sou · H0B344 · 2012-06-28 00:00:00 — Vid den utvärdering av lagen om hemlig rumsavlyssning och preventivlag som gjordes (SOU 2009:70) behandlades bl.a. hur lagarna tillämpats. Utredaren hämtade in uppgifter från de brottsbekämpande myndigheterna avseende . För den öppna polisen och tullen beviljades under det året tillstånd till hemlig rumsavlyssning mot 25 personer. Inte i något fall hade domstolen avslagit ansökan om hemlig rumsavlyssning. Beträffande 17 av tillstånden avsåg brottsmisstanken grovt narkotikabrott. I resterande fall hade tillstånd getts för misstanke om annan grov brottslighet. Den genomsnittliga tiden för tillstånd till hemlig rumsavlyssning var , medan den genomsnittliga faktiska avlyssningstiden var 31,5 dagar.5 Den längsta tid som tillstånd till avlyssning hade beviljats för var och den motsvarande faktiska avlyssningstiden var . De övriga uppgifter som hade inhämtats redovisades i följande tabell (a. SOU s. 140). 5Vid hemlig rumsavlyssning kan verkställighet ibland inte ske som ett tillstånd omfattar, t.ex. på grund av svårigheter att installera den tekniska utrustningen. 6Utredningens anmärkning: Denna uppgift är inte förenlig med de som vi vid vår kartläggning (ärendeblanketten) hämtat in från de brottsbekämpande myndigheterna. Vi har därför kontaktat landets samtliga sex hovrätter. De uppgifter som vi fått från hovrätterna bekräftar resultatet från vår ärendeblankett. Se vidare avsnitt 6.4.3.5. SOU 2012:44 Kartläggning av tillämpningen Effekterna kunde enligt utredaren – med vissa reservationer – redovisas på följande sätt (a. SOU s. Om man trots detta ställer det första årets 17 förundersökningar i vilka hemlig rumsavlyssning har använts av den öppna polisen och tullen mot nedan angivna effektivitetsmått, framträder följande resultat. I de två fall som lett till att åtal har väckts, åberopades uppspelning av upptagningar från den hemliga rumsavlyssningen som bevisning. I båda fallen avsåg brottsmisstanken grovt narkotikabrott såväl vid tillståndsgivningen som när det sedermera väcktes åtal. I det ena ärendet där uppgifter från den hemliga rumsavlyssningen åberopades som bevisning skedde avlyssningen i en källarlokal där polisen misstänkte att det pågick omfattande försäljning av narkotika. Den hemliga rumsavlyssningen som pågick hade föregåtts av omfattande spaning samt såväl hemlig teleavlyssning som hemlig kameraövervakning. Den hemliga rumsavlyssningen avbröts när tillslag gjordes i ärendet. Uppgifter från den hemliga rumsavlyssningen åberopades sedan som bevisning i målet. Enligt åklagaren i målet hade denna bevisning dock en mycket begränsad betydelse för utgången i målet där två personer (huvudmännen) dömdes för grovt narkotikabrott till respektive fängelse. Den avgörande bevisningen utgjordes i stället av annan bevisning såsom hemlig teleavlyssning, hemlig kameraövervakning och annan teknisk bevisning samt uppgifter om den narkotika som togs i beslag. Denna bevisning var, enligt åklagaren, ett resultat av traditionellt spanings- och utredningsarbete och inte en följd av den hemliga rumsavlyssningen. I det andra ärendet där uppgifter från den hemliga rumsavlyssningen åberopades som bevisning skedde avlyssningen i en bostad. Enligt åklagaren i det målet, som när detta skrivs ännu inte är avgjort, var uppgifterna som framkom genom rumsavlyssningen direkt avgörande för att åtal skulle kunna väckas i en del av en mycket omfattande brottsutredning. Utredningen hade även hämtat in uppgifter från Säkerhetspolisen om hur den använt sig av hemlig rumsavlyssning. bedömdes dock sekretessen så stark att det inte var möjligt att lämna någon närmare redovisning av vad som hade kommit fram, annat än att Säkerhetspolisen inte hade beviljats tillstånd till hemlig rumsavlyssning i fler fall än den öppna polisen. Utredaren samlade in uppgifter från de brottsbekämpande myndigheterna om hur tvångsmedel hade använts i preventivt syfte men bedömde att huvuddelen av de uppgifter som myndigheterna redovisat inte kunde lämnas ut av sekretesshänsyn. Framställningen i betänkandet om tillämpningen gavs därför en översiktlig karaktär. Såvitt avser den öppna polisens verksamhet framgår endast att preventiva tvångsmedel användes i två ärenden som berörde sammanlagt tre personer. Säkerhetspolisen använde hemliga tvångsmedel i preventivt syfte i färre än 50 ärenden. Säkerhetspolisen lämnade följande exempel på när så hade skett (a. SOU s. 165–167). Uppgifter inkommer till Säkerhetspolisen om att en grupp förbereder sig för att resa till ett träningsläger utomlands i syfte att få terroristträning. Personerna i gruppen namnges bara med förnamn. Säkerhetspolisen känner till namnet på en i gruppen och dennes telefonnummer. Preventiv hemlig teleövervakning av dennes telefon gjorde det möjligt att identifiera gruppens övriga medlemmar. I ett senare skede kunde förundersökning inledas mot dem. Det finns skäl att tro att en aktör ingår i en struktur som logistiskt stödjer islamistisk extremism och terrorism med anknytning till al- Qaida. Ytterligare information krävs för att klargöra aktörens roll. Tingsrätten beviljade tillstånd till preventiv hemlig teleavlyssning genom vilken det framgick att aktören sannolikt främst ägnade sig åt ekonomiska oegentligheter. En ung aktör uppmanar andra ungdomar att utföra våldsdåd och har kontakter med ungdomar som misstänks vara på väg för att utföra väpnad jihad. I aktörens omedelbara närhet finns flera radikala individer. Tingsrätten beviljade tillstånd till preventiv hemlig teleövervakning. Aktören är fortsatt av intresse och flera andra aktörer av intresse kunde identifieras. En person som varit okänd för Säkerhetspolisen uppmärk- sammas för att han flitigt börjat umgås med personer som var aktuella i en förundersökning rörande terroristbrott. Det inkommer uppgifter om att denne person skulle ha anmält sig som frivillig för att bli martyr i ett konfliktområde, men övertalats att stanna i för att fylla en logistisk roll och finansiellt stödja frivilliga stridande i andra konfliktområden. Enligt källan hade personen kontakter med andra personer i ett tredje land kopplade till . Tingsrätten beviljade tillstånd till preventiv hemlig teleövervakning. Säkerhetspolisen befarade att en person användes av ett känt radikalt våldsbejakande islamistiskt nätverk för att rekrytera nya medlemmar och sympatisörer. Personen som var utländsk medborgare och inrest i var känd av Säkerhetspolisen. I umgicks personen med flera andra personer i ovannämnda nätverk, vilka Säkerhetspolisen misstänker utför terroristbrott. Säkerhetspolisen begärde preventiv hemlig teleavlyssning för att utröna personens avsikt och kontakter i , vilket tingsrätten beviljade. Ärendet övergick sedan till en förundersökning. Säkerhetspolisen fick information om att personer kopplade till den grova organiserade brottsligheten kartlagt en myndighets- person. Kartläggningen var ett första steg innan personen skulle misshandlas eller dödas. Anledningen till att man skulle genomföra detta våldsdåd var att personen i sin myndighetsutövning stört det nätverk som personerna var kopplade till. Det var okänt vem som skulle utföra denna våldshandling. Säkerhetspolisen fick information om två möjliga personer som skulle ge sitt godkännande till våldsdådet och även ge uppdraget till någon fysisk person. Säkerhetspolisen fick tillstånd att använda preventiva tvångsåtgärder mot dessa två personer. Säkerhetspolisen fick information om att en journalist utsatts för hot. Journalisten arbetade med ett reportage om en person som drev ett företag som kunde kopplas till oegentligheter. Det fanns indikationer på att den möjlige hotutövaren skulle utsätta journalisten för ytterligare hot alternativt använda våld mot denne om ytterligare arbete med reportaget skulle utföras. Säkerhets- polisen fick tillstånd att använda preventiva åtgärder mot den möjlige hotutövaren. Säkerhetspolisen fick information om att gärningsmän utfört ett våldsdåd mot en myndighetsperson. Det fanns indikationer på att dessa hade koppling till grov organiserad brottslighet och att ytterligare våldsdåd skulle utföras. Genomfört våldsdåd och förväntat framtida våldsdåd var en hämnd för beslut som myndighetspersonen fattat. Det var inte känt vilka personer som genomfört våldsdådet. Underrättelseinformation pekade ut ett antal personer såsom möjliga utövare av ett eventuellt framtida våldsdåd mot myndighets- personen eller annan myndighetsutövare. Säkerhetspolisen fick tillstånd att använda preventiva tvångsåtgärder. Med anledning av eskalerande våldsanvändning mellan autonoma och vit-makt relaterade extremistgrupperingar har Säkerhetspolisen genomfört preventiv telefonavlyssning. Av information från avlyssningen framgår att båda grupperingarna har anskaffat skjutvapen. Säkerhetspolisen vet vilka av personerna som förvarar vapnen och var dessa finns. Trots detta faktum kan Säkerhetspolisen inte genomföra husrannsakan och beslag av vapnen, eftersom information saknas som direkt anger att vapnen ska användas i brottslighet mot person. utredningslag ersatte som bekant lag. Inför införandet av den nya lagen genomförde regeringens särskilde utredare en granskning av hur lag i praktiken hade tillämpats. Hon redogjorde i sin promemoria för bl.a. följande (Ds 2007:2 s. 115 ff.). Utredaren hade vid granskningen träffat företrädare för myndigheterna och samt gått igenom ärenden som handlagts vid den domstolen –2006. Med hänsyn till rådande sekretess ansågs inte någon detaljerad redogörelse kunna lämnas. Utredaren fann att åklagaren när tillstånd begärdes regelmässigt hänvisade till både de allmänna bestämmelserna om tvångsmedel i 27 kap. , respektive lagen om hemlig kamera- övervakning, och bestämmelserna lag. I domstolens beslut att meddela tillstånd, vilket tecknades på åklagarens skriftliga framställning, angavs helt kortfattat att framställningen bifölls. Detta innebar att det inte direkt av handlingarna i ärendena kunde utläsas i vilken omfattning lag hade varit en förutsättning för att bevilja åtgärden. Det gick därmed inte att ta fram ett underlag som visade den faktiska tillämpningen av särbestämmelserna lag. Enligt den uppskattning gjorde förutsatte något mindre än hälften av besluten om hemliga tvångsmedel tillämpning av lag. Den brottsmisstanke som var mest frekvent förekommande –2006 var försök, förberedelse eller stämpling till någon form av terroristbrott enligt 2 och 3 §§ lagen om straff för terroristbrott. Något färre än hälften av besluten avsåg sådan brottsmisstanke. I övrigt förekom brotten allmänfarlig ödeläggelse, olovlig kårverksamhet, olovlig underrättelseverksamhet, sabotage, mordbrand och spioneri. Bland de olika tvångsmedlen var beslut om hemlig teleavlyssning tillsammans med hemlig teleövervakning vanligast. Även beslut om enbart hemlig teleövervakning förekom i viss utsträckning, medan beslut om hemlig kameraövervakning förekom i mindre omfattning och beslut om postkontroll var ovanliga. Enligt vad genomgången av tingsrätts diarium visade hade ett beslut om tillstånd överklagats. Överklagandet avslogs av hovrätten, och meddelade inte prövningstillstånd. – åren 2004–2006 – hade det väckts åtal vid i tre mål, varvid slutligt fem personer dömdes. För de målen redogjorde utredaren enligt följande (a. SOU s. 117– 118). dömdes vid två personer för förberedelse till terroristbrott och förberedelse till allmänfarlig ödeläggelse till sju respektive fängelse. Brotten bestod i insamling och mottagande av stora summor pengar för vidarebefordran till . De tilltalade hade anknytning till organisationer ansvariga för terrorattentat i . Som bevisning åberopades bl.a. uppspelning av avlyssnade telefonsamtal och samtalslistor. I hovrätten sänktes straffen för båda sedan hovrätten, till skillnad från tingsrätten, bedömt delar av åtalet som brott mot lagen om finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall m.m. I ytterligare ett mål vid dömdes en person för företagsspioneri, grovt brott, och obehörig befattning med hemlig uppgift. Den brottsliga verksamheten var riktad mot företaget . Förundersökningen i målet bedrevs i samarbete med säkerhetstjänster i utlandet vid vilka det enligt åklagaren kan ha förekommit användning av hemliga tvångsmedel. Eftersom den tilltalade erkände de faktiska omständigheterna behövdes inte någon bevisning i den delen. dömdes två personer för dels försök, respektive medhjälp till försök, till terroristbrott avseende ett attentat riktat mot en fastighet i , vilken vid tillfället användes som vallokal för det irakiska parlamentet, dels för stämpling till terroristbrott. I den sistnämnda gärningen deltog ytterligare en person. Den gärningen bestod i planering av ett attentat mot Livets Ords huvudbyggnad i . Vid förundersökningen hade förekommit hemlig tele- avlyssning och hemlig teleövervakning. Uppgifter som därvid fram- kommit åberopades som bevisning i målet. Efter överklagande frikändes en av de tilltalade i hovrätten medan de två övriga i stället dömdes för försök respektive medhjälp till försök till mordbrand och stämpling till mordbrand med strafflindring som följd. Enligt , fortsatte utredaren, hade det i samtliga mål varit avgörande för de fällande domarna att åklagaren hade kunnat åberopa uppgifter som hade kommit fram genom hemliga tvångsmedel. I vissa fall ledde uppgifterna till att den misstänkte erkände omständigheterna vilket kunde innebära att uppgifterna inte behövdes för att styrka åtalet. Utöver de berörda domarna hade uppgifter, i form av överskottsmaterial, som kommit fram vid tvångsmedelsanvändning lett till lagföring för annan brottslighet än den som föranlett åtgärden. Någon utredning av i vilken omfattning så skett hade dock inte varit möjligt att göra inom ramen för utredarens uppdrag. Utredaren hade därutöver tagit del av Säkerhetspolisens (sekretessbelagda) årliga redovisningar av tvångsmedelsanvändningen till regeringen –2005. Dessa hade enligt utredaren brister. De gav intryck av att det inte fanns någon fast återkommande struktur. Av redovisningarna kunde inte utläsas om ett beslut hade fattats med stöd av de allmänna bestämmelserna om hemliga tvångsmedel, dvs. enligt reglerna i eller lagen om hemlig kameraövervakning, eller med stöd av bestämmelserna lag. I stället anges Säkerhetspolisens totala användning av hemliga tvångsmedel. Redovisningarna visade dock – som utredarens genomgång av tingsrättens ärenden – att av det totala antalet beslut de om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning var de i särklass vanligaste. Hemlig kameraövervakning förekom i betydligt mindre omfattning, och beslut om postkontroll förekom sparsamt. Antalet beslut hade tredubblats och därefter hållit sig relativt på den högre nivån. En klar ökning kunde noteras när det gällde tvångsmedelsanvändningen inom kontraterrorismverksamheten. kunde det konstateras en avsevärd ökning av beslut med anknytning till kontraspionaget, vilken enligt utredaren angetts kunna ha sin förklaring i ändrade redovisningsrutiner. Från hade antalet beslut inom författningsskyddet minskat avsevärt. Värdet av att mellan länder jämföra redovisningar och undersökningar avseende tillämpningen av hemliga tvångsmedel är begränsat. Olikheterna i såväl regelsystem som mätmetoder gör meningsfulla sifferjämförelser svåra redan beträffande användningens omfattning (se t.ex. i , Vol. 72, 2004, s. 1245 och 1250 ff.). Vid jämförelser mellan nytto- och effektivitets- uppskattningar tillkommer bl.a. att nyttobegreppet kan ha definierats olika (jfr t.ex. NOU 2009:15 s. 120) samt att siffror och andelstal svårligen kan användas till att mäta annat än kvantitativ nytta. Trots detta kan det vara av visst intresse att beskriva de andra nordiska ländernas redovisningar av tillämpningen av hemliga tvångsmedel. Detta inte minst för att illustrera olika sätt på vilka man kan närma sig mätnings- och redovisningsproblematiken. Sådana beskrivningar ges nedan. Därtill behandlas vissa under- sökningar som gjorts av i , vilka är de mest utförliga empiriska studier som gjorts i av användningen av hemliga tvångsmedel. (För förståelsen av upp- gifterna nedan rekommenderas läsaren att ta del av beskrivningen av respektive lands regelsystem i kapitel 4.) I utvärderade en statlig utredning så sent som polisens användning av hemliga tvångsmedel (se avsnitt 4.3 ovan). En del av uppdraget var att empiriskt undersöka vilken betydelse tvångsmedlen hade haft för utredningen av allvarlig brottslighet. Undersökningen koncentrerade sig huvudsakligen på motsvarig- heterna till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (gemensamt benämnda komunikasjonskontroll) men även mot- svarigheten till hemlig rumsavlyssning (romavlytting) berördes i viss mån. Av utredningens betänkande (NOU 2009:15) framgår bl.a. följande. Det visade sig svårt att få en fullständig översikt över omfattningen av bruket av hemliga tvångsmedel i eftersom det endast fördes statistik beträffande vissa av tvångsmedlen. Rigsadvokaten upprättade viss statistik beträffande sådan komunikasjonskontroll och romavlytting som omfattades av straffeprosessloven. förde statistik över sin användning i avvärjande och förebyggande syfte. För de övriga hemliga tvångsmedlen fördes ingen statistik. För komunikasjonskontroll hade Rigsadvokaten presenterat följande siffror (a. NOU s. 126 f.).7 I de allra flesta av fallen rörde det sig om motsvarigheterna till både hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Orsaken till att det rörde sig om betydligt fler teleadresser än misstänkta personer angavs vara att många misstänkta hade flera telefoner och att många bytte telefon ofta för att undgå polisens övervakning. Ett klart flertal av de avlyssnade teleadresserna avsåg mobiltelefoner, och den andel av telefonerna som var tillgängliga för ett större antal personer var mycket låg (var den ). Utredningen noterade att antalet personer per innevånare som utsattes för kommunikasjonskontroll var något högre i än i . Trots detta ansågs att användningen av tvångsmedlet inte kunde anses vara särskilt omfattande. Vad gällde möjligheten till hemlig rumsavlyssning, som hade införts , så hade denna endast nyttjats av den öppna polisen i ett fåtal fall. meddelades sju beslut om hemlig rumsavlyssning och meddelades tio beslut. Statistiken angående PST:s bruk av hemliga tvångsmedel var inte offentlig. Det kunde dock anges att denna visade att huvuddelen av PST:s användning av tvångsmedlen skedde i förebyggande syfte och bara i begränsad utsträckning som del i en förundersökning. 7 Av årsrapporter från Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll (tillsynsmyndigheten) framgår vissa siffror . Av rapporten för kan t.ex. utläsas att kommunikasjonskontroll under det året brukades i 195 ärenden, avseende 1 030 teleadresser och 436 misstänkta. EOS-utvalget (ett kontrollorgan för bl.a. PST med uppgifter liknande de som har i ) hade genomgående beskrivit omfattningen av PST:s användning av hemliga tvångsmedel som blygsam. 6.3.2.2Nytta, integritetsintrång m.m. Nyttan av kommunikasjonskontroll m.m. Den norska utredningen skulle alltså inom ramen för sitt uppdrag undersöka vilken betydelse tvångsmedlen hade haft för utredningen av allvarlig brottslighet (dvs. åtgärdernas nytta). Utredningen betonade inledningsvis svårigheterna i detta. Den första fråga som uppstod i sammanhanget var vilken brottslighet som skulle räknas som allvarlig. Utredningen använde dock utgångspunkten att sådana brott som enligt gällande rätt kunde föranleda tillstånd till de hemliga tvångsmedlen skulle ses som allvarliga. Att definiera begreppet betydelse för utredningen på så sätt att betydelsen blev mätbar var betydligt mer besvärligt. Olika utredningsmetoder kunde ha betydelse på olika sätt, och det var inte självklart vad som var en bra måttenhet (a. NOU s. 109 f.). Utredningen stannade vid att såväl direkt betydelse för lagföringen av brottet (t.ex. som underlag i åtalsfrågan eller bevis vid en huvudförhandling) som indirekt betydelse (t.ex. som underlag för andra utredningsåtgärder som får betydelse eller att misstanken stärks eller bortfaller) var relevant. Dessutom borde åtgärdens betydelse för att utreda andra allvarliga brott än det som tvångsmedelstillståndet avsåg beaktas. Utredningens undersökning av nytta koncentrerades alltså huvudsakligen till kommunikasjonskontroll. Det konstaterades att Rigsadvokaten, på grundval av rapporter från polismästare, presenterade en uppskattning av den andel av ärendena där kommunikasjonskontroll använts och där denna gett resultat i form av gripanden, beslag och/eller information av stor bevis- och utredningsmässig betydelse. bedömdes att detta var fallet i mer än hälften av ärendena, medan det för upplystes att sådana resultat nåtts i av ärendena. var den resultatandel som angavs . Rigsadvokaten hade dock påpekat att detta inte betydde att tvångsmedlet var utan betydelse i de övriga ärendena (a NOU s. 115).8 Ursprungligen hade den norska utredningen ambitionen att göra en genomgång av handlingar i ärenden om kommunikasjons- kontroll, i viss mån motsvarande den som vi har gjort avseende de för oss centrala tvångsmedlen (se avsnitt 6.5-6.9 nedan). Detta visade sig dock av praktiska skäl inte vara möjligt. I stället ombads forskare vid Politihøgskolen att genomföra en enkätundersökning. En enkät med 58 frågor skickades till åklagare, jurister hos polisen, domare och advokater. 736 personer svarade på enkäten (av 1 800 personer totalt). Svarsandelen var ungefär densamma i de olika respondentgrupperna. Av de som svarade uppgav 452, eller , att de kände till att kommunikasjonskontroll hade förekommit i något ärende eller mål som de varit involverade i (2008). Det var endast dessa personer som leddes vidare till den materiella delen av enkäten (se a. NOU s. 112 f. och 385). Frågorna om nytta av kommunikasjonskontroll i enkäten kunde indelas i fem kategorier; -generell betydelse för utredning och lagföring, -direkt betydelse för utredningen beträffande den misstänkte, -indirekt betydelse för utredningen beträffande den misstänkte, -betydelse som bevisning, -betydelse för annat än förundersökningens ursprungliga ändamål. I den förstnämnda kategorin ställdes bl.a. frågan om i hur stor andel av fallen de svarande upplevt att tvångsmedlet hade fört utredningen framåt. Svaren fördelade sig på olika svarsalternativ enligt följande (a. NOU s. 387). 8 Den nyttoandel som uppskattas av de brottsbekämpande myndigheterna synes även fortsatt hålla sig kring samma nivå. Av årsrapporten från Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll för framgår att andelen där sådan nytta uppnåtts under det året enligt polisen var nästan hälften. I genomsnitt av de svarande bedömde sålunda att tvångsmedlet fört utredningen framåt i mer än hälften av fallen, och av de svarande ansåg att så var fallet i av fallen. Variationen mellan de olika kategorierna av svarande var emellertid relativt stor – vilket gällde även svaren på flertalet andra frågor i enkäten – och det kan särskilt noteras att advokaterna upplevde att nytta förekommit i färre fall än de övriga tillfrågade. Vad beträffar de övriga frågor som ställdes kring nytta i enkäten kan följande nämnas (a. NOU s. 118 f. samt 388 ff.). -I genomsnitt av de svarande ansåg att kommunikasjons- kontroll hade varit av väsentlig betydelse för utredningen i över hälften av de ärenden eller mål där de deltagit. -svarade att tvångsmedlet i över hälften av fallen lett till att misstanken mot den misstänkte stärkts. På frågorna om i hur stor andel av fallen som lett till att misstanken mot den misstänkte försvagades respektive avskrevs bedömde däremot huvuddelen av de svarande som hade någon uppfattning att detta skett i av fallen respektive att det inte skett i något av fallen. -av de svarande bedömde att tvångsmedlet hade lett till fällande bevis mot den misstänkte i mer än hälften av fallen. På frågan om hur ofta information från kommunikasjons- kontroll i sig själv varit viktig som bevis vid rättegången svarade att så var fallet i mer än hälften av ärendena.