sou · GZB369 · 2012-01-01 00:00:00 — Enligt denna ska energiskatt betalas för elektrisk kraft. Fram till var elektrisk kraft som förbrukades i industriell verksamhet i tillverkningsprocessen undantagen från sådan skatt. Skattebefrielsen hade införts innan anslöt sig till EES och EU. antog kommissionen gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön1. Den god- kände riktlinjerna . slog EU- domstolen i Pipeline och Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke2 fast att en skattebefrielse för en viss näringsgren ut- 1EGT C 37, , s. 3. 2EU-domstolens dom i mål C-143/99, Pipeline och Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, 2001, s. I-8365. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar gör statligt stöd. Av denna dom följde att även den svenska ord- ningen med skattebefrielse kunde innebära statligt stöd. Det för- hållandet att hade godkänt de nämnda riktlinjerna innebar att det efter skulle vara fråga om en ny stöd- ordning, eftersom godtagande av riktlinjerna innebar att allt stöd till skydd för miljön skulle ha an- passats så att det blev förenligt med riktlinjerna. Utan ett sådant godkännande skulle det ha varit fråga om en befintlig stödordning. I sådant fall skulle det inte ha varit möjligt för kommissionen att i ett granskningsförfarande besluta om återkrav av stödet. inledde kommissionen ett förfarande för att granska om den svenska ordningen med skattebefrielse innebar statligt stöd. I det beslut3 som förfarandet utmynnade i konstaterade kommis- sionen att skattebefrielsen innebar statligt stöd i den mening som avses i den bestämmelse som finns i 107.1 i EUF-fördraget och att stödet inte var förenligt med den gemensamma marknaden. Eftersom hade godkänt de nämnda riktlinjerna ansågs skatte- befrielsen som en ny stödordning . Kommissionen konstaterade emellertid att skattebefrielsen skulle tas bort enligt en lagändring som skulle träda i kraft . Kommissionen förpliktade att upphäva stödordningen i den mån den fortfarande hade effekter. Vidare förpliktade kommis- sionen att vidta alla åtgärder som var nödvändiga för att återkräva stödet jämte ränta. I beslutet angavs inte vilka stödbelopp som skulle återkrävas, utan det ankom på att utreda vilka stödmottagarna var och vilket stöd var och en av dem hade fått. Återkravsfrågan hanterades inledningsvis i . Där konstaterades att 54 000 företag hade omfattats av skattebefrielsen. För en mycket stor andel av dessa företag var stödbeloppen så låga att de omfattades av undantaget enligt kommissionen förordning (EG) nr 1998/2006 om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 på stöd av mindre betydelse4. Ett sextiotal företag hade emellertid förbrukat så mycket el att de inte omfattades av detta undantag. Den gav i uppdrag att återkräva stödet från dessa företag. 3Kommissionens beslut om stödordning som genomfört för en be- frielse från skatt på energi från till (EUT L 165, 25.6.2005, s. 21). 4EUT L 379, 28.12.2006, s. 5. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar Det andra kommissionsärendet som avslutats med ett beslut om åter- krav avsåg en fastighetsöverlåtelse i Åre. Försäljningen blev också föremål för en prövning i svensk förvaltningsdomstol. Kommunfullmäktige i Åre kommun beslutade att godkänna kommunstyrelsens förslag till överlåtelse av mark till ekonomisk förening () för . Beslutet överklagades av en kommunmedlem, som gjorde gällande att överlåtelsen innebar stöd i strid med såväl 2 kap. 8 § kommunal- lagen (1991:900) som . Till grund för sin talan gjorde hon gällande att fastigheten hade överlåtits för ett vederlag som väsentligt understeg marknadsvärdet. Som stöd för detta åbe- ropade hon bland annat att överlåtelsen inte hade föregåtts av något anbudsförfarande, att det inte hade gjorts någon oberoende värdering av marken och att Lidl KB (Lidl) hade meddelat kommunen att bolaget var berett att betala för marken. Åre kommun bestred överklagandet. Kommunen anförde bland annat att överenskommet pris låg i paritet med marknadspraxis och att försäljningen av marken inte var enbart en markaffär utan en del i en helhet som innefattade att till sålde en fastighet vid där bedrev dagligvaruhandel. I dom uttalade länsrätten i att med hänsyn till att Lidls intresseanmälan inkommit alldeles innan kommunfullmäktiges beslut och till att försäljningen avsåg mark där speciella förutsättningar för nyttjande av marken förelåg enligt över- siktsplanen så kunde det inte anses visat att försäljningen skett i syfte att stödja köparen. Länsrätten fann inte heller genom vad klag- anden anfört i övrigt visat att köpeskillingen skulle på något väsent- ligt sätt understiga markens verkliga värde eller att överlåtelsen på något sätt inneburit ett gynnande av en enskild näringsidkare. I stället ansåg länsrätten att kommunfullmäktiges beslut måste ses som led i en större planerad förändring av Åre torg där omlokaliseringar av verksamheter och näringsidkare ingick och där försäljningen av mark till var ett led i nämnda planering. Länsrätten avslog därför överklagandet. Klaganden överklagade länsrättens dom. Kammarrätten i Sundsvall6 ansåg att det var utrett att försäljningen hade skett till ett pris som 5Mål nr 791-05. 6Dom i mål nr 1715-06. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar väsentligen understeg marknadsvärdet. Försäljningen var därför att anse som ett individuellt inriktat stöd till en enskild näringsidkare som fick ges endast vid synnerliga skäl. Enligt kammarrätten hade kommunen inte visat att det fanns skäl som gjort det påkallat att lämna stödet. Kammarrätten ansåg vidare att stödet lämnats i strid med genomförandeförbudet i nuvarande artikel 108.3 i EUF-för- draget och därför skulle upphävas även på den grunden. Kammar- rätten upphävde därför länsrättens dom och kommunfullmäktiges beslut. Det av kommunfullmäktige i Åre kommun fattade beslutet blev också föremål för ett klagomål till Europeiska kommissionen från Stiftelsen . Kommissionen beslutade att inleda ett förfarande för att granska den anmälda åtgärden. Enligt vad som framgår av kommissionens beslut var huvudargument under förfarandet följande. Markförsäljningen till utgjorde en del av en serie fastighetsaffärer som särskilt omfattade försäljning av dess fastighet vid . Den fastigheten ingick i en utvecklingsplan som kommunen fastlagt för det området. skulle efter försäljningen av fastigheten flytta sitt försäljningsställe från den delen av Åre och därigenom göra det möjligt för kommunen att genomföra utvecklingsplanen. I fall kom- munen hade godtagit Lidls bud skulle den inte ha kunnat genom- föra planen, eftersom i så fall hade stannat kvar vid . I kontraktet om markförsäljningen till nämns emeller- tid inte några andra fastighetsaffärer eller värdet på fastig- het vid . I sitt beslut7 uttalade kommissionen att det i kontraktet om mark- försäljningen till inte fanns någon som helst formell kopp- ling mellan kommunens försäljning och försäljning och att de svenska myndigheterna under kommissionens granskning inte hade lagt fram några konkreta uppgifter rörande försälj- ning eller några konkreta uppgifter som visade att de två transak- tionerna utgjorde en del av en större uppgörelse. Enligt kommis- sionen infördes inga restriktioner som skulle kunna vara relevanta när det gällde det föreliggande beslutet i kontraktet om markför- säljningen till . Det skulle därför anses att det inte fanns några särskilda förpliktelser knutna till försäljningen. 7 Kommissionens beslut om det statliga stöd C 35/06 (f.d. NN 37/06) som har genomfört till förmån för ekonomisk förening (EUT L 126, , s. 3). Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar Kommissionen konstaterade också att det bud som Lidl hade lämnat och det faktiska försäljningspriset till var direkt jämförbara. Kommissionen ansåg att Lidls bud var trovärdigt och bindande och att det var en bättre indikator på marknadsvärdet för marken än värdet enligt en uppdaterad värdering, eftersom budet återspeglade hur mycket marknaden var villig att betala för marken för försäljningen. Kommissionen drog därför slut- satsen att en förlust av statliga medel uppgående till skillnaden mellan Lidls bud och det faktiska försäljningspriset, dvs. , var för handen i ärendet. Om ett öppet anbudsförfarande hade genomförts, skulle enligt kommissionens uppfattning priset på marken ha uppgått till minst det belopp som erbjöds av Lidl, och skulle ha tvingats att betala minst det priset för att få köpa marken. Kommissionen ansåg därför att genom markförsäljningen fått en selektiv eko- nomisk fördel motsvarande skillnaden mellan Lidls bud och det faktiska försäljningspriset. Kommissionen ansåg även att övriga kri- terier för att fråga skulle var om statligt stöd vara uppfyllda. Enligt kommissionen var stödet inte förenligt med den gemensamma mark- naden. Kommissionen slog därför fast att det stöd om som olagligen beviljat var oförenligt med den gemensamma marknaden och förpliktade att återkräva stödet. Det stöd som skulle återkrävas skulle innefatta ränta, som skulle beräknas som kapitaliserad ränta enligt kapitel V i förordning nr 794/2004. skulle säkerställa att beslutet genomfördes från den dag då det delgivits. har överklagat kommissionens beslut till tribunalen. Denna domstol har inte avgjort målet än.8 återbetalade stödet genom att depo- nera ett belopp om hos i . Merparten av målen vid svenska domstolar om hävdat olagligt stöd har, precis som det redovisade Åremålet, varit mål vid allmän förvaltningsdomstol om laglighetsprövning enligt 10 kap. 1 § kom- munallagen. Ett annat exempel på ett sådant mål avsåg ett beslut av kommunfullmäktige i kommun att genom 8 Målet handläggs som T-244/08. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar ett bytesavtal med en fysisk person överlåta fastigheten 7 för samt förvärva fastigheten 1 för . Beslutet att överlåta fastigheten överklagades till länsrätten av en kommunmedlem med stöd av 10 kap. 1 § kommunallagen. Han yrkade att beslutet skulle upphävas och åberopade som grund för detta att beslutet stred mot såväl 2 kap. 8 § kommunallagen som , eftersom fastigheten 7 sålts för en köpeskilling som understeg marknadsvärdet och fastigheten 1 förvärvats för en köpeskilling som översteg mark- nadsvärdet. Till stöd för denna uppfattning åberopade klaganden bland annat att kommunen hade köpt den överlåtna fastigheten 1993 för , att motparten i bytesavtalet hade förvärvat den till kommunen överlåtna fastigheten för samt att kommunen hade valt att inte tillämpa något anbuds- förfarande och inte hade gjort någon oberoende värdering av fastig- heterna. kommun bestred överklagandet och gjorde gällande att överlåtelsen och förvärvet skett till marknadspris. Till stöd för sin uppfattning åberopade kommunen värderingar som gjorts efter bytesaffären. Länsrätten9 ansåg att klaganden inte hade visat att överlåtelserna skett till annat än marknadsvärden och att bytesaffären därför inte innefattade något stöd i vare sig den mening som avses i kommu- nallagen eller i fördragets mening. Klaganden överklagade till kam- marrätten men inte heller denna ansåg att klaganden visat att bytes- affären genom avvikelser från marknadspriser skett i strid med de aktuella bestämmelserna i kommunallagen respektive EG-fördraget.10 Klaganden överklagade till Högsta förvaltningsdomstolen11 och gjorde där endast gällande att beslutet stred mot statsstödsreglerna. Högsta förvaltningsdomstolen12 uttalade inledningsvis att i ett mål om laglighetsprövning gäller att klaganden har bevisbördan för att det föreligger omständigheter som innebär att ett kommunalt beslut ska upphävas på någon av de grunder som anges i 10 kap. 8 § kommunallagen. konstaterade att inom godtas att inhemsk processrätt tillämpas men att 9Länsrätten i , dom i mål nr 913-08. 10Kammarrätten i , dom i mål nr 7425-08. 11Högsta förvaltningsdomstolen hette Regeringsrätten. Vi kallar den dom- förvaltningsrätten även beträffande domar som den meddelade före namn- ändringen. 12RÅ 2010 ref. 119 (II). Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar reglerna måste vara förenliga med principerna om likvärdighet och effektivitet. Enligt Högsta förvaltningsdomstolens mening uppfyllde de bevisbörderegler som gäller vid laglighetsprövning dessa krav. konstaterade att kommunens in- ställning var att den företagna transaktionen varken varit avsedd att vara eller inneburit stöd till motparten. Enligt Högsta förvaltnings- domstolen fanns det visst fog för denna uppfattning genom de vär- deringar som kommunen i efterhand låtit ett oberoende värderings- företag genomföra. Mot detta hade klaganden enligt Högsta förvalt- ningsdomstolen endast anfört allmänt kritiska synpunkter grundade på uppgifter om fastigheternas förvärvs- och försäljningspriser samt sin egen uppfattning om fastigheternas skick. Av vad han hade an- fört framgick emellertid inte att kommunen planerat att genom trans- aktionen lämna ett stöd till förvärvaren eller att den i sig innefattat ett sådant stöd. Överklagandet avslogs därför. Ett ytterligare mål om laglighetsprövning avsåg ett beslut av kommunfullmäktige i kommun att ingå ett avtal med () angående fastig- hetsöverlåtelse och uppförande av en hotellbyggnad på fastigheten. Enligt avtalet överläts fastigheten för . I avtalet regle- rades också ett antal andra åtaganden mellan parterna. Bland annat skulle kommunen bekosta en miljösanering av fastigheten men arbetet utföras av NCC mot en ersättning om . Vidare åtog sig NCC att i anslutning till den förvärvade fastigheten men på annans mark anlägga en parkeringsplats som gemensamt skulle nyttjas av kommunen och NCC. NCC skulle svara för hela kost- naden. NCC skulle även ställa i ordning viss allmän mark. Arbetena beräknades kosta , varav kommunen skulle betala hälften och NCC hälften. Beslutet överklagades av elva kommunmedlemmar till Länsrätten i . Dessa gjorde gällande att beslutet stred mot såväl 2 kap. 8 § kommunallagen som EG-fördragets bestämmelser om statsstöd. Av handlingar som några av klagandena åberopade framgick att ett annat bolag, , hade lämnat ett anbud på för fastigheten, att detta bolag för kommunen förklarat att, om en annan anbudsgivare lämnade högre bud, det önskade få tillfälle att ta ställning till om budet skulle höjas, att en omfattande Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar skriftväxling hade förekommit mellan bolaget och kommunen samt att detta, sedan avtalet mellan kom- munen och NCC blivit känt, lagt ett bud på för fastig- heten som sådan och åtagit sig att i huvudsak följa kommunens önskemål beträffande exploateringen i övrigt så som de kommit till uttryck i avtalet med . Länsrätten13 kom fram till att marknadsvärdet för fastigheten fick anses uppgå till och att beslutet att god- känna ett avtal om försäljning för stred mot 2 kap. 8 § kommunallagen och skulle upphävas på den grunden. I frågan om stödet lämnats i strid med EG-fördragets genomförandeförbud an- såg länsrätten att mot bakgrund av att stödet uppgått till och att handel med byggtjänster över nationsgränserna förekommer så stred beslutet mot genomförandeförbudet. Beslutet skulle därför upphävas även på den grunden. Kommunen överklagade till Kammarrätten i . Kam- marrätten14 ansåg att kommunen genom försäljningen hade lämnat ett stöd till enskild i strid med 2 kap. 8 § kommunallagen. Den an- såg också att kommunen hade underlåtit att i enlighet med lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas stats- stödsregler underrätta regeringen om det planerade stödet. Kommun- fullmäktiges beslut skulle därför upphävas även på den grunden. Kommunen överklagade också till . Högsta förvaltningsdomstolen15 konstaterade att i frågan om av- talet inneburit ett gynnande av NCC hade kommunen endast hän- visat till en av kommunen själv genomförd undersökning av priset på mark i kommunen. Det som avtalet omfattade hade emellertid inte föregåtts av ett öppet anbudsförfarande eller på annat sätt varit föremål för en oberoende värdering. Enligt Högsta förvaltnings- domstolen fick utredningen i målet, särskilt innehållet i det kon- kurrerande budet och avsaknaden av en oberoende värdering, anses visat att avtalet inneburit ett individuellt riktat stöd till NCC. konstaterade också att det inte hade gjorts gällande att det förelåg synnerliga skäl att ändå godta stödet. Full- mäktiges beslut stred därför enligt mot 2 kap. 8 § kommunallagen. Vid denna bedömning saknades en- ligt anledning att pröva frågan om beslutet även inneburit ett otillåtet åsidosättande av anmälnings- 13Dom i mål nr 316-08. 14Dom i mål nr 3589-08. 15RÅ 2010 ref.119. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar skyldigheten enligt 6 § lagen om tillämpningen av Europeiska gemen- skapernas statsstödsregler. tog kommunfullmäktige i kom- mun ställning till frågan om rättelse av beslutet om försäljning av fastigheten. Den konstaterade att det av domstolarna upphävda be- slutet hade verkställts genom ett civilrättsligt bindande köpeavtal. Kommunfullmäktige bedömde därför att rättelse av verkställigheten inte var möjlig. Den beslutade därför att avskriva ärendet om rättelse. Någon månad efter det att länsrätten hade meddelat sin dom hade Stiftelsen gett in ett klagomål avseende fastighetsförsäljningen till kommissionen. I klagomålet gjorde stift- elsen gällande att försäljningen skett till ett pris under marknads- värdet, och den underrättade också kommissionen om den pågående rättegången. När hade meddelat sitt avgörande upplyste Stiftelsen om detta och om att kommunen hade beslutat att inte återkräva stödet. Stiftelsen anförde också att det i i praktiken saknas effektiva rättsmedel beträffande en överträdelse av reglerna om stat- ligt stöd. kompletteringar till kom- missionen sände kommissionen en skrivelse till . I denna efterfrågade kommissionen särskilt en förklaring till varför stödet inte hade återkrävts efter Högsta förvaltningsdomstolens dom. Kom- missionen pekade också på att det i punkten 30 i dess meddelande med tillkännagivande om nationella domstolars tillämpning av reg- lerna om statligt stöd anges att om en nationell domstol ställs inför olagligen beviljat stöd så måste den se till att överträdelsen får alla de rättsliga konsekvenser som föreskrivs i den nationella lagstift- ningen. Enligt meddelandet måste den nationella domstolen därför i princip kräva att stödmottagaren betalar tillbaka hela det olagliga stödet. Kommissionens skrivelse besvarades genom att rättschefen vid sände över en promemoria med information till kommissionen. I denna förklarades att Högsta förvaltningsdom- stolen funnit att det kommunala beslutet stred mot 2 kap. 8 § kom- munallagen men att domstolen inte hade prövat om åtgärden ut- gjorde otillåtet statligt stöd i EUF-fördragets mening. Det fanns därför inget avgörande om att beslutet skulle utgöra statligt stöd i strid med genomförandeförbudet. Det påpekades också att rekvi- siten i förbudet mot stöd i 2 kap. 8 § kommunallagen inte är de- samma som rekvisiten i artikel 107.1 i EUF-fördraget. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar förklarades också att kommunen hade beslutat att inte vidta någon åtgärd eftersom kommunen hade ingått ett civilrättsligt bind- ande avtal och fastigheten hade överlåtits vidare. De ovan redovisade målen om laglighetsprövning har i första hand gällt frågan om en viss åtgärd stridit mot kommunallagens förbud mot stöd till näringslivet. Det finns emellertid även sådana mål där ett beslut av en kommun upphävts enbart på grund av att det fattats i strid med EUF-fördragets genomförandeförbud. Ett exem- pel på detta är ett mål vid Förvaltningsrätten i avseende ett beslut av kommunfullmäktige i kommun att bland annat godkänna ett samarbetsavtal med ett icke kommunägt bolag (arena- bolaget) som skulle uppföra och driva en idrottsarena i . I målet gjorde klagandena gällande att åtaganden från kommunens sida enligt samarbetsavtalet att göra kapitaltillskott, betala hyra och ta ut tomträttsavgäld innebar stöd i strid med genomförandeförbudet i artikel 108.3 i EUF-fördraget. I sin dom16 i målet konstaterade förvaltningsrätten att sam- arbetsavtalet innebar att kommunen gjorde ett kapitaltillskott om till arenabolaget men att kapitaltillskottet inte gav kommunen något ägande i bolaget. Enligt samarbetsavtalet skulle kapitaltillskottet återbetalas , under förutsättning att det var möjligt med hänsyn till bolagets finansiella läge och till de vill- kor som gällde med andra finansiärer och intressenter. Kommunen hade emellertid anfört att arenan bedömdes ge långsiktigt positiva effekter och att tillskottet därför stod i proportion till den allmän- nytta projektet genererade. Enligt förvaltningsrättens mening fick kapitaltillskottet närmast betraktas som ett räntefritt lån, vilket i praktiken också var amor- teringsfritt. Förvaltningsrätten ansåg att det var uteslutet att en privat investerare hade fattat ett sådant beslut under marknads- mässiga förhållanden, varför kapitaltillskottet enligt förvaltnings- rätten innebar en ekonomisk fördel för mottagaren. Enligt samarbetsavtalet förband sig kommunen att betala en årlig hyra till arenabolaget om under . I avtalet angavs att vid bestämmande av kommunens nyttjande skulle sär- skilt beaktas kommunens behov av att kunna nyttja arenan för ordi- 16 Dom i mål nr 6994-10. Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar narie, löpande idrottsverksamhet. Förvaltningsrätten konstaterade att den årliga hyran i ett tidigare samarbetsavtal hade bestämts till men höjts till . Enligt förvalt- ningsrätten talade detta starkt för att det inte låg någon marknads- mässig kalkyl bakom hyressättningen. Av arenabolagets kalkyl fram- gick att kommunen beräknades svara för mer än en tredjedel av intäkterna men endast fick en femtedel av nyttjandetiden. Enligt förvaltningsrätten framstod det vidare som något konstlat att förbinda sig att hyra ett objekt som ännu inte existerade, att inte närmare specificera nyttjandetiderna samt att åta sig att betala hyran i förskott . Förvaltningsrätten ansåg mot denna bakgrund att även hyresavtalet innebar en fördel för arenabolaget. Förvaltningsrätten ansåg slutligen att den årliga tomträttsavgäld om för en tomt om som arena- bolaget skulle betala till kommunen inte kunde anses vara en skälig ränta på markvärdet och att även tomträttsavtalet var att betrakta som en ekonomisk förmån. Förvaltningsrätten ansåg också beträffande de redovisade åtagan- dena att det var fråga om stöd som gavs med statliga medel, att åtgärden gynnade vissa företag och därmed var selektiv samt att det hotade att snedvrida konkurrensen och påverkade handeln mellan medlemsstaterna. Åtgärderna innebar därför statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget. Förvaltningsrätten konstaterade att kommunen hade åsidosatt anmälningsskyldigheten och genomförandeförbudet i artikel 108.3 i EUF-fördraget. Beslutet var därför enligt förvaltningsrättens upp- fattning olagligt enligt 10 kap. 8 § första stycket 4 kommunallagen och skulle följaktligen upphävas. Förvaltningsrätten prövade också om åtgärderna omfattades av kommunens allmänna kompetens enligt 2 kap. 1 § kommunallagen och om det fanns synnerliga skäl enligt 2 kap. 8 § andra stycket samma lag att lämna individuellt inriktat stöd till en enskild närings- idkare. Förvaltningsrätten konstaterade att uppförande, drift eller stöd till en sådan idrottsarena som planerades rymdes inom kom- munens allmänna kompetens. Förvaltningsrätten förklarade vidare att det framstod som högst avlägset att en privat aktör skulle genom- föra ett projekt av det aktuella slaget utan omfattande stöd från det allmänna. Mot denna bakgrund och med beaktande av arenans för- väntade nytta inom både fritidsverksamhet och turism kunde åt- Statsstödsreglernas tillämpning i svenska domstolar gärden enligt förvaltningsrättens uppfattning inte anses strida mot 2 kap. 1 § eller 8 § andra stycket kommunallagen. kommun har informerat regeringen om fallet. Kommunen har tagit fram en preliminär statsstödsanmälan som har skickat till kommissionen.