann sig. För att en sådan situation ska före- ligga krävs det att gärningsmannen inte alls har haft förmåga att skilja mellan vad som är rätt eller fel, eftersom han eller hon inte har haft möjlighet att relatera sitt handlande (eller sin underlåten- het) till dess faktiska sammanhang. Man ska kunna säga att gärnings- mannen har befunnit sig i en annan verklighet. En sådan bedöm- ning är av ett annat slag än den bedömning som görs i fråga om gärningsmannens uppsåt.