sou · GZB356 · 2012-01-01 00:00:00 — 3 De fria vattenmassorna i hav och insjöar (i insjöar även kallad limniska zonen), normalt dock inte gränsytorna mot luft respektive bottnen (NE). Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt för varje marin region eller delregion (se ovan). Den ska enligt 13 § havsmiljöförordningen omfatta: 1.analys av havsområdets grundläggande egenskaper och förhållanden, 2.analys av det aktuella miljötillståndet i havsområdet, 3.analys av de viktigaste kvalitativa och kvantitativa faktorer, märkbara trender och mänskliga aktiviteter som påverkar miljötillståndet i havsområdet, och 4.ekonomisk och social analys av nyttjandet av havsområdet samt de kostnader som en försämring av havsområdets miljöer medför. Den inledande bedömning ska kunna användas på olika administrativa nivåer som underlag för åtgärdsprogram och för att fastställa övervakningsprogram. Den ska också delvis kunna användas för att fastställa god miljöstatus och miljömål. Bedömningen ska vara genomförd till , vilket inte lämnar utrymme för nya undersökningar eller forskningsprogram; bedömningen ska grunda sig på befintligt underlag när sådant finns att tillgå. Den förväntas i första hand bestå av delar av befintliga regionala utvärderingar från bl.a. Ospar och Helcom och från vattenförvaltningen. Vid behov kan underlagen komma att kompletteras med en mer detaljerad nationell utvärdering och där underlag saknas ska forskningsbehov identifieras. Kunskapsunderlag för att genomföra havsmiljödirektivet och havsmiljöförvaltningen Som framgår ovan, krävs det omfattande kunskapsunderlag såväl för att fastställa god miljöstatus (GES) som för att genomföra den inledande bedömningen. GES bedöms enligt 11 deskriptorer: Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt 9.främmande ämnen i föda För att fastställa GES har sammanlagt 56 indikatorer pekats ut fördelade på de elva deskriptorerna (kommissionens beslut /477/EU). För dessa indikatorer utarbetas gränsvärden för när god miljöstatus ska anses vara uppfylld. Det är således indikatorerna som utgör grunden för vilken uppföljningsverksamhet som måste bedrivas och vilka kunskapsunderlag som måste tas fram för att bedöma om GES uppnås eller inte i respektive havsområde. Gränsvärdena ska fastställas av respektive medlemsland, men i de havsområden som är gemensamma med andra medlemsländer ska de i möjligaste mån överensstämma mellan medlemsländerna. Medlemsländerna ska rapportera till kommissionen så att den kan bedöma samstämmigheten. Bedömningen om havsområdets miljöstatus stödjer sig också på kunskapsunderlag från den inledande bedömningen som enligt 14– 16 §§ havsmiljöförordningen ska omfatta följande: -Analysen av havsområdets grundläggande egenskaper och miljötillstånd (enligt 13 § 1 och 2) ska omfatta fysikalisk-kemiska förhållanden, olika typer av livsmiljöer, biologiska förhållanden och hydromorfologi. -Analysen påverkan på miljötillståndet i havet (enligt 13 § 3) ska: 1.grunda sig på de faktorer i fråga om belastning och påverkan som anges i havsmiljödirektivet, 2.omfatta de viktigaste kumulativa och samverkande effekterna, och 3.ta hänsyn till bedömningar enligt annan relevant EU-lag- stiftning. -Analyserna (enligt 13 §) ska 1.ta hänsyn till faktorer som i fråga om vatten i övergångszon, kustvatten och territorialvatten omfattas av vattenmiljödirektivet eller annan relevant EU-lagstiftning, och 2.ta hänsyn till och om möjligt grunda sig på andra relevanta bedömningar inom ramen för de regionala havsmiljökonventionerna eller andra internationella avtal. Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt Dessa analyser omfattar således underlag för såväl grundläggande förhållanden som belastning och påverkan samt samhällsekonomiska analyser inklusive att identifiera ekosystemtjänster. Vilka underlag som finns för att genomföra dessa analyser och som ska tjäna som underlag för den inledande bedömningen framgår av projektplan. Tidsplanen för att införa havsmiljödirektivet sträcker sig fram till , då medlemsländerna ska ha beslutat och börjat genomföra såväl övervakningsprogram som åtgärdsprogram. Målet om god miljöstatus i havsområden ska uppfyllas . I utredningens huvudbetänkande (SOU 2010:91, s. 164) redovisas en förenklad tidsplan för såväl tillämpningen av havsmiljödirektivet som havsplaneringsprocessen. infördes fågeldirektivet (79/409/EEG) i syfte att skydda alla naturligt förekommande fågelarter inom EU:s medlemsländer. Direktivet (92/43/EEG) om bevarande av livsmiljöer och vilda djur och växter (art- och habitatdirektivet) antogs mot bakgrund av ständigt försämrade livsmiljöer och ökande antal allvarligt hotade vilda arter. Eftersom livsmiljöerna och arterna är en del av gemenskapens naturliga arv och hoten mot dem ofta är gränsöverskridande, ansågs det nödvändigt att vidta åtgärder på gemenskapsnivå. Direktiven började gälla i vid medlemskapet i EU . Övergripande mål och innerbörd Art- och habitatdirektivet består av två huvuddelar med ett gemensamt syfte. Den första delen handlar om att bilda det ekologiska 2000, regler som är införda i 7 kap. 27–29 §§ och i 15–20 §§ förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m. Alla medlemsländer ska utse ett så stort antal områden som behövs för att särskilt listade arter och livsmiljöer som är ovanliga eller hotade i ett EU-perspektiv långsiktigt ska finnas kvar. Direktivets andra del handlar om allmänt artskydd som gäller överallt där arterna finns. För sådana arter gäller Natura 2000- Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt regelverket inom Natura 2000-områden och 4–15 §§ artskyddsförordningen (1998:179) både inom och utanför sådana områden. Art- och habitatdirektivet har genomförts dels genom bestämmelser om fredande av vilt och fisk i jaktlagen (1987:259) och fiskelagen (1993:787), dels – och huvudsakligen – genom att direktivet införlivades i artskyddsförordningen. Den nationella lagstiftningen kompletteras med tillämpningsföreskrifter som berörda sektorsmyndigheter ansvarar för, främst , , och . Landets kommuner har ansvar för flera frågor som rör skyddade arter. Ett exempel är planärenden, som kan ha direkt inverkan på de intressen som tillvaratas av artskyddsförordningen och jaktförordningen. Kommunernas kunskap om syftet med och innehållet i förordningarna är därför betydelsefull. Kunskapsunderlag för art- och habiatdirektivet Art- och habitatdirektivet kräver att medlemsländerna rapporterar till EU kommissionen om tillståndet för arter och naturtyper. För varje art och naturtyp bedöms fyra faktorer; bevarandestatusen utgör en sammanvägd bedömning av dessa faktorer. Två av faktorerna – utbredningsområde och framtidsutsikter – bedöms för såväl arter som naturtyper. För arterna tillkommer dessutom populationsstorlek samt storlek och kvalitet på livsmiljö, medan förekomstareal och kvalitet ingår i utvärderingen av naturtyperna. Utvärderingen görs för de rent arterna och naturtyperna i respektive och . Således är indelningen annorlunda än enligt havsmiljöförordningen, där ingår i regionen . För kust- och havsmiljö är tio Natura 2000-naturtyper listade som har övervägande eller helt marint syfte. Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt SOU 2011:56 Natura 2000-naturtyper som rör havet Skär och små öar i Tabellen ovan visar benämningen på de tio 2000- naturtyperna och deras respektive skötselmiljöer. Grunda bottnar begränsas ner till den fotiska zonen, den del av vattenpelaren där tillräckligt med ljus når ner för att det ska förekomma fotosyntes, viket betyder i västerhavet och i . Med djupa bottnar avses bottnar under den fotiska zonen. För vanligaste miljö, mjukbotten under den fotiska zonen, saknas i stort sett klassificering enligt Natura 2000- systemet. I dessa miljöer återfinns t.ex. samhällen med sjöpennor som är klassificerade i Ospar-systemet som skyddsvärda arter och habitat. Av totalt ca 4 070 Natura 2000-områden innehåller drygt 450 naturtyper, men flera Natura 2000-områden innehåller både land- och vattenmiljöer. Ca 280 Natura 2000-områden är rapporterade med övervägande habitat. Den skyddade ytan utgör sammanlagt av territorialhavet och av ekonomiska zon, se kartan i figur 1.1 nedan. Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt Figur 1.1 Natura 2000-områden med habitat Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt Regeringen förklarade att det övergripande miljömålet är att lösa de stora miljöproblemen i på en generation. beslutade om 15 nationella miljökvalitetsmål som anger hur miljön ska se ut (prop. 1997/98:145, bet. 1998/99:MJU06). antog delmål och åtgärdsstrategier för 14 av de 15 miljökvalitetsmålen. beslutade den även ett 16:e miljökvalitetsmål. De miljömål som rör havet är främst: Hav i balans samt levande kust och skärgård Ett rikt växt- och djurliv Övergripande mål och innerbörd Det övergripande målet för miljöpolitiken är att till nästa generation lämna över ett samhälle där de stora miljöproblemen är lösta, utan att orsaka ökade miljö- och hälsoproblem utanför gränser. Det s.k. generationsmålet ska ses som ett inriktningsmål för miljöpolitiken och ge vägledning om de värden som ska skyddas och den samhällsomställning som krävs för att den önskade miljökvaliteten ska kunna nås (prop. 2009/10:155, s. 21). Generationsmålet ska vara vägledande för miljöarbetet på alla nivåer i samhället. De olika delarna ingår som kriterier vid bedömningen om förutsättningarna för att ett miljökvalitetsmål kan uppnås. De grundläggande värdena och de övergripande miljömålsfrågorna, som var uttalade i miljömålssystemet, omfattas numera av generationsmålet, som innebär att förutsättningarna för att lösa miljöproblemen ska vara uppfyllda inom en generation och att miljöpolitiken ska inriktas så att: -ekosystemen har återhämtat sig, eller är på väg att återhämta sig och att deras förmåga att långsiktigt generera ekosystemtjänster är säkrad, -den biologiska mångfalden samt natur- och kulturmiljön bevaras, främjas och nyttjas hållbart, Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt -människors hälsa utsätts för minimal negativ miljöpåverkan, som miljöns positiva inverkan på människors hälsa främjas, -kretsloppen är resurseffektiva och så långt som möjligt fria från farliga ämnen, -god hushållning med naturresurserna råder, -andelen förnybar energi ökar och energianvändningen är effektiv med minimal påverkan på miljön, samt att -konsumtionsmönstren för varor och tjänster orsakar så små miljö- och hälsoproblem som möjligt. För att vi ska nå miljökvalitetsmålen behöver myndigheter, organisationer, företag, frivilliga organisationer, länsstyrelser, kommuner, enskilda, regeringen och engagera sig och ta sin del av ansvaret. Många av målen förutsätter också att utsläppen av föroreningar från andra länder minskar, för att de ska kunna nås. Därför är förstås internationellt arbete väsentligt. -har fastställt miljökvalitetsmålen och delmålen för en hållbar utveckling. -Regeringen har det övergripande ansvaret för miljökvalitetsmålen och har utsett en ansvarig myndighet för varje mål samt för vissa tvärgående ansvarsområden. -samordnar uppföljning, informationsförsörjning och tillämpning av samhällsekonomiska konsekvensanalyser inom miljömålssystemet. Utöver det har också ansvar för enskilda miljökvalitetsmål. -Miljömålsberedningen har inrättats för att nå bred politisk samsyn om miljöfrågorna. Beredningen ska ge regeringen råd om hur generationsmålet och miljökvalitetsmålen kan nås på ett sätt som är samhällsekonomiskt kostnadseffektivt. -Åtta nationella myndigheter har ansvar för uppföljning och utvärdering av ett eller flera miljökvalitetsmål. Andra myndigheter verkar inom respektive verksamhetsområde för att miljömålen nås. -Länsstyrelserna har en övergripande och samordnande roll som regionala miljömyndigheter. De ska arbeta tillsammans med Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt andra regionala myndigheter och organ och i dialog med kommuner, näringsliv och frivilliga organisationer. -Kommunerna har en mycket viktig roll, genom att översätta nationella och regionala miljömål till lokala mål och åtgärder. -Näringslivet har en betydande roll tillsammans med andra aktörer. Många företag bedriver strukturerat miljöarbete. -Miljöorganisationerna arbetar fortlöpande med en rad frågor som har direkt koppling till de olika miljömålen. -Eftersom föroreningar inte respekterar landsgränser spelar miljöarbetet på EU-nivå en nyckelroll. -Flera miljöfrågor kan endast lösas genom samarbete mellan länder. För att nå de nationella miljömålen är det därför nödvändigt med internationellt samarbete. antog miljömålspropositionen (2009/10:155) där det framhölls att miljömålssystemet kan bli effektivare genom att skilja uppföljning och utvärdering från uppgiften att utveckla strategier. Bland annat beslutades att tillsätta en parlamentarisk beredning, den s.k. miljömålsberedningen, som har i uppdrag att ge regeringen råd och förslag till miljöstrategier med etappmål, styrmedel och åtgärder inom prioriterade områden. Beredningen ska utveckla dialogen med länsstyrelserna och andra myndigheter, företrädare för regionala och kommunala samverkansorgan eller landsting, kommuner, näringslivet, ideella organisationer och forskningen. fick utökat ansvar för att samordna myndigheternas miljömålsuppföljning Åtta centrala myndigheter har enligt sin instruktion ansvar för miljökvalitetsmålen. har ansvar för tio av målen, medan , , , , och har ansvar för ett var av de övriga sex målen. går tre av de mål som har haft ansvar för (Ingen övergödning, Levande sjöar och vattendrag, Hav i balans samt levande kust och skärgård) över till HaV. Myndigheterna ska samla data, redovisa måluppfyllelsen, föreslå kompletterande insatser och i övrigt verka för att miljökvalitetsmålen nås. Utöver de åtta myndigheterna ska 25 (eller 24 ) andra myndigheter verka för miljökvalitetsmålen inom sina verksamhetsområden. De ingår i den s.k. samverkansgruppen och ska bistå och övriga miljömålsansvariga myndigheter Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt med underlag för uppföljning och utvärdering av miljöarbetet. I gruppen företräds även fem myndigheter som har information av betydelse för miljömålsuppföljningen. Därutöver ingår företrädare från Miljömålsberedningen och för sex icke-statliga aktörer. Kunskapsunderlag för uppföljning och utvärdering av miljömålsarbetet De miljömålsansvariga myndigheterna ska samordna uppföljning och utvärdering av respektive miljökvalitetsmål. Det innebär att underlag för att så korrekt som möjligt bedöma måluppfyllelsen i samband med såväl den årliga uppföljningen, som den fördjupade utvärderingen , ska inhämtas från relevanta myndigheter och organisationer. Myndigheterna ska tillsammans med organisationer och företag som verkar inom en viss samhällssektor (exempelvis transportsektorn, jordbruket, industrin) dessutom utveckla lämpliga indikatorer för att följa upp miljöarbetet. finns drygt 100 indikatorer fördelade mellan de 16 miljökvalitetsmålen. De indikatorer som främst kan vara tillämpliga för havsplanering är de som rör uppföljningen av Hav i balans samt levande kust och skärgård och Ingen övergödning. Exempel på indikatorer för dessa mål är antal fiskefartyg, oljeutsläpp i havet, strandnära byggande, fosfor i havet och kväve i havet. har ett regeringsuppdrag som sträcker sig En första delrapport lämnades till regeringen , där verket slutrapporterade delmålen, som enligt miljömålspropositionen har upphört, reviderade preciseringarna för miljökvalitetsmålen samt följde upp målen enligt de nya bedömningsgrunderna och de föreslagna preciseringarna. Den nya bedömningsgrunden innebär att det tillstånd i miljön som miljökvalitetsmålen uttrycker, eller förutsättningarna för att nå denna kvalitet, behöver vara uppnådda inom en generation. Ett miljökvalitetsmål bör således bedömas som möjligt att nå, om analysen visar antingen att det tillstånd i miljön som målet och dess preciseringar uttrycker kan nås, eller att tillräckliga åtgärder, nationellt och internationellt, är beslutade och förväntas vara genomförda inom en generation efter att systemet infördes. Det har dock framhållits att belysande och fördjupande resonemang saknas om vad den nya bedömningsgrunden för med sig och hur den ska tillämpas. Bedömningar huruvida förutsättningarna finns Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt måste bygga på tillräckligt vetenskapligt underlag och det måste utvecklas metodik för hur dessa bedömningar ska göras. Syftet med översynen var att flera av målen inte ansågs ha preciseringar som gör det möjligt att tolka och följa upp dem. Det saknas bl.a. definitiva halter eller nivåer eller andra mått för att bedöma vilken kvalitet som ska vara uppnådd. Det är också svårt att formulera väl fungerande preciseringar för flera mål, eftersom kunskapsunderlaget för vilken miljökvalitet som eftersträvas inte är tillräckligt. Preciseringar är dessutom viktiga för förståelsen av vad målen innebär och som stöd vid tolkningen. De förslag på preciseringar som de miljömålsansvariga myndigheterna nu har arbetat fram försöker ytterligare visa på möjliga indikatorer eller andra relevanta uppföljningssystem. För målet Hav i balans samt levande kust och skärgård innebär de nya preciseringarna en tydligare koppling till de tre miljödirektiven. Preciseringarna knyter också an till konventionen om biologisk mångfald (CBD) och arbetet som bedrivs inom havskonventionerna Helcom och Ospar. saknas dock indikatorer för att följa upp flera av preciseringarna, varför utvecklingsarbete återstår. SOU 2011:56 Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt Jämförelse mellan miljödirektiven och miljömålsarbetet (GES)* strecksatser (prop. 2019/10:155, s. 21) – typiska arter ska 4. giftfri miljö 7. ingen övergödning 10. hav i balans samt 16. ett rikt växt- och – storlek och täthet – energi, under- av arten som finns i – variation i djup indikatorer (totalt 56 – 88 naturtyper, normer *** fördelade på de 16 – parametrar (se –stort antal arter Krav på kunskapsunderlag i EU-regler och nationellt SOU 2011:56 strategier (föreslås av per avrinningsområde – skötsel-, * GES fastställs för respektive havsområde, klart . **delas in i ytvatten och grundvatten, inkluderar alla inlands- och kustvatten ***uttrycker den kvalitet en vattenförekomst ska ha och fastställs av vattendelegationen i resp. vattendistriktet 2Internationell utblick om planeringsunderlag I detta kapitel beskriver vi det pågående arbetet med havsplanering och planeringsunderlag i de nordiska grannländerna , och . Beskrivningen inriktas på att komplettera redovisningen i huvudbetänkandet (SOU 2010:91). Vidare tar vi upp några pågående EU-projekt av betydelse för planeringsunderlag vad gäller havet, havsplaneringsprojekten Bothnia samt forskningsprojekten . 2.1Havsplanering och planeringsunderlag i Utredningen skrev om de norska förvaltningsplanerna för havet i huvudbetänkandet (s. 312). Den norska regeringen avser att lägga fram en förvaltningsplan för och . Förvaltningsplanerna täcker i utgångsläget havsområdet från baslinjen och ut till öppna havet. All påverkan av mänskliga aktiviteter ska beskrivas, liksom särskilt värdefulla och sårbara områden som väljs ut med hjälp av förbestämda kriterier. Betydelsen för biologisk mångfald och biologisk produktion är de viktigaste kriterierna, men även ekonomisk, social och kulturell betydelse och vetenskapligt värde ingår. Hur sårbar miljön är i ett värdefullt område värderas utifrån arternas eller naturtypernas förmåga att upprätthålla sitt naturliga tillstånd vid yttre mänsklig påverkan, som fiske, sjöfart, oljeverksamhet och föroreningar. Ingen särskild lagstiftning finns för havsplanering i . Behovet framhålls i stället av god samordning mellan förvaltningsplanen och lagstiftningen. Arbetet med helhetlig och ekosystembaserad havsförvaltning har dock stärkts genom ny lagstiftning om Internationell utblick om planeringsunderlag biologisk mångfald (lov om naturens mangfold) och om havsresurserna (lov om forvaltning av viltlevande ressurser). Förvaltningsplanerna fastställer överordnade politiska och strategiska ramar och riktlinjer för förvaltningen, tvärs över sektorerna, liksom vilka åtgärder som ska vidtas för hållbart nyttjande och skydd av havet. och havsresurslagen fastställer de övergripande juridiska ramarna (syfte, förvaltningsmål och principer) för förvaltningen av havsområdena samt vilka åtgärder som ska (skyldigheter) och kan (befogenheter) genomföras enligt lagstiftningen. En interdepartemental styrgrupp under ledning av Miljøverndepartementet samordnar arbetet med att ta fram och följa upp förvaltningsplanerna. Styrgruppen som består av berörda departement har tillsatt en ämnesgrupp (faggruppe) med berörda myndigheter som utarbetar kunskapsunderlaget för förvaltningsplanen. Ämnesgruppen för , som tillsattes 2007, lämnade en rad rapporter: Inledningsvis tog den fram ett gemensamt faktaunderlag, en s.k. arealrapport med beskrivning av miljö- och naturresurser samt särskilt värdefulla områden och viktiga områden för näringarna. Rapporter togs också fram om nuläget avseende fisket, petroleumverksamheten, sjöfarten samt om samhällsekonomiska förhållanden. Sedan vidtog sektorsvisa utredningar av konsekvenserna av sjöfarten, fisket, petroleumverksamhet och andra energiformer till havs samt av yttre påverkan på miljön, resurserna och samhällsekonomin som klimatförändringar, försurning av havet, långväga föroreningar och liknande. I ytterligare en rapport redogjordes för sårbarheten hos värdefulla områden vad gäller verksamheter och annan påverkan. Gruppen värderade också kunskapsstatusen och kunskapsbehoven, liksom vilka konsekvenser som den samlade påverkan på har med dagens aktiviteter respektive . Slutligen behandlades intressekonflikter mellan näringarna samt mellan näringar och miljön. Faktaunderlaget täcker hela det geografiska havsområdet, även det fria havet (vattnen utanför den ekonomiska zonen), medan åtgärder i planen endast ska omfatta områden under norsk jurisdiktion. Dessutom ingår de kustnära områdena i beskrivningen, trots att de inte täcks av förvaltningsplanen. SOU 2011:56 Internationell utblick om planeringsunderlag Schematisk bild av arbetsprocessen för de norska havsplanerna Sektorsvisa utredningar av konsekvenser Indikatorer, referensvärden, Konsekvenser av samlad påverkan Källa: , egen översättning och bearbetning Arbetet med förvaltningsplanen för och Lofoten har gett en modell för att utarbeta övriga förvaltningsplaner. Många lärdomar har dragits under arbetets gång och till stor del kan samma grepp användas i arbetet med andra havsområden. Den generella bakgrunden från rapporter inom olika teman från både arbetet med och med förväntas också i viss grad kunna överföras till förhållandena i . Arbetet ska täcka det nationella området utanför baslinjen och norsk ekonomisk zon söder om (62°N), liksom norsk del av . För att säkra samordningen av kunskapsuppbyggnaden ska ämnesgruppens arbete, i de områden som det är naturligt, ses i sammanhang med arbetet som pågår inom vattendirektivet samt i andra områden i och utanför norsk ekonomisk zon. Förvaltningsplanen för , som också omfattar ska baseras på samarbete mellan Nordsjöländerna. Internationell utblick om planeringsunderlag miljödirektiv kommer också att tillämpas av . Miljøverndepartementet har tillsatt en ämnesgrupp för att ta fram underlag till förvaltningsplanen som ska vara klar . Gruppen leds av Statens klimaog forurensningstilsyn (Klif). I övrigt ingår bl.a. Sjøfartsdirektoratet, Oljedirektoratet, Havforskningsinstituttet, Norsk institutt for vannforskning, Norsk institutt for naturforskning, Fiskeridirektoratet och Direktoratet for naturforvaltning. Andra myndigheter kan ingå i arbetet och vid behov även extern kompetens. Alla rapporter som utarbetas ska identifiera eventuella kunskapsbehov. Under tas statusrapporter för den miljön i Nordostatlanten fram (QSR, Quality Status Report) för bland annat .