sou · GZB369 · 2012-01-01 00:00:00 — Dessa krav följer i stor utsträckning av övergripande principer som är fastslagna i fördraget om Europeiska unionen () och EUF-fördraget och som getts närmare innebörd av . Vi inleder därför med att helt översikt- ligt redovisa vissa EU-rättsliga principer och de krav på medlems- staterna som dessa medför (avsnitt 3.2). Därefter redogör vi för stats- stödsreglerna i EUF-fördraget (avsnitt 3.3) och kommissionens för- faranden för granskning av stöd (avsnitt 3.4). Sist i detta kapitel redogör vi för vilka krav som bland annat de i avsnitt 3.2 redovisade principerna och kraven medför när statligt stöd lämnas i strid med EUF-fördraget (avsnitt 3.5). 3.2.1Unionsrättens förhållande till nationell rätt Unionsrätten är en självständig rättsordning. utgör EU- rätten en del av varje medlemsstats rättsordning, och medlemsstat- erna är skyldiga att tillämpa och ge effekt åt dess regler och prin- ciper. Förhållandet mellan unionsrätten och de nationella rättsord- ningarna behandlas inte uttryckligen i grundfördragen. Genom rätts- praxis har emellertid unionsrätten utvecklats till ett överordnat rätts- system som utgör en integrerad del av de nationella rättssystemen och som skapar rättigheter och skyldigheter för enskilda. En bety- dande del av unionsrätten är därför direkt tillämplig i medlems- staterna. Detta gäller bland annat EU- och EUF-fördragen. I artikel 4.3 i slås en allmän samarbets- och lojali- tetsförpliktelse fast. Enligt denna är medlemsstaterna och unionens institutioner förpliktade att samarbeta lojalt med varandra. Medlems- staterna ska vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att de skyl- digheter fullgörs som följer av fördragen eller av unionens institu- tioners akter. Denna förpliktelse innebär bland annat en skyldighet för medlemsstaterna att inte anta nationella bestämmelser som strider mot unionsrätten eller låta sådana bestämmelser vara i kraft. Vidare är medlemsstaternas domstolar skyldiga att, i den utsträck- ning som det är möjligt, tolka nationella bestämmelser så att de över- ensstämmer med unionsrätten. I EU- och EUF-fördragen regleras inte endast förhållandet mellan EU och medlemsstaterna. Vissa bestämmelser i med- för även skyldigheter och rättigheter för enskilda. har slagit fast att unionsrättsliga regler, bland annat vissa fördrags- bestämmelser, kan ha så kallad direkt effekt. Bestämmelser med direkt effekt ger upphov till rättigheter för enskilda som ankommer på de nationella domstolarna att skydda.1 Om en bestämmelse har vertikal direkt effekt ger den enskilda rättigheter som de kan åbe- ropa mot medlemsstaten. Om en bestämmelse har horisontell direkt effekt kan enskilda åberopa sådana rättigheter även gentemot en annan enskild part. Fördragsbestämmelser som inte har direkt effekt är bara riktade till medlemsstaterna och binder dessa men ger inte enskilda några individuella, självständiga rättigheter. För att en be- stämmelse ska ha direkt effekt krävs att den är ovillkorlig, klar och precis.2 Om det i medlemsstaterna trots allt skulle finnas bestämmelser som strider mot unionsrättsliga bestämmelser som är direkt tillämp- liga, gäller att de unionsrättsliga bestämmelserna har företräde fram- för de nationella och att nationella domstolar och andra myndig- heter ska bortse från de nationella bestämmelserna och i stället tillämpa de unionsrättsliga. Unionsrättsliga bestämmelsers företräde och direkta effekt innebär emellertid inte att medlemsstaterna be- frias från skyldigheten att upphäva bestämmelser i den interna rätts- ordningen som är oförenliga med unionsrätten.3 1EU-domstolens dom i mål 26/62, , 1963, s. 3. 2Van Gend & Loos. 3EU-domstolens dom i mål C-290/94, kommissionen mot , 1996, s. I-3285, punkt 29. 3.2.2Enskildas rätt till skadestånd Om en medlemsstat åsidosätter sina skyldigheter enligt kan den bli skadeståndsskyldig gentemot enskilda som drabbas av överträdelsen. innehåller inte några uttryckliga bestäm- melser om rätt till skadestånd i sådana situationer. Av EU-dom- stolens rättspraxis4 följer emellertid att enskilda som åsamkats skada när staten har överträtt unionsrätten – i vart fall vissa unionsrätts- liga bestämmelser – kan ha rätt till skadestånd om tre förutsättningar är uppfyllda. För det första ska syftet med den unionsrättsliga be- stämmelsen som har överträtts vara att ge enskilda rättigheter, för det andra ska överträdelsen av bestämmelsen vara tillräckligt klar och för det tredje ska det finnas ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som de enskilda har lidit. har vidare slagit fast att med förbehåll för själva rätten till skadestånd – vilken grundar sig direkt på unionsrätten när de redovisade förutsättningarna är uppfyllda – är det inom ramen för den nationella skadeståndsrätten som staten ska ersätta följderna av den vållade skadan, förutsatt att de villkor som fastställs i nationell skadeståndslagstiftning inte är mindre förmånliga än de som avser liknande ersättningsanspråk som grundar sig på nationella förhåll- anden (likvärdighetsprincipen) eller är utformade på ett sådant sätt att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få skadestånd (effektivitetsprincipen).5 Förutsättningarna för att skadestånd över- huvudtaget ska utgå är alltså fastslagna i unionsrätten medan skade- ståndsberäkningen sker enligt nationell materiell skadeståndsrätt. har emellertid uppställt vissa krav på den natio- nella rätt som ska tillämpas. Det skadestånd som det åligger med- lemsstaterna att utge för skada som de har vållat enskilda genom överträdelser av unionsrätten ska vara adekvat i förhållande till den lidna skadan. Exempelvis är en nationell reglering, som på ett gene- rellt sätt begränsar ersättningsgill skada till att enbart avse skada som har vållats särskilda, rättsligt erkända intressen för enskilda, och en- ligt vilken utebliven vinst som enskilda har lidit är utesluten, inte förenlig med unionsrätten.6 4EU-domstolens dom i de förenade målen C-6/90 och C-9/90, m.fl., 1991, s. I-5357, punkt 35, i de förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du pêcheur och Factortame, 1996, s. I-1029, punkt 31, och den 8oktober 1996 i de förenade målen C-178/94, C-179/94 och C-188/94–C-190/94, Dillenkofer m.fl., 1996, s. I-4845, punkt 20. 5Brasserie du pêcheur och Factortame, punkt 67. 6Brasserie du pêcheur och Factortame, punkt 90. När det gäller orsakssambandet har förklarat att medlemsstaterna inte får göra skyldigheten att ersätta sådan skada beroende av någon förutsättning utifrån culpabegreppet som går utöver en tillräcklig klar överträdelse av unionsrätten.7 3.2.3Skydd för enskildas rättigheter Fördragsbestämmelser med direkt effekt ger alltså upphov till rättig- heter för enskilda som dessa ska kunna göra gällande vid nationella domstolar. För att rättigheterna ska skyddas krävs att det till dem kopplas vad som i EU-rättsliga sammanhang benämns rättsmedel. Detta begrepp har inte den betydelse som det har i svensk rätt – dvs. medel för att få ett domstolsavgörande prövat på nytt – utan betecknar något som omfattar så skilda institut som rätt till interim- istiska beslut och rätt till skadestånd. Det är ofta oklart vad en rättighet som följer av en bestämmelse med direkt effekt egentligen innebär och var gränsen mellan rättigheter och rättsmedel går.8 På många områden finns det ingen harmonisering på unionsnivå av de rättsmedel som ska finnas till hands när enskildas rättigheter åsidosätts och av de domstolsförfaranden som ska tillämpas när en- skilda gör sina rättigheter gällande. I stället ankommer det som ut- gångspunkt på medlemsstaterna att skydda de ifrågavarande rättig- heterna och därvid bestämma vilka rättsmedel som ska kopplas till rättigheterna och reglera förfarandet vid de nationella domstolar där enskilda gör sina rättigheter gällande. Utgångspunkten är emel- lertid att medlemsstaterna inte är skyldiga att skapa några rätts- medel som inte redan finns i deras rättsordningar.9 Att det ankommer på medlemsstaterna att föreskriva rättsmedel framgår i och med Lissabonfördraget av en uttrycklig fördragsbestäm- melse, nämligen den i artikel 19.1 andra stycket i . Där föreskrivs att medlemsstaterna ska fastställa de möjligheter till över- klagande (remedies, voies de recours, Rechtsbehelfe) som be- hövs för att säkerställa ett effektivt domstolsskydd inom de områden som omfattas av unionsrätten. I svensk EU-rättslig litteratur anförs 7Brasserie du pêcheur och Factortame, punkt 79. 8Se exempelvis : Of Rights, Remedies and Procedures, i 2000, s. 502. 9EU-domstolens dom i mål 158/80, Rewe, 1981, s. 1805, punkt 44. att den svenska lydelsen inte är helt rättvisande eftersom det är till- gång till rättsmedel som avses.10 Även om det är upp till medlemsstaterna att bestämma rättsmedel ställs i unionsrätten vissa krav på medlemsstaterna. Bland annat ska såväl rättsmedlen som domstolsförfarandena när de används överens- stämma med de i avsnitt 3.2.2 redovisade likvärdighets- och effek- tivitetsprinciperna. Rätten till effektiva rättsmedel är alltså numera föreskriven i en uttrycklig fördragsbestämmelse. Även Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna innehåller bestämmelser om rätt till ett effektivt rättsmedel och till en opartiskt domstol. Enligt art- ikel 6.1 i har denna stadga samma rättsliga värde som fördragen. I artikel 47 första och andra styckena i stadgan föreskrivs följande. Var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- eller rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol, med beaktande av de villkor som föreskrivs i denna artikel. Var och en har rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i en rättvis offentlig rättegång och inför en oavhängig och opartisk domstol som har inrättats enligt lag. Var och en ska ha möjlighet att erhålla rådgiv- ning, låta sig försvaras och företrädas. I artikel 52.3 i stadgan föreskrivs att i den mån som stadgan om- fattar rättigheter som motsvarar sådana som garanteras av Europa- konventionen så ska de ha samma innebörd och räckvidd som i konventionen. Enligt artikel 52.7 i stadgan ska de förklaringar som utarbetats för att ge vägledning vid tolkningen av denna stadga vederbörligen beaktas av unionens och medlemsstaternas domstolar. har i DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungs- gesellschaft11, som gällde rätt till effektivt rättsmedel inför nationell domstol, hänvisat till stadgan och förklaringarna och pekat på att enligt förklaringen till artikel 52.3 bestäms de garanterade rättighet- ernas innebörd och räckvidd inte endast av lydelsen i stadgan och utan också av rättspraxis från Europadom- stolen. I den nämnda domen redogör för Europa- domstolens praxis på det område som var aktuellt i målet och använde sig av denna för att komma fram till vad rätten till ett effektivt rätts- 10Carl och : Lissabonfördraget. En grundlag för EU?, 2010, s. 78, samt och : Europarättens grunder, 4 uppl. 2010, s. 101. 11EU-domstolens dom i mål C-279/09, DEB Deutsche Energie- handels- und Beratungsgesellschaft, REU 2010, s. I-0000. medel och principen om ett effektivt domstolsskydd innebar i det fall som hade att pröva. Utgångspunkten är alltså att det är medlemsstaterna som bestäm- mer lämpliga rättsmedel för att skydda enskildas rättigheter enligt unionsrätten och reglerar de domstolsförfaranden som ska användas av enskilda som vill göra sina rättigheter gällande. har emellertid uttalat att enskilda med rättigheter ska ha tillgång till vissa rättsmedel. Det framgår emellertid inte klart om det rör sig om rätts- medel som är grundade direkt på eller om det är fråga om krav på medlemsstaterna att föreskriva vissa rättsmedel i de natio- nella rättsordningarna. Eftersom vårt uppdrag gäller enskildas möj- ligheter att agera när det offentliga överträtt EUF-fördragets be- stämmelser om statligt stöd, ska vi lite mer ingående behandla EU- domstolens rättspraxis beträffande rättsmedel vid överträdelser av EU-rättsliga regler. Undantag från principen att medlemsstaterna bestämmer rättsmedel I rättsvetenskaplig litteratur12 nämns vissa rättsmedel som undan- tag från huvudregeln att det är medlemsstaterna som bestämmer vilka rättsmedel som ska kopplas till de rättigheter för enskilda som följer av bland annat fördragsbestämmelser med direkt effekt. De rättsmedel som det är fråga om är skadestånd, återbetalning av skatter och avgifter som tagits ut i strid med unionsrätten och interimis- tiska åtgärder. En fråga som diskuterats mycket är om dessa rätts- medel är direkt grundade på , och alltså kan göras gäll- ande av enskilda även om de inte föreskrivs i nationell rätt, eller om det är fråga om krav på medlemsstaterna att föreskriva sådana rätts- medel i sina nationella rättsordningar. Längre fram kommer vi att ställas inför frågan huruvida rättig- heter, skyldigheter och rättsmedel som har uttalat sig om på statsstödsområdet är grundade direkt på unionsrätten eller om det är fråga om rättigheter, skyldigheter och rättsmedel som medlemsstaterna ska föreskriva i sina nationella rättsordningar. 12 , och : European Union , 2 uppl. Cam- 2010, s. 276–285, , s. 500 ff, samt : Rättsskydds- principens krav på talerätt i nationell domstol i ljuset av RÅ 2006 ref 9 och C-216/02 – Om- bytta roller i främjandet av EG-rättens effektivitet?, i Europarättslig tidskrift 2006 nr 3, s. 511 ff. att illustrera de svårigheter som denna fråga ger upphov till be- handlar vi ganska ingående frågorna huruvida skadestånd, återbetal- ning av skatter och avgifter samt interimistiska åtgärder är direkt grundade på unionsrätten. Vad för det första gäller skadestånd så har , som framgått ovan, slagit fast att sådant ska utgå när det allmänna har överträtt unionsrätten – i vart fall vissa unionsrättsliga bestämmel- ser – om vissa förutsättningar är uppfyllda. Det framgår klart av domstolens praxis att det är fråga om en rätt till skadestånd som är direkt grundad på unionsrätten och där rätten till skadestånd inte behöver föreskrivas i de nationella rättsordningarna. har nämligen i bland annat m.fl. förklarat att rätten till skadestånd är grundad direkt på unionsrätten. I detta sammanhang bör påpekas att rätten till skadestånd vid det allmännas överträdelser av unionsrätten inte är beroende av att den överträdda bestämmel- sen har direkt effekt, men praxis gäller även vid överträdelser av bestämmelser med sådan effekt. Enskilda kan ha rätt till skadestånd inte endast när det allmänna överträtt unionsrätten utan även när enskilda överträtt förbudet mot konkurrensbegränsande samverkan i artikel 101 i EUF-fördraget. har nämligen i och Crehan13 uttalat att den fulla verkan av artikel 101 kan undergrävas om inte var och en kan begära ersättning för en skada som orsakats av ett avtal eller ett beteende som kan begränsa eller snedvrida konkurrensen. Av detta följer enligt domstolen att var och en har rätt att begära skadestånd när det föreligger ett orsakssamband mellan denna skada och en överenskommelse eller ett förfarande som är förbjudet enligt nämnda artikel. Den förklarade därefter att i avsaknad av unionsrättsliga föreskrifter på området ska det i varje medlemsstats rättsordning anges vilka domstolar som är behöriga och vilka förfaranden för att väcka talan som är avsedda att tillvarata rättigheter som för enskilda följer av unionsrättens direkta effekt. Det har i rättsvetenskaplig litteratur förts en mycket omfattande diskussion i frågan om det skadeståndsansvar som 13 dom i mål C-453/99, och Crehan, 2001, s. I-6297, punkterna 26–29. Se även exempelvis dom i de förenade målen C-295/04–C-298/04, Manfredi m.fl., 2006, s. I-6619, punkterna 60–62. uttalade sig om i och Crehan är direkt grundat på unions- rätten. har i en kommentar till domen konstaterat att det av avgörandet inte klart framgår om skadeståndsansvaret vid överträdelser av vilar direkt på eller om det i stället är att hänföra till krav på effektiva sanktioner i den nationella rätten. Enligt hans uppfattning är det fråga om ett skadeståndsansvar av det förstnämnda slaget. I den om- fattande litteraturen på området finns det såväl författare som in- stämmer i denna bedömning15 som författare som är av motsatt upp- fattning16. Interimistiska åtgärder är ett annat rättsmedel som har diskuterat särskilt. En viktig dom är Factortame m.fl.17 Målet gällde en engelsk lag som hindrade spanska fiskare att fiska i engelska vatten. Spanska fiskebolag väckte talan vid en engelsk domstol och gjorde gällande att lagen var oförenlig med unionsrätten. De begärde dessutom att domstolen skulle besluta om interimistiska åtgärder. Det var emellertid inte möjligt att få till stånd interimistiska beslut riktade mot staten. tillfrågades därför om unions- rätten krävde att en sökande som åberopade unionsrättigheter måste ha möjlighet att begära interimistiska åtgärder mot staten. EU-dom- stolen förklarade att en nationell domstol som anser sig förhindrad att meddela ett interimistiskt beslut i ett mål rörande unionsrätt enbart på grund av en nationell regel måste kunna sätta en sådan regel åt sidan. Den förklarade emellertid inte vad som gäller om det i nationell rätt inte alls finns något institut med interimistiska åt- gärder som skulle kunna tillämpas om en hindrande regel väl sätts åt sidan. Frågan om interimistiska åtgärder har även behandlats i bland annat Unibet18. I det målet förklarade att när det är 14Nils : Skadestånd i konkurrensrättsmål, i Europarättslig tidskrift 2001 nr 4, s. 579. 15Se exempelvis Assimakis P Komninos: EC Private Antitrust Enforcement. Decentralised Appli- caion of by National Courts, 2008, s. 170–174, och de författare som han hänvisar till i fotnot 180 på s. 171. 16Se exempelvis : National Remedies Before the Court of . Issues of Har- monisation and Differentiation, 2004, s. 378–381, och de författare till vilka hänvisas i Assimakis P Komninos, s. 172, fotnot 181. 17EU-domstolens dom i mål C-213/89, Factortame m.fl., 1990, 18 dom i mål C-432/05, Unibet, 2007 s. I-2271, punkt 80–83. oklart huruvida nationella bestämmelser strider mot unionsrätten och det har framställts ett yrkande om interimistiska åtgärder av innebörd att dessa bestämmelser inte får tillämpas till dess att den behöriga domstolen prövat huruvida de strider mot unionsrätten så är det de kriterier som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är tillämplig i målen vid denna domstol som ska tillämpas vid pröv- ningen av detta yrkande, under förutsättning att dessa kriterier uppfyller kraven på likvärdighet och effektivitet. Frågor om skyldighet för nationella domstolar att besluta om interimistiska åtgärder har varit föremål för en omfattande rätts- vetenskaplig diskussion. Det står inte klart om det finns en skyldig- het att besluta om interimistiska åtgärder även om institutet inte skulle finnas i nationell rätt.19 När det gäller vilka villkor som ska gälla för beviljande av inter- imistiska åtgärder har i sin doktorsavhandling om interimistiska åtgärder i EG-rättsliga mål20 förklarat att, med undantag för mål som gäller giltigheten av en unionsrättsakt, en an- sökan om interimistiska åtgärder som utgångspunkt ska prövas enligt nationella regler. Denna slutsats överensstämmer också med dom- stolens uttalanden i Unibet, som meddelades efter det att Nordback avslutade sin avhandling. Återbetalning av skatter och avgifter som tagits ut i strid med unionsrätten Av de rättsmedel som har diskuterat i sin rättspraxis skulle återbetalning av skatter och avgifter som tagits ut i strid med unionsrätten kunna vara särskilt intressant för oss. resonemang kring möjligheten kring återbetalning av sådana skatter och avgifter har nämligen likheter med domstolens uttalanden be- träffande rättsmedel när stöd lämnas i strid med genomförandeför- budet. När det gäller skatter och avgifter som tagits ut i strid med unions- rätten så slog i fast att rätten till åter- 19Se exempelvis : åtgärder i EG-rättsliga mål. Om gemen- skapsrättens inverkan på det provisoriska rättsskyddet i svensk civil- och förvaltningsprocess, 2005, s. 108–110, : God förvaltning i EU och i , 2006, s. 143, och : The Relationship between Rights and Remedies in EC : In Search of the Missing Link, i 2004, s. 1211. 20Kenneth Nordback, s. 32. 21EU-domstolens dom i mål 199/82, , 1983, s. 3595, punkt 12. betalning av avgifter som en medlemsstat tagit ut i strid med unions- rättsliga regler är en följd av och ett komplement till de rättigheter som tillerkänts enskilda i de unionsbestämmelser som förbjuder av- gifter med motsvarande verkan som tullar eller en diskriminerande tillämpning av nationella avgifter. Domstolen förklarade vidare att återbetalning endast kan ske inom ramen för de materiella och formella villkor som fastställts i de olika nationella lagstiftningarna på detta område men att dessa villkor måste vara förenliga med principerna om likvärdighet och effektivitet. I senare rättsfall, bland annat m.fl.22, brukar domstolen hänvisa till endast den förstnämnda meningen från , varefter domstolen förklarar att medlemsstaterna, med hän- syn till vad som uttalats i den meningen, i princip ska återbetala de avgifter eller skatter som uppburits i strid med unionsrätten. Där- efter brukar den hänvisa till att i avsaknad av unionsrättsliga före- skrifter på området för återbetalning av nationella avgifter som har tagits ut felaktigt ska det i varje medlemsstats rättsordning anges vilka domstolar som är behöriga och vilka förfaranden för att väcka talan som är avsedda att tillvarata rättigheter som för enskilda följer av unionsrätten och att förfarandena ska vara förenliga med likvär- dighets- och effektivitetsprinciperna. Precis som beträffande de tidigare redovisade rättsmedlen har i litteraturen diskuterats om det är fråga om en återbetalningsskyl- dighet som är direkt grundad på unionsrätten eller ett krav på med- lemsstaterna att föreskriva en sådan skyldighet i sina nationella rätts- ordningar. Om man läser m.fl mot bakgrund av de invändningar som gjorts i målet klarnar bilden något. Målet gällde en engelsk reglering som innebar att vissa bolag i en viss situation skulle betala bolagsskatt i förskott medan andra bolag inte behövde göra det. En fråga i målet var om de bolag som varit skyldiga att betala skatten i förväg hade rätt till ett belopp som motsvarade ränta på förskottsbetalningarna. Den engelska rege- ringen anförde att det enligt rättspraxis var i natio- nell rätt som det skulle avgöras om ränta ska utgå vid återbetalning av skatter som enligt gemenskapsrätten uttagits felaktigt. konstaterade att frågor som sammanhänger med återbetalning av felaktigt uppburna avgifter, exempelvis betalning 22 Se exempelvis dom i de förenade målen C-397/98 och C- 410/98, m.fl., 2001, s. I-1727, punkterna 84 och 85, och den 12 decem- ber 2006 i mål C-446/04, Test Claimants in the Litigation, 2006, s. I-11753, punkterna 202 och 203. av ränta, ska regleras i nationell rätt. I det aktuella fallet var yrk- andet om betalning av ränta enligt emellertid inte en underordnad fråga utan själva återbetalningen av vad som fel- aktigt erlagts. ansåg därför att det inte hade någon betydelse att det i engelsk rätt eventuellt inte föreskrevs någon rätt till den aktuella ersättningen. Enligt medförde den i målet aktuella fördragsbestämmelsen om etableringsrätt en rätt till ränta på förskottsbetalningen som kunde utkrävas inom ramen för en talan om återbetalning. Mot bakgrund av den engelska regering- ens invändning förefaller domstolen ha menat att rätten till ränta, och därmed även rätten till återbetalning, var direkt grundad på uni- onsrätten. Även beträffande detta rättsmedel förefaller det inom rättsveten- skapen finnas viss oenighet i frågan om det är grundat direkt på unionsrätten eller inte. Merparten författare23 förefaller emellertid anse att rätten till återbetalning är direkt grundad på denna rätt. Enligt och , som själva inte tar ställ- ning, finns det emellertid olika uppfattningar i frågan. har i RÅ 2002 ref. 108 prövat ett yrkande om återbetalning av avgifter som tagits ut i strid med unionsrätten.