sou · H0B352 · 2012-08-24 00:00:00 — Med pensionärer avses personer som fyllt vid ingången av året före taxeringsåret. Reglerna tar sikte på fastighetsägare som är fysiska personer och gäller för permanent-bostäder i småhus. Dödsbon omfattas inte. Bestämmelserna, som återfinns i lagen (2008:826) om skatte- reduktion för fastighetsavgift, innebär att fastighetsav- giften begränsas genom skattereduktion. Av 4 § lagen om skatte- reduktion för fastighetsavgift framgår vilka typer av fastigheter som omfattas (reduktionsfastigheter). För att omfattas ska fastigheten utgöra en småhusenhet eller ett småhus med tillhöran- de tomtmark på en lantbruksenhet. I bestämmelsen anges särskilt att om småhuset ligger på en lantbruksenhet är det en förutsättning att småhuset är inrättat till bostad åt en eller två familjer. Bestäm- melsen skiljer således ut de så kallade statarlängorna, som är in- rättade till bostad åt tre–tio familjer och som indelas som småhus om de ligger på en lantbruksenhet. Utredningens föreslagna definition av småhus innebär att statar- längor inte längre ska indelas som småhus. Därmed bortfaller skälet att avgränsa 4 § lagen om skattereduktion för fastighets- avgift till att omfatta endast vissa småhus på lantbruksenheter. Lag- rummet bör i stället omfatta alla sådana småhus. Utredningen föreslår att termen familj genomgående ersätts av hushåll. Med denna förändring i definitionen avser utredningen åter- spegla dagens situation i samhället där den eller de personer som bor i en bostad inte alltid kan kategoriseras som en familj, t.ex. ett hushåll bestående av endast en person, sammanboende utan barn, eller vänner som delar bostad. Utredningen menar att begreppet hus- håll är en mer neutral term än begreppet familj. Någon förändring i sak avses dock inte. 4.4.3.1Vårdbyggnad och inkomster m.m. från specialbyggnad Indelningen av byggnader i olika byggnadstyper och av mark i olika ägoslag är ett grundläggande moment vid fastighetstaxeringen. Indel- ningen i byggnadstyp och ägoslag styr sedan vilken typ av taxerings- enhet fastigheten ska indelas i enligt 4 kap. FTL. Byggnader ska indelas i någon av de byggnadstyper som anges i 2 kap. 2 § FTL. Byggnadstyperna är småhus, ägarlägenhet, hyres- hus, ekonomibyggnad, kraftverksbyggnad, industribyggnad, special- byggnad och restposten övrig byggnad. I paragrafen lämnas också definitioner av de olika byggnadstyperna. Indelningen i byggnadstyp utgår som huvudregel från hur byggnaden är inrättad. Byggnads- typen specialbyggnad indelas dock efter hur den används. Vid indelningen i byggnadstyp används en övervägandeprincip. Byggnadstypen ska enligt 2 kap. 3 § FTL bestämmas med hänsyn till det ändamål som den till övervägande del är inrättad för och det sätt som den till övervägande del används på. En byggnad kan alltså inte indelas i flera byggnadstyper utan den typ som överväger ska beteckna hela byggnaden. Av förarbetena till FTL, Fastighets- taxering 81 SOU 1979:32, s. 190, framgår att vid klassificeringen av byggnader bör tillvägagångssättet vara att först avgöra om en bygg- nad har sådant användningssätt att den bör indelas som specialbygg- nad. Om så inte är fallet ska det ändamål som byggnaden är inrättad för, avgöra till vilken av de övriga byggnadstyperna den ska hän- föras. Byggnadstypen specialbyggnad är indelad i undergrupperna förs- varsbyggnad, kommunikationsbyggnad, distributionsbyggnad, värme- central, reningsanläggning, vårdbyggnad, bad-, sport- och idrotts- anläggning, skolbyggnad, kulturbyggnad, ecklesiastikbyggnad och allmän byggnad. För allmän byggnad uppställs, förutom krav på visst användningssätt, även krav på att byggnaden ägs av staten, kommun eller annan menighet. Enligt 3 kap. 2 § FTL är specialbyggnader undantagna från skatte- och avgiftsplikt. Det samma gäller sådan byggnad under uppförande samt tomtmark och övrig mark som hör till byggnaden. Undan- taget från skatte- och avgiftsplikt grundar sig på specialbyggnader- nas respektive samhällsnyttiga ändamål. För taxeringsenhet med specialbyggnad ska inte heller något taxeringsvärde bestämmas. Vårdbyggnad definieras i 2 kap. 2 § FTL enligt följande: Byggnad som används för sjukvård, missbrukarvård, omsorger om barn och ungdom, kriminalvård, åldringsvård eller omsorger om psykiskt utvecklingsstörda. Annan byggnad än som har nämnts ska utgöra vårdbyggnad, om den används som hem åt personer som behöver insti- tutionell vård eller tillsyn. anger i allmänna råd, SKV A 2010:09 p. 2.5.2, att med sjukvård bör avses detsamma som anges i 1 § hälso- och sjukvårds- lagen (1982:763). Enligt 7 kap. 21 § första stycket IL är en ägare till en skattefri specialbyggnad, med vissa undantag som inte är aktuella här, inte heller skattskyldiga för inkomster som härrör från användningen av fastigheten för ändamål som medför att byggnaden ska anses som specialbyggnad. Av Högsta förvaltningsdomstolens (tidigare Rege- ringsrätten) avgörande i RÅ 1991 ref. 36 framgår att för att skatte- frihet ska föreligga ska fastighetens ägare själv bedriva den verksam- het som föranleder att byggnaden är skattefri. Hyr fastighetsägaren ut byggnaden till annan för sådant användningssätt att byggnaden inte är skattepliktig blir fastighetsägaren ändå skattskyldig för in- komsten från uthyrningen även om fastighetsavgift eller fastighetsskatt inte ska betalas. Av Högsta förvaltningsdomstolens avgörande i RÅ 2005 ref. 9 och RÅ 2010 not. 43 framgår att det endast är inkomster som kan hänföras till själva fastigheten, det vill säga typiska fastighets- inkomster, som är skattefria med stöd av 7 kap. 21 § IL. Den skatte- fria inkomsten utgörs av värdet av att den egna specialbyggnaden används i verksamheten minskat med de faktiska utgifterna för denna användning. Värdet av att specialbyggnaden används får anses motsvara ett uppskattat marknadsmässigt hyresvärde som minskas med utgifterna som beror på användningen eftersom dessa som en följd av skattefriheten inte är avdragsgilla. Övriga inkomster är skattepliktiga i verksamheten. Detta innebär att resultatet i dessa fall ska delas upp i en skattefri och en skattepliktig del. Som grundregel gäller att mervärdesskatt inte ska tas ut vid ut- hyrning av fastighet, 3 kap. 2 § ML. Det finns dock en stor mängd undantag från denna regel, men inte något av dessa gäller för uthyr- ning av stadigvarande bostad. I 8 kap. 9 § första stycket 1 ML föreskrivs nämligen att avdrag för ingående skatt som hänför sig till stadigvarande bostad inte får göras. Av 3 kap. 3 § andra stycket ML framgår specifikt att bland annat uthyrning av stadigvarande bostad till kommun inte är skattepliktig. En stadigvarande bostad är en byggnad eller en del av en byggnad som är inrättad för boende. Av Högsta förvaltningsdomstolens praxis framgår att avdrag för ingå- ende mervärdesskatt inte medges för servicelägenheter och grupp- bostäder för senildementa. I ett förhandsbesked som domstolen fastställt, RÅ 1993 ref. 30, anförde bland annat följande: Bostäderna upplåtes med hyresrätt och nyttjas av de boende på samma sätt som lägenheter på den allmänna bostadsmarknaden. Den omstän- digheten att lägenheterna bl.a. är särskilt handikappanpassade och för- delas med särskilt beaktande av tillsyns- och vårdbehovet skiljer dem, såvitt gäller de boendes brukande, inte i något avgörande hänseende från bostäder i det allmänna bostadsbeståndet. Inte heller det förhållandet att, såvitt gäller gruppbostäderna, denna del av anläggningen av tillsyns- skäl hålles låst påverkar denna bedömning. – I den uppförda anlägg- ningen kan kommunen bedriva omsorgsverksamheten på ett mer ända- målsenligt sätt än om de vårdbehövande bott för sig i andra bostäder i kommunen. Att denna omvårdnad i det enskilda fallet kan vara betydande och utgör sådan social omsorg som är undantagen från skatteplikt enligt ML medför enligt nämndens bedömning emellertid inte att lägenheter- na och gruppbostäderna skall anses utgöra särskilt inrättade vårdplatser i omsorgsverksamheten. I rättsfallet RÅ 1997 not. 245 gjorde Högsta förvaltningsdom- stolen samma bedömning som gjort i fråga om att lägenheter, som efter ombyggnad skulle användas till permanent- och korttidsboende, skulle anses utgöra stadigvarande bostäder som inte berättigade till avdrag för ingående mervärdesskatt. fann i sitt avgörande att samtliga bostäder och förhål- landena i övrigt var likartade dem som förelegat i rättsfallet RÅ 1993 ref. 30. Den omständigheten att elva lägenheter skulle användas för korttidsboende borde, enligt nämnden, inte ha någon betydelse för bedömningen av dessa lägenheters karaktär eftersom de verkade inrättade på samma sätt som de lägenheter som skulle användas som stadigvarande bostäder. Av redogörelsen för omständigheterna fram- går här att kommunen i fråga inte tecknade några hyreskontrakt med de boende. Det kan noteras att det i de rättsfall som redogjorts för ovan inte tas någon hänsyn till hur byggnaden har indelats i byggnadstyp vid fastighetstaxeringen. Det är i vart fall inte någonting som nämns vare sig i skälen för besluten eller i de återgivna omständigheterna. Den bedömning som görs i mervärdesskattesammanhang av vad som utgör stadigvarande bostad synes således inte ha någon kopp- ling till hur fastigheten taxeras vid fastighetstaxeringen. Enligt 4 § lagen (2005:807) om ersättning för viss mervärdes- skatt för kommuner och landsting har kommuner och landsting rätt till ersättning för ingående mervärdesskatt som avser bland annat särskilda boendeformer för äldre människor som anges i 5 kap. 5 § andra stycket socialtjänstlagen. Enligt 5 § samma lag har kommu- ner och landsting även rätt till ersättning för ökade kostnader för mervärdesskatt vid bland annat hyra av lokal och bidrag som lämnas till näringsidkare för dennes verksamhet avseende särskilda boendeformer för äldre. hade kommuner och landsting rätt till ersättning från kommunkontosystemet för ingående mervärdes- skatt för bland annat dessa boendeformer. I förarbetena till den bestämmelsen anförde regeringen bland annat att gränsdragningen mellan lokaler för stadigvarande bostad och lokaler för vård och omsorg ofta är svår att göra och att det också är komplicerat för kommunerna att göra korrekta uppskattningar av hur stora ytor för till exempel äldreboende som används för vård och omsorg och hur stora ytor som används för stadigvarande boende, prop. 1997/98:153, s. 10–12. Regeringen ansåg det avgörande för rätten till återbetal- ning vara om mervärdesskatten avsåg ett sådant boende som angavs i socialtjänstlagen eller lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Vidare angavs att kommunen vid behov borde kunna styrka detta genom att uppvisa ett beslut att inrätta en sådan särskild boendeform som angavs i någon av lagarna eller ett beslut om att tillhandahålla en sådan boendeform. byggdes de första servicehusen. Under 1970- talet skedde en omfattande utbyggnad av antalet . För sjuka personer med stora funktionsnedsättningar byggde landstingen unge- fär sjukhem. Enligt 20 § i den numera upphävda (gamla) socialtjänstlagen (1980:620) i dess ursprungliga lydelse skulle kom- munerna inrätta , det vill säga bostäder med gemensam service, för äldre människor med behov av särskilt stöd. Avsikten med servicehusen var ursprungligen att bereda en god boende- standard för äldre som inte hade så stora behov av service och vård. Äldreboendedelegationen skriver i sitt delbetänkande, Bo för att leva – seniorbostäder och trygghetsbostäder, SOU 2007:103, att tanken vid tillkomsten av servicehusen var att äldre personer skulle kunna söka och flytta in i en lägenhet i redan som vital pensionär för att sedan bo kvar när behovet av stödinsatser uppstod eller ökade. Utvecklingen gick dock i en annan riktning och ansökan om ser- vicebostad blev ofta aktuell först när behovet av omvårdnad var ganska omfattande, s. 65 f. I samband med ädelreformen infördes termen särskilt boende i socialtjänstlagen som en samlingsbeteckning för bostäder och institutioner som kommuner och landsting tidigare tillhanda- höll för personer med vård- och/eller omvårdnadsbehov. Skyldig- heten för kommunerna att inrätta ersattes med en skyl- dighet att inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor. Det nya begreppet; särskilda boendeformer för service och omvårdnad (särskilt boende), omfattade förutom ålderdomshem och också gruppboenden samt även de sjukhem som överfördes till kommunerna, prop. 1990/91:14, s. 38. En avsikt med ädelreformen var att jämställa olika boendeformer. Institutionsplatser skulle avvecklas och de institutioner som fanns kvar skulle omvandlas till självständiga boenden med hyreskontrakt. Ädelreformens inriktning var att även äldre människor som behöver vård- och omsorg skulle ha rätt till ett boende där de kunde behålla sitt självbestämmande och sin integritet. Boendeformen särskilt boende introducerades som ett självständigt boende med lägen- heter utrustade med kök och eget badrum. På många håll används fortfarande de tidigare specifika benämningar på äldreboenden som användes före ädelreformen och som tydligt angav hur omfattande vård- och omsorgsbehov de boende förväntades ha. Sådana beteck- ningar var till exempel , äldreboende, ålderdomshem, gruppboende och sjukhem. På servicehuset bodde de piggaste pen- sionärerna, på ålderdomshem personer med större omsorgsbehov och på sjukhem de svagaste och mest vårdbehövande. I en undersökning från anges att hälften av de särskilda boendena uppgav en sådan specifik benäm- ning, och de verkade dessutom fortfarande ha varit uppdelade efter vårdtyngd. På behövde exempelvis hjälp med toalettbesök, på ålderdomshem och på sjukhem 87 pro- cent. På behövde hjälp med måltider, mot- svarande andel för ålderdomshem var och för sjukhem , Kvarboende eller flyttning – en kunskaps- översikt, 2006:9, s. 23. menade i undersökningen att de skill- nader som upptäcktes mellan olika boendeformer gjorde att det fanns anledning att tala om en kvardröjande struktur av diffe- rentiering inom det särskilda boendet. De särdrag när det gällde boende, boendestandard och personal, som hade förknippats med olika specifika boendeformers tillkomst, tycktes i väsentliga delar kvarstå, Äldreboendedelegationens slutbetänkande Bo bra hela livet SOU 2008:113, s. 169. Äldredelegationen uppger att det onekligen är oklart vad begreppet särskilt boende står för och att utvecklingen i äldreomsorgen , med en större betoning på kvar- boende och ordinärt boende samt en minskning av platserna i särskilt boende, har lett till att särskilt boende är en helt annan typ av bo- ende jämfört med tidigare. Kommunerna har successivt också höjt tröskeln för att få flytta till särskilt boende och det krävs nu- mera att den enskilde har omfattande vård- och omsorgsbehov för att han eller hon ska beviljas en sådan bostad, SOU 2007:103, s. 110 och s. 64. Även i sitt slutbetänkande anger Äldreboendedelega- tionen att de personer som bor i dagens särskilda boende är mer vård- och omsorgskrävande än de var för något decennium sedan och att det inte finns någonting som talar för någon förändring i detta avseende, SOU 2008:113, s. 67 f. av dem som bor i särskilt boende har någon form av demenssjukdom. Den tid som en äldre person bor i särskilt boende tenderar att bli allt kortare. De senaste uppgifterna pekar på att omsättningen ligger kring , : Bo- stad i särskilt boende är den enskildes hem 2011, s. 11. Det ska dock hållas i minne att de särskilda boendeformerna har varit av två slag – dels sådana där omsorgen ges på dygnet-runt- basis utan något särskilt biståndsbeslut som reglerar insatsernas om- fattning, dels sådana där insatserna beslutas på samma sätt som för alltså sådant boende som tidigare betecknades service- hus enligt socialtjänstlagen och där en del av dessa särskilda boende- na har kvar denna beteckning. De flesta kommuner har numera avvecklat denna boendeform. Dessa har antingen lagts ner eller klassats om till ordinärt boende. I några kommuner, bland annat , finns dock boendeformen kvar, SOU 2007:103, s. 195. Plats i särskilt boende omfattas av rätten till bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) och erbjuds efter behovsprövning. Kommunernas skyldighet att tillhandahålla de särskilda boendefor- merna återfinns i 5 kap. 5 § andra stycket socialtjänstlagen. Att sär- skilda boendeformer är en rättighet enligt socialtjänstlagen innebär att beslutet om bistånd kan överklagas genom förvaltningsbesvär. Det innebär också att kommunerna vid tilldelning av plats på sär- skilt boende kan följa den prioritering som finns i 2 kap. 2 § andra stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), det vill säga att den som har största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården, SOU 2007:103 s. 18. Rätten till bistånd föreligger dock bara om behovet inte kan tillgodoses på annat sätt. blev platserna i särskilda boende- former 23 000 färre. fanns 118 600 platser i särskilt boende och fanns 95 600 platser. Under , det vill säga åren 2000–2008, ökade antalet seniorbostäder från cirka 11 400 till cirka 32 800. Av det totala antalet seniorbostäder hade cirka 10 800 tidigare ingått i kommunernas utbud av sär- skilda bostäder men omvandlats till seniorbostäder. I SOU 2008:113 beräknades ytterligare cirka 4 000 servicebostäder omvandlas till seniorbostäder, s. 52, 70 och 176. Kostnaden för särskilt boende varierade i landets kom- muner mellan och per person och för enbart hemtjänstinsatser per person. till medianvärdet var kostnaderna för en person i särskilt boende mer än dubbelt så stora som kostnaderna för en person i ordinärt boende även när man utöver hemtjänst inkluderade hemsjukvård, korttids- boende och dagverksamhet för personer med insatser i ordinärt bo- ende, SOU 2007:103, s. 56. I en rapport från Stiftelsen 2005:5 av och , s. 62, framgår att en person utan hemtjänstbehov som får plats i ett traditionellt får en insats som, genom de fasta kostnader- na för gemensamma ytor, aktiviteter, reception, m.m., kostar lika mycket eller mer än en hemtjänsttagare i nivå 17 vilket motsvarar 166,6–227,. För boende i sådant särskilt boende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket socialtjänstlagen, och som inte omfattas av 12 kap. jorda- balken, får kommunerna ta ut skäliga avgifter enligt 8 kap. 2 § social- tjänstlagen. I de allra flesta fall betalar äldre personer som bor i en särskild boendeform för service och omvårdnad en hyra i stället för en avgift för boendet. För dessa personer gäller regler om hyra i 12 kap. jorda- balken, Ds 2011:33 Rätten att få åldras tillsammans – en fråga om skälighet, värdighet och välbefinnande i äldreomsorgen, Socialdeparte- mentet, s. 20. Bostadsdomstolen har i avgörande RBD 1994:8 fast- slagit att hyreslagen är tillämplig på upplåtelser av särskilda boende- former och bostäder med särskild service under förutsättning att hyresgästen tillhandahålls utrymme som han eller hon disponerar ensam och att upplåtelsen sker mot ersättning. Högsta förvaltnings- domstolen har i mål RÅ 2009 ref. 1 ansett att en upplåtelse av bostad i särskilt boende inte alltid kan utgöra ett hyresavtal i hyreslagens mening. En grundläggande förutsättning för hyreslagens tillämp- ning är att parterna faktiskt kan anses ha träffat ett avtal om hyra. Av avgörande betydelse är om upplåtelsen av bostaden kan anses ingå som ett underordnat moment i vården och servicen eller inte och om det finns ett hyresavtal som visar att två parter faktiskt ingått ett hyresförhållande. (tidigare Regeringsrätten) har i två av- göranden avseende allmän fastighetstaxering (AFT) 1981, RÅ85 1:91 I och II, ansett att ska klassificeras som hyreshus. Dom- stolen anförde bland annat följande i målen: Även om servicehuset i viss utsträckning används som hem åt personer som behöver institutionell vård eller tillsyn, får utredningen i målet anses ge vid handen att byggnaden primärt är avsedd för bostadsändamål. Med hänsyn härtill skall servicehuset klassificeras som hyreshus. har även i rättsfallen RÅ 1995 ref. 25 och RÅ 1995 not. 241 avseende AFT 1988 avgjort frågan om service- hus skulle utgöra hyreshus eller vårdbyggnad. Domstolen skriver bland annat följande: De författningsändringar på område som genomförts ger inte anledning att göra en annan principiell bedömning i förevaran- de mål än den som framgår av referatet. Förhållandena beträffande det i förevarande mål aktuella servicehuset är, såvitt framgår av utredningen, likartade med de i referatmålen bedömda. Regeringsrätten finner således att det ifrågavarande servicehuset primärt är inrättat för bostadsända- mål och inte till övervägande del används för vård. inställning när det gäller byggnader för åldringsvård är att , gruppbostäder och liknande, som till övervägande del upptas av bostadslägenheter med kök, inte ska indelas som vård- byggnad även om byggnaden också innehåller gemensamma utrym- men och de boende kan få hjälp med sjukvård, matlagning och annan tillsyn. hänvisar i detta sammanhang till de angivna domarna ovan samt till RÅ 1993 ref. 30, som redogjorts för tidigare, avseende avdrag för ingående mervärdesskatt för servicelägenheter och gruppbostäder, se Handledning för fastighetstaxering 2011, s. 45. Rättstillämpningen hos de fyra kammarrätterna är inte, eller har i vart fall inte varit, enhetlig i fråga om olika typer av äldreboenden och då främst avseende dem som benämns . I och med domar meddelade av Kammarrätten i 2011, bland annat mål nr 1952–1955-10, verkar de fyra kammarrätter- na nu generellt sett ha samma inställning. Givetvis gör domstolarna individuella prövningar av omständigheterna i varje mål. Utredningen vågar ändå påstå att kammarrätterna generellt numera är ense och klassificerar de särskilda boendeformerna, oavsett hur de benämns, som vårdbyggnader. Kammarrätterna hänvisar i sina bedömningar bland annat till att det skett en avsevärd förändring när det gäller vårdbehovet hos de äldre som beviljas stöd i form av särskilt boende och att plats på äldreboende i regel erbjuds först när den äldre är så vårdkrävande att han eller hon kan tas om hand i bostaden trots stor insats från (bland annat Kammarrätten i dom mål nr 980-03). Det ska dock anmärkas att Kammarrätten i i domar , mål nr 703–723-09, 726–734-09 och 736–742-09, inte bifallit Svenska Bostäders talan om ändrad klassificering från hyreshus till vårdbyggnad avseende ett stort antal i . Kam- marrätten uppgav i det sammanhanget i huvudsak att domstolen i tidigare bedömningar i samma fråga beaktat vad som i varje enskilt fall har kommit fram om bland annat de boendes vård- och tillsyns- behov samt boendets bemanning, men att inte anfört några sådana omständigheter som visade att fastigheterna primärt var avsedda för vårdändamål. I detta sammanhang bör vidare uppmärksammas Regeringsrättens underrättelse av (mål nr 2991 resp. 2992-04). Härigenom beslutade Regeringsrätten att inte meddela kommun prövningstillstånd i de mål Kammarrätten i meddelat dom (mål nr 4728 resp. 4729-02). I dessa mål avslog kammarrätten kommuns överklagande av två länsrättsdomar vilka innebar att en byggnad, i vilka äldreomsorg be- drevs, skulle indelas som hyreshus. Regeringsrätten har därefter , mål nr 6892- 05, beslutat att inte meddela prövningstillstånd i det mål Kammarrätten i meddelat dom (mål nr 980-03). I detta mål biföll kammarrätten fastighetsäga- rens överklagande av en dom meddelad av Länsrätten i . Denna dom innebar att en byggnad, i vilka äldreomsorg bedrevs, skulle indelas som hyreshus. Länsrätten grundade härvid sitt beslut på tidigare praxis från regeringsrätten (RÅ85 1:91, RÅ 1995 ref.25 samt RÅ 2003 not. har Regeringsrätten även be- slutat att inte meddela prövningstillstånd för äldreboenden vilka vid allmän fastighetstaxering indelats som hyreshus. har målnummer 4333-4337-06 avseende äldreboenden i kommun, ägda av , och målnummer 4880-05, 4882-4884-05, 4886-05, 4888-4890-05 avseende äldreboenden belägna i och ägda av .