sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — De nuvarande två tvångsvårdslagarna är komplexa och svåröver- skådliga. Utredaren ska se över lagtextens struktur i syfte att skapa en lagstiftning som är så pedagogisk och lättillgänglig som möjligt. Utredaren ska även se över de begrepp som används i dagens lagstiftning i syfte att skapa en ökad enhetlighet och lättförstå- elighet. Överlag ska utredaren analysera om de krav som ställs i lagstiftningen är relevanta, enhetliga och proportionella till behovet av förutsägbarhet och öppenhet i förfarandet. En utgångspunkt är att den nya lagstiftningen ska tillgodose de grundläggande krav på rättssäkerhet som måste prägla en tvångs- vårdslagstiftning. Det är viktigt att en lagstiftning som innebär att samhället får vidta tvångsåtgärder mot enskilda individer med psykisk sjukdom är så enkel som möjligt att förstå och därför inte heller tyngs av bestämmelser som inte behövs för att tillgodose nödvändiga krav på rättssäkerhet. Förfarandet – den juridiska pro- cessen – i samband med t.ex. intagning, prövning av fortsatt vård eller överklagande, ska vara så enkel som möjligt för patienten och inte uppfattas som onödigt byråkratisk som kraven på rätts- säkerhet tillgodoses. Utredaren ska mot denna bakgrund analysera om det finns behov av förtydliganden och förändringar i jämförelse med dagens lagstiftning. Det finns ett flertal processuella frågor som behöver belysas och analyseras. Några exempel är hur prövningen av olika frågor ska ske, vem som ska få fatta beslut i en viss fråga, vilka beslut som ska kunna överklagas och hur handläggningen i dom- stolarna av dessa mål ska ske. Förutsättningarna för intagning till psykiatrisk tvångsvård m.m. De nuvarande kriterierna för intagning till psykiatrisk tvångsvård respektive överlämnande till rättspsykiatrisk vård har funnits i lag- stiftningen i snart två decennier. Utredaren ska analysera om de nuvarande kriterierna – allvarlig psykisk störning och oundgäng- ligt behov av psykiatrisk vård som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för kvalificerad psykiatrisk dygnetruntvård – är lämpliga för att be- döma om en person ska omfattas av den psykiatriska tvångsvården. En utgångspunkt för en sådan analys är utvecklingen på det medi- cinska området och med hänsyn till den, vilket kriterium som bör användas för att beskriva personens tillstånd. I detta ligger även att analysera och beskriva vilka tillstånd och situationer som är sådana att de bör omfattas av tvångsvårdslagstiftningen. Utredaren ska även analysera om de nuvarande kriterierna innebär att tröskeln för intagning till tvångsvård är på en lämplig, för hög eller för låg nivå och om det finns behov av ändringar i förutsättningarna för intagning. Vid överväganden av eventuella nya intagningskriterier ska utredaren även beakta behovet av enkel- het och tydlighet i lagstiftningen. Behovet av kriterier för bl.a. in- tagning, byte av vårdform, konvertering och upphörande av vården ska analyseras. Utredaren ska även se över tillämpningen av bestämmelserna i och LRV avseende personer som ska avvisas, utvisas eller ut- lämnas m.m. till ett annat land samt analysera behovet av ny eller ändrad reglering i denna del. Den nya vårdformen inom den psykiatriska tvångsvården inne- bär bl.a. att en patient ska ha ett behov av att iaktta särskilda villkor för att kunna ges nödvändig psykiatrisk vård. Utredaren ska ana- lysera om det är lämpligt att ha olika kriterier för olika vårdformer inom den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Utredaren ska även analysera behovet av och förutsättningarna för en fortsatt sådan särreglering. Därutöver ska utredaren ta ställning till om det vore lämpligt att kunna omhänderta en person för att kunna vårda honom eller henne i den nya vårdformen utan att vården först har inletts på sjukhus. Vid bedömningen av en persons behov av psykiatrisk tvångsvård ska det särskilt beaktas om patienten till följd av sin psykiska störning är farlig för annans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa. Utredaren ska ta ställning till möjligheten/lämp- ligheten av att ställa ytterligare krav i lagstiftningen på att det s.k. samhällsskyddet – primärt intresset av att förhindra brott – ska beaktas vid intagning till psykiatrisk tvångsvård, som kraven på rättssäkerhet tillgodoses. I den nuvarande lagstiftningen regleras ett antal tvångsåtgärder som får vidtas vid vård på sjukvårdsinrättningen. Utredaren ska över- väga om dessa tvångsåtgärder är adekvata och står i proportion till de syften som de avser att uppnå. Utredaren ska även analysera om det finns ett behov av andra eller ytterligare tvångsåtgärder som på ett bättre sätt skulle kunna uppfylla syftet med vården samt under vilka förutsättningar tvångsåtgärder bör få vidtas. Utredaren ska dessutom överväga om det finns ett behov av att kunna vidta tvångsåtgärder utanför sjukvårdsinrättningen, t.ex. i samband med permission och den kommande vårdformen inom den psykiatriska tvångsvården. I den nuvarande lagstiftningen anges att vården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god säkerhet i verksamheten och att det ska finnas den personal, den utrustning och de lokaler som be- hövs för detta ändamål. Utredaren ska analysera tillämpningen av bestämmelserna om säkerhet på och utanför sjukvårdsinrättningen samt överväga behovet av nya bestämmelser i denna del. punkten ska vara att säkerheten i första hand ska vara dynamisk, med betoning på vårdinnehåll, personaltäthet och kompetens. Säkerheten ska ses ur såväl patientens, personalens, medpatienternas som samhällets perspektiv. I utredarens uppdrag ligger vidare att analysera vilka ordnings- och säkerhetsregler som bör kunna föreskrivas i samband med psykiatrisk tvångsvård respektive rättspsykiatrisk vård, såsom visita- tion av besökare liksom allmänna förbud mot t.ex. mobiltelefoner. Utredaren ska även se över bestämmelserna om besöksinskränk- ningar i lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångs- vård och särskilt överväga om de bör föras in i den nya lagstiftning som föreslås av utredningen. Utredaren ske se över bestämmelserna i och LRV om polis- myndighetens befogenhet att tillfälligt omhänderta personer samt skyldighet att i vissa fall lämna hälso- och sjukvården biträde. Utredaren ska analysera i vilka fall biträde eller andra insatser av polis bör kunna ske. En utgångspunkt ska vara att handräckning endast kan komma i fråga när det finns ett behov av polisens sär- skilda kompetens och befogenheter. Utredaren ska i detta sam- manhang även se över polismyndighetens behov av information från hälso- och sjukvården i samband med att t.ex. biträde lämnas. En fråga som har nära anknytning till frågan om tvångsåtgärder är vilka villkor som bör kunna föreskrivas vid permissioner och i samband med den nya vårdformen inom den psykiatriska tvångs- vården. Utredaren ska göra en särskild analys av om de aktuella villkoren är förenliga med regeringsformen, och övriga internationella åtaganden samt av vilka sank- tionsmöjligheter som bör vara möjliga att vidta vid en eventuell överträdelse av uppsatta villkor. Genomgående ska utredaren beakta om tvångsåtgärder och be- stämmelser om säkerhet bör skilja sig åt beroende på om tvångs- vården avser personer med en psykisk sjukdom eller psykiskt störda lagöverträdare. Psykiskt störda lagöverträdare samt samhällsskyddet Utredaren ska, utifrån att en större reform i fråga om straffansvaret för psykiskt störda lagöverträdare kommer att genomföras med utgångspunkt i förslag (SOU 2002:3), lämna förslag till hur den som dömts för ett brott och som lider av en psykisk störning ska omhändertas inom den psykiatriska vården. har föreslagit att rättspsykiatrisk vård ska avskaffas som påföljd men att den som har behov av psykiatrisk vård ska få detta behov tillgodosett oberoende av straffrättslig re- aktion. Enligt förslaget ska därför t.ex. den som döms till fängelse ges rättspsykiatrisk vård under verkställigheten av fängelsestraffet när detta behövs. Ett genomförande av en större reform med utgångspunkt i Psyk- ansvarskommitténs förslag när det gäller psykiskt störda lagöver- trädare aktualiserar frågan om åtgärder mot den som begått en straffbar gärning, men som inte får dömas på grund av sitt psykiska tillstånd. Enligt Psykansvarskommitténs förslag ska vårdbehovet i det fallet tillgodoses enligt den allmänna hälso- och sjukvårdslag- stiftningen. Om ett väsentligt intresse av samhällsskydd inte kan tillgodoses genom straff eller andra åtgärder föreslås att samhälls- skyddsåtgärder i stället ska kunna beslutas av den domstol som har att döma i brottmålet. Sådana åtgärder ska även kunna beslutas när den tilltalade visserligen är straffrättsligt ansvarig för sina gärningar, men intresset av samhällsskydd inte tillräckligt kan tillgodoses genom det frihetsberövande som annars skulle ha dömts ut. Utredaren ska överväga om ett alternativ till Psykansvarskom- mitténs förslag om samhällsskyddsåtgärder kan utgöras av ett om- händertagande inom den psykiatriska tvångsvården, såväl för den som inte får dömas för brott som för den som är straffrättsligt an- svarig för sina gärningar när denne ska friges från ett fängelsestraff. Utredaren ska bl.a. ta ställning till förutsättningarna för tvångsvård, beslutsordningen och formerna i övrigt för tvångsvård i dessa fall, t.ex. hur ett omhändertagande ska ske när domstolen finner att den tilltalade inte får dömas på grund av sitt psykiska tillstånd eller när den tilltalade ska friges från ett fängelsestraff. Vid bedömningen ska utredaren särskilt beakta artiklar 5–7 om rätten till frihet och säkerhet och till en rättvis rättegång liksom principen inget straff utan lag. Utredaren ska också överväga regleringen om psykiatrisk tvångs- vård eller rättspsykiatrisk vård för den som verkställer eller ska verkställa ett fängelsestraff eller annars är frihetsberövad, särskilt med utgångspunkt i förslag om att vanliga påföljdsregler ska gälla den som är straffrättsligt ansvarig. Utredaren ska därvid beakta att antalet personer som behöver psykiatrisk tvångsvård under verkställigheten av ett fängelsestraff kan komma att öka. Utredaren ska bl.a. ta ställning till hur ett överlämnande till tvångsvård bör ske för att säkerställa att vården kan komma till stånd utan dröjsmål, t.ex. i den situationen att en domstol dömer en per- son som är häktad till fängelse. Vidare ska utredaren överväga om kriterierna för intagning i den psykiatriska tvångsvården även i övrigt i högre grad kan beakta personens risk för återfall i allvarlig brottslighet (se även ovan under avsnittet Förutsättningarna för intagning till psykiatrisk tvångsvård m.m.). Vid denna bedömning ska utredaren särskilt beakta Europa- konventionens krav på rätt till frihet och säkerhet, rätten till en rättvis rättegång samt principen om inget straff utan lag. Utredaren ska dessutom, med utgångspunkt i Psykansvarskom- mitténs förslag om samhällsskyddsutredningar och med hänsyn till de förslag som utredaren lämnar, överväga vilket rättspsykiatriskt eller motsvarande underlag som behövs vid ingripanden i de olika situationer som kan vara aktuella. Utredaren ska ta ställning till vilket underlag som bör krävas för ett omhändertagande inom den psykiatriska tvångsvården av personer som inte kan dömas för brott samt av dem som friges från ett fängelsestraff. Utredaren ska vidare ta ställning till vilket underlag som bör krävas för att den som dömts till fängelse ska få psykiatrisk tvångsvård under pågående verk- ställighet av fängelsestraffet. Brottsoffrens behov av skydd och stöd har uppmärksammats och åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning har genomförts. När det gäller placeringen av patienter som riskerar att begå allvarliga brott ska utredaren särskilt analysera om det med hänsyn till skyddet av brottsoffer finns anledning att frångå sjuk- vårdshuvudmännens frihet att besluta i dessa frågor. Vid en sådan analys ska även patientens behov av rehabilitering och återanpass- ning i sin närmiljö beaktas. Samarbete mellan olika huvudmän Ett återkommande problem inom den psykiatriska vården och tvångs- vården är samarbetet inom och mellan olika huvudmän, främst mellan landsting och kommuner. Från lagstiftarens sida har man försökt vidta ett antal åtgärder för att underlätta samarbetet. Som exempel kan nämnas lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet som trädde i kraft . Den lagen utökade landstingens och kommunernas möjligheter att samverka även inom de områden som regleras av tvångslagar. Det är således numera möjligt för ett landsting och en eller flera kommuner som ingår i att genom samverkan i en gemensam nämnd gemensamt fullgöra såväl uppgifter enligt bl.a. LPT och LRV som kommunens uppgifter enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Även landstingens respektive kommunernas uppgifter enligt HSL, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och socialtjänstlagen (2001:453) får fullgöras i den gemensamma nämnden. Samverkan enligt lagen får endast ske om uppgifter från såväl som kommunen eller kommunerna ingår i den gemensamma nämndens ansvarsområde. Därutöver har lagstiftaren genom lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård försökt få till stånd en gemensam vård- planering mellan landsting och kommun genom att, under vissa förutsättningar, göra kommunen betalningsansvarig för utskriv- ningsklara patienter som blir kvar i den slutna vården. Den nya vårdformen inom den psykiatriska tvångsvården inne- bär även att det ställs krav på en samordnad vårdplan mellan kom- muner och landsting för de patienter som ska överföras till den nya vårdformen. Det har även beslutats om ändrade sekretessregler för att underlätta samarbetet och därmed vården för den enskilda patient som vårdas med stöd av LPT eller LRV. Mot bakgrund av att samarbetet mellan landsting och kommun är en återkommande fråga ska utredaren särskilt överväga om ytter- ligare åtgärder kan behöva vidtas från lagstiftarens sida för att underlätta samarbetet och därmed vården av de patienter som ges psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. Utredaren bör generellt sett beakta frågor om gränsdragning och samarbete mellan olika myndigheter som på olika sätt kan komma i kontakt med patienten . Det gäller särskilt patienter som skulle kunna omfattas av annan tvångsvårdslagstiftning, såsom lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredaren ska analysera om det finns behov av förändrad lagstiftning när det gäller gränsdragning och samarbete i syfte att ge den enskilde patienten så god vård som möjligt. En viktig fråga för samarbetet mellan olika huvudmän är sekre- tess. Utredaren ska analysera om det, för personer som omfattas av den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen, finns behov av ändrade sekretessregler mellan landsting och kommuner, liksom i förhåll- ande till andra myndigheter, t.ex. Kriminalvården, Statens institu- tionsstyrelse och polismyndigheterna. Insatser av andra än vårdpersonal Vid permissioner och i samband med den kommande vårdformen inom den psykiatriska tvångsvården ges stödinsatserna i stor ut- sträckning av personal som arbetar inom . För det fall att det finns en risk för att en person är farlig för sig själv eller andra kan det vara svårt för personal att ge personen stödinsatser på bästa sätt, eftersom befogenheter, resurser och även kunskap kan saknas. Utredaren ska ta ställning till om det finns möjlighet att underlätta insatser för dessa personer. Utredaren ska i detta sammanhang beakta regeringens beredning av förslagen i betänkandet Regler för skydd och rättssäkerhet för per- soner med demenssjukdom (SOU 2006:110). En närbesläktad fråga är hur insatser i form av kontaktperson, stödperson, personligt ombud, förvaltare och god man fungerar för personer med ökad risk att begå brott. Utredaren ska överväga om det behövs lagändringar till skydd för personer som utför sådana uppdrag. Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård ges vid vårdinrättningar som drivs av ett landsting. Inom ramen för tvångs- vården kan dock en patient i vissa fall vistas utanför vårdinrätt- ningen, t.ex. i en särskild boendeform. I sådana fall får inga tvångs- åtgärder vidtas mot patienten. Rättspsykiatrisk vård kan, när ett behov av sådan vård inträder , även ges vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning, med staten (Rättsmedi- cinalverket) som huvudman. Tillhandahållaransvaret för den psykiatriska tvångsvården av psykiskt störda lagöverträdare bör enligt regeringens uppfattning i första hand fortsatt ligga kvar hos sjukvårdshuvudmännen (se av- snittet Finansiering av den rättspsykiatriska vården). Utredaren ska dock överväga om tvångsvården i särskilda fall bör få bedrivas av någon annan än landstingen och och vilka särskilda förutsättningar som i så fall bör gälla. skilt beakta de krav som bör ställas på bl.a. rättssäkerhet i samband med denna typ av myndighetsutövning. Inom kan det i vissa fall förutses uppstå ett akut behov av psykiatrisk tvångsvård, som behöver tillgodoses innan patienten kan föras över till vård som ges av . Utredaren ska analysera lämplig- heten och behovet av att i sådana och liknande undantagsfall kunna bedriva psykiatrisk tvångsvård inom och hur det behovet kan förväntas påverkas av att rättspsykiatrisk vård utmön- stras som straffrättslig påföljd. Finansiering av den rättspsykiatriska vården Frågan om statlig finansiering av någon del av kostnaderna för den rättspsykiatriska vården har behandlats i betänkandena från och Nationell psykiatrisamordning. Vidare har i ett tillkännagivande 2005 anfört att regeringen bör ut- reda hur hela eller delar av det finansiella ansvaret för den rätts- psykiatriska vården skulle kunna övergå till staten. Regeringen delar utredningarnas bedömning att tillhandahållar- ansvaret för den psykiatriska tvångsvården av psykiskt störda lagöverträdare i första hand fortsatt bör ligga kvar hos sjukvårds- huvudmännen. Detta bör gälla även vid en kommande större re- form i fråga om straffansvaret för psykiskt störda lagöverträdare med utgångspunkt i förslagen i betänkande (SOU 2002:3). Det är utifrån bl.a. kvalitets- och patientsäkerhets- skäl av stor vikt att den psykiatriska vården hålls samman organisa- toriskt och att – för att bibehålla en tydlig ansvarsfördelning – parallella organisationer inte tillskapas med ett delat huvudmanna- skap. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att den hälso- och sjukvård inom ramen för tvångsvården som ges till psykiskt störda lagöverträdare också fortsatt bör finansieras av sjukvårdshuvud- männen. Det finns starka principiella skäl för att tillhandahållar- ansvaret och ansvaret för finansiering bör bäras av samma huvud- man. Utöver kostnaderna för hälso- och sjukvård inom tvångsvården finns dock merkostnader, som uppstår som en följd av att den psykiatriska tvångsvården för psykiskt störda lagöverträdare också måste tillgodose kraven på samhällsskydd. Dessa kostnader finns inom ramen för den rättspsykiatriska vården och kommer även i fortsättningen att finnas i samband med att tvångsvård ges till psykiskt störda lagöverträdare under verkställigheten av ett fäng- elsestraff. Dessa kostnader motiveras främst av behovet av att upp- rätthålla samhällsskyddet – primärt intresset av att förhindra brott – i samband med tvångsvård av personer som begått brott. Sam- hällsskydd i detta sammanhang kan även avse bl.a. skydd för rym- ning och fritagning och säkerhet för personal och medpatienter. Rent principiellt bör det i samband med denna typ av vård ställas lika höga krav på säkerhet som skulle vara motiverat för motsva- rande situation inom . En utgångspunkt för utredarens arbete ska vara att staten ska ta över ansvaret för de kostnader inom den psykiatriska tvångsvården av psykiskt störda lagöverträdare som orsakas av kraven på samhällsskydd. Utredaren ska mot denna bakgrund beräkna kostnaderna för den rättspsykiatriska vården. Frågan om kostnaderna har tidigare be- handlats i betänkande och i Nationell psy- kiatrisamordnings delbetänkande. Utredaren ska fördjupa beräk- ningarna och ytterligare problematisera frågan i denna del. En sär- skilt viktig fråga är hur stora kostnader som kan hänföras till sam- hällsskyddet inom den psykiatriska tvångsvård som ges till psykiskt störda lagöverträdare. Beräkningarna ska avse kostnader för såväl landsting som kommuner. Utredaren ska uppmärksamma regionala och lokala skillnader när det gäller kostnaderna. Det ska särskilt beaktas att flertalet av de personer som vårdas med stöd av LRV, efter ett genomförande av en större reform med utgångspunkt i förslag när det gäller psykiskt störda lagöverträdare, kan förväntas behöva motsvarande psykiatrisk tvångsvård under hela eller delar av verkställigheten av ett fängelsestraff. Utredaren ska analysera om ett genomförande av en större reform med utgångspunkt i förslag kan medföra ökade förväntningar eller krav på psykiatrisk vård för personer som genomgår en frihetsberövande påföljd och som har en psykisk sjukdom och vilka konsekvenser detta kan få för t.ex. Kriminal- vården respektive landstingen. Utredaren ska även analysera vilka andra eventuella ekonomiska konsekvenser ett genomförande av betänkande kan få för den psykiatriska vården. Ett kvarstående vårdbehov efter frigivning från ett fäng- elsestraff kommer att behöva hanteras inom den frivilliga psykiatriska vården eller inom den psykiatriska tvångsvården. Utredaren ska analysera och lämna förslag till formerna för en statlig finansiering av de kostnader inom den psykiatriska tvångs- vården av psykiskt störda lagöverträdare som orsakas av kraven på samhällsskydd. Verkställighet i vissa fall Utöver de frågor som omfattar personer med en psykisk sjukdom ska utredaren överväga frågan om en alternativ verkställighetsform för personer som har begått brott och som har en utvecklings- störning, autism eller liknande tillstånd eller en hjärnskada som för- värvats i vuxen ålder. När det gäller dessa personer föreslog att det skulle införas en alternativ verkställig- hetsform av fängelse, slutet boende. Kommittén föreslog att den alternativa verkställighetsformen skulle ges i Statens institutions- styrelses regi. Nationell psykiatrisamordning föreslog att överläm- nande till slutet boende ska vara en påföljdsfråga och att landstingen borde ges ansvar för omhändertagandet av de aktuella personerna, främst mot bakgrund av att dessa personer ofta har omfattande psykosociala och psykiatriska problem. De nu nämnda förslagen kräver ytterligare överväganden. Ut- redaren ska, med utgångspunkt i förslag att slutet boende ska vara en form för verkställighet av fängelse och med beaktande av remissinstansernas synpunkter, fördjupa analysen i denna del och överväga och lämna förslag till vilken huvudman av staten eller landstingen som bör svara för verkställigheten av slutet boende. Utredaren ska också vid behov överväga och föreslå de kompletteringar av förslag som kan krävas när det gäller vilka förutsättningar som i övrigt ska gälla för verk- ställigheten, t.ex. vad som bör gälla för överföring till det slutna boendet. Utredaren ska genomgående lämna författningsförslag på de för- ändringar som föreslås. Utredaren ska vid genomförandet av uppdraget samråda med Sociala rådet, berörda myndigheter, Kommuner och Lands- ting och andra berörda organisationer, däribland brukar- och anhörig- organisationer samt företrädare för barn och unga. Utredaren ska även samråda med företrädare för den psykiatriska och rätts- psykiatriska kliniska verksamheten och vetenskapen, liksom med företrädare för andra professioner som möter personer med psykisk sjukdom.