sou · H0B323 · 2012-04-11 00:00:00 — AIK fick till exempel betala polisbevakningen utanför (, 2010, s. 21). Dagens diskussion om tillträdesförbud har också historiska kopplingar, då det inte var ovanligt att man blev portförbjuden från fotbollsarenan om man hade misskött sig. Lokalpressen kunde redovisa listor på vilka som var portförbjudna och flera personer fick dryga bötessummor (, 2002, s. 574). var det för det mesta lugnt på de svenska läktarna trots höga publik- siffror, med Allsvenskans publikrekord 13 369 åskådare per match som toppnotering. förklarar detta med att dessa år var det svenska folkhemmets guldålder med växande ekonomi, framtidstro och en positiv samhällsutveckling. 1965 dök ordet huligan upp i , i samband med matcher i och . 1969, började man sända engelsk fotboll live i svensk TV och 1970 uppträder både huliganism och klacksupportrar på de svenska läktarna. Det blev starten både för den moderna supporter- kulturen och den moderna huliganismen. Inom forskningen finns det till och med försök att precisera tidpunkten för den moderna huliganismens födelse i närmare än så. Historikern hävdar att den moderna huliganismen kom till i samband med bortamatcher mot och året efter (, 1993). I behövde vinna för att säkra det allsvenska guldet och varje gång som laget gjorde mål i 3-0 segern invaderade glada fans planen. Invasionerna resulterade i några slags- mål mellan polis och supportrar. Till slut användes polishundar för att rensa planen. Flera av spelarna tyckte situationen var farlig vilket underströks av att domaren efter matchen fick poliseskort. Intressant är att hela episoden av pressen fortfarande beskrevs i gamla termer. Idrottens svans och det sydländska beteendet omnämndes. Inga referenser till engelsk huliganism gjordes. Däremot påtalades att IFK-anhängarna varit berusade. Det bråk som inträffade året efter hade inte samma prägel. var tvungna att vinna i för att inte åka ur Allsvenskan. När laget låg under kvar av matchen invaderade dess supportrar planen. Plötsligt befann sig kanske tusen personer inne på gräsmattan och matchen måste avbrytas. Det finns många moment i detta bråk som inte gör det helt obefogat att tala om den moderna huliganismens födelse. Omfattningen av oroligheterna hör hit. Matchen fick avbrytas och 20 fans greps av polisen. Även det faktum att slagsmål mellan IFK:arna och Örebrosupporters uppstått pekade mot något nytt. Att invasionen fångats av TV-kamerorna innebar att episoden också fick en större nationell spridning . Sammantaget kan man utpeka som starten på den moderna huliganismen i (, 1998, s. 115–116). 4.1.2Forskning om den moderna huliganismen Förutom de analyser som presenterats ovan, i avsnitt 2.1.2, är det svenska forskningsläget om huliganismen relativt tunt. Det har visserligen skrivits ett antal uppsatser på grundnivå och magister- nivå om den svenska huliganismen, men inga mer djuplodande analyser där man ställer frågor kring den bredare kontexten eller som berör de frågor jag diskuterar i den internationella forsknings- genomgången. Det finns dock några antologier där akademiker tar sig an huliganismen. Av större betydelse är flera skrifter från Brå och . Innan jag går in på dessa vill jag komment- era de akademiska texter som finns kring problematiken i . 1993 kom antologin huliganism – en antologi om den moderna supporterkulturen (Brännberg, 1993). Boken tar sin utgångspunkt i för herrar 1992 och den består av olika teman: Det offentliga, Karneval, Huliganism, Likhet- Olikhet. Sju författare från olika vetenskapliga discipliner försöker fånga den då varande supporterkulturens spännvidd mellan karne- val och huliganism. 1997 utkom antologin och glädjen – en debattbok om huliganer och glada supporter i ett samarbete mellan Inrikes- departementet och idrottsböcker. I förordet fastslås: Det idrottsanknutna våldet har rönt stor upp- märksamhet i vårt land. Ordningsstörningarna har varit av en sådan omfattning att våldet kan anses vara enbart ett idrotts- problem utan lika mycket ett samhällsproblem. (Inrikes- departementet, 1997, s. 5) Det var som tog initiativet till att inrätta en arbetsgrupp med representanter för , Justitie- departementet, , (), , och . Gruppens övergripande syfte var att skapa förutsättningar för att alla åskådare ska känna trivsel och trygghet vid idrottsevenemang samt under resan till och från arenan (, 1997, s. 5). I de nio kapitlen, skrivna av forskare, journalister, supporter- polis, sportchef, och riksdagsrepresentant, ges en överblick över hur problembilden såg ut . Inget väsentligt nytt kommer fram kring huliganismens historia, dess orsaker, vem som bråkar, hur problemet ska definieras, men flera av bidragen har en självkritisk hållning där supporterpolisen vittnar om brister i polisens arbete, RF-representanten om att idrottens fostran inte enbart är positiv och sportchefen om hur oroligheterna påverkar spelarna. Journalistbidragen är inte självkritiska utan handlar om idrottens bristande moral och etik och om läktarslöddret. Lalander, numera professor i socialt arbete, är den som kommer längst i sin analys av bråken, då han lyfter fram och problematiserar att det egentligen inte finns något meningslöst våld. Poängen är förstås att det inte går att lösa en våldsproblematik om de som försöker lösa denna inte förstås att våldet kan fylla en funktion, en mening. Lalander visar i sin text på våldets positiva egenskaper för dem som de facto överskrider det visuella våldet och tar till fysiskt våld. Hans förklaring är att våldet skapar identitet och mening i en tillvaro präglad av anonymitet och maktlöshet. Det är av stor vikt att inte underskatta de positiva sensationer som våldsverkare upplever vid besegrandet av den andre. Dessa upp- levelser karaktäriseras av makt och identitetsmässig tydlighet // Våldet är förenat med känslor av allmakt och kan därför närmast ses som beroendeframkallande (Lalander, 1997, s. 71). En annan svensk forskare som har analyserat fotbollsoroligheter är nationalekonomen och då med fokus på vilka sam- hällsekonomiska kostnader fotbollsbråken innebär. Han har också tittat på olika kausalsamband mellan bråkens orsak och verkan. Till exempel hävdar att den frustration man känner när det går dåligt för laget leder till ökat våld samt att det går att kvantifiera frustrationen utifrån glappet mellan förväntat resultat och uppnått resultat. Priks uttrycker det så här: I find that frustration, generated by a team´s bad performance, indeed leads to unruly supporter behavior. A one-position drop in the soccer- league leads to approximately 5 percent more unruly behavior by the team´s supporters. (Priks, 2010, s. 1) Priks konstaterar också, på samma sätt som de flesta fotbolls- forskare gör, att huliganer inte är slumpmässigt våldsamma, att de bryr sig om sitt lag och att de är starkt influerade av känslor (Priks, 2010, s. 9). Priks har fått ett uppdrag från RF som handlar om frågan Hur kan huliganismen minskas?. Uppdraget ska redovisas . Som en del av detta uppdrag analyserar Priks över 2000 domarrapporter där han bland annat fokuserar på inkastade föremål. Priks utgår från nationalekonomiska modeller för att hitta optimala strategier som ska ge bästa möjliga resultat och effekti- vitet för samhällsekonomin. Nationalekonomiska studier har hit- tills knappast förekommit vare sig nationellt eller internationellt vad gäller huliganismen, vilket gör att den nationella utredningen bör ta Priks rapport till RF i beaktande. Flera danska forskare har intresserat sig för huliganproblematiken. En av dessa är , vars . En analyse af de danske risikofans (2010) ligger till grund för denna forsk- ningsgenomgång. Även innan Joerns avhandling har det gjorts ett antal studier kring danska supportrar generellt och inte minst då kring fenomenet med de godmodiga danska landslagssupportrarna – de så kallade Roliganerna (Peitersen & Skov 1991)2. Men det finns också forskare, som liksom Joern, har intresserat sig för de våldsamma supportrarna (, 2010; , 2010; Havelund et al., 2010). Forskarna är överens om att fotbollsvåldet kom sent till . , som räknas som fotbollens svarta årtionde i , var det de så kallade Roligans som karakterise- rade dansk supporterkultur och det var också denna grupp av landslagssupportrar som 1986 blev de första som bildade en officiell supporterförening, De Danske (Joern, 2010, s. 65). Det var först som den danska supporterkulturen fick mera våldsamma inslag. Dessa var huvudsakligen koncent- rerade till de fyra storklubbarna (), Bröndby 2 Se kap 6 Media för en vidare diskussion kring Roliganerna. IF, Aarhus GF (AGF) och (AaB). I samband med detta införde polisen också begreppet riskmatcher. Dessutom började man att särskilja de olika supportergrupperna, att ha olika in- och utsläpp för fansen och man började med kroppsvisitation (Joern, 2010, s. 8). AaB Support Club den första supporterföreningen (1990). Denna följdes av Bröndby Support 1993. skrev den danska tidningen att Roliganismen er ved at blive overhalet af den berygtede hooliganisme och från och med då har också fenomenet huliganism varit ett flitigt återkommande tema för dansk press. hade de tre klubbarna Frem, och F.C. Köbenhavn problem med våldsbenägna supportrar. I Frem hade man en kärna på cirka 40 personer som också hade en uttalat nynazistisk approach. Även andra supportersamman- slutningar kom att följa Frems nynazistiska riktning. Medan man i kan datera den moderna huliganismens födelse till 1970 (se kap. 5) anser man i att den kan dateras dels till , dels till . 1992 brakade två konstellationer, Bröndbys Brigade (under namnet United) ihop med F.C. Köbehavns Ultras (under namnet Causals) samman under och efter en match i Parken, , med brutna näsor, inkastade föremål och sönderbrända stolsitsar som resultat (Joern, 2010, s. 67). I samband med det ökade bråket började polisen och klubbarna att arbeta mer aktivt och preventivt med säkerhets- arbetet och man införde, som jag påpekat ovan, begreppet risiko- kampe (dvs. När det sen blev ett allvarligt bråk i det som senare har fått namnet Den sorte fredag mellan samma lags supportrar, valde några av bråkstakarna att gå ut offentligt och proklamera att de var huligans. Slagsmål mellan supportrar, mellan supportrar och polis, skadegörelse, bränder m.m. gjorde detta till en mycket uppmärksammad händelse och än räknas den sorte fredag som den värsta vålds- incidenten i dansk fotbollshistoria. Problemet växte och i slutet på decenniet räknade polisen med att det fanns kring 200 organiserade huliganer i varav cirka 60 risikofans i United, cirka 50 i Ultras medan och i uppskattningsvis hade 30–40 medlemmar. Trots att antalet växte liksom bråken kring fotbollen avvisade danska justitieministern, , ett förslag om att införa ett huliganregister då hon menade att antalet fotbold- böller var för få för en sådan åtgärd. Antalet låg då på 150–200 individer (Joern, 2010, s. 72). Danska forskare konstaterar att de mest våldsamma support- rarna också är hängivna fotbollsälskare och riktiga fans: af de såkaldte risikofans er begejstrede og helhjertede til- hängere af et bestemt fotboldhold. (Joern, 2010, s. 75) Att problematiken har ökat visar det faktum att blev 399 personer anhållna i samband med fotbollsmatcher i . Den absolut största majoriteten blev dock tagna för störande upp- trädande och för innehav av pyroteknik. Endast 16 blev anhållna för våld (Joern, 2010, s. 183). Sammanfattningsvis kan man konstatera att har och har haft problem med huliganism och då huvudsakligen koncentre- rad till huvudstaden och städerna Aarhus och Aalborg. Risiko- fansen i framstår som den gruppering i det nordiska fotbollslandskapet som har tydligast koppling till extremhögern. Att media har haft och har en viktig roll för det danska huligan- landskapet framstår också som en viktig slutsats (Joern, 2010). har, jämfört med och , haft få problem med ordningsstörningar och våld i samband med idrott. Engelsk fotbollskultur har visserligen haft och har fortfarande en stor betydelse för norsk fotbollskultur och norska supportrar, men detta har inte lett till något idrottsrelaterat våld som kan kopplas till . Kanske just därför fokuserade antropologen avhandling between Bergen and Middlesbrough – Football Identities in Motion på norska supportrar som följde engelska lag snarare än norska supportrar till norska lag. Förutom Hognestads studie av lång- distanssupportrar har andra norska studier undersökt norska supportrars förhållande till engelsk fotboll och engelska lag (Iost, 2000; Hågenvik, 2003), några har skrivit om engelska supportrar (Hognestad, 1995; Åm, 2003) och andra om engelskt inflytande på norsk fotboll (Goksöyr & Hognestad, 1999). En av de få som har studerat norsk supporterkultur är socio- logen som 2006 lade fram , katedral og karneval. Norske supporteres forhandlinger om kommersialisering av fotball (Hjelseth, 2006). Hjelseth är frågan om hur norska supportrar förhåller sig till olika kommersialiseringsprocesser inom fotbollen. I fokus står följande: -hur och om supportrarna gör motstånd, stödjer eller anpassar sig till kommersialiseringsprocesserna, och -hur supportrarna genom diskussioner framförhandlar före- ställningar om legitima supporterkulturer och praxis i ljuset av fotbollens kommersialisering (Hjelseth, 2006, s. 1). Hjelseth visar att huliganismen inte har varit en viktig fråga för norsk fotbollskultur. Även om huliganismen inte har påverkat norsk idrott i någon större utsträckning har det förekommit diverse oroligheter kring grupperingar som både genom media och i norsk offentlighet har gått under det engelska namnet Causals. Förutom Hjelseths forskning kring norska supportrar har Haugsbakken skrivit om norska causals utifrån ett medie- perspektiv. Han fokuserar på medias rapportering av det som i har fått namnet causalkulturen (Haugsbakken, 2011). Även om det reella fotbollsvåldet har varit nästan frånvarande i har det varit en aktiv medierapportering som tog sin början . Så sent som börjar norska media rapportera om den norska causalkulturen och grunden för uppkomsten härleds till rivaliteten mellan två största städer, och Bergen, och de två fotbollsklubbarna och Brann. Intressant att notera är att när den traditionella papperstidningen skriver om fenomenet första gången gör de det genom att uppmärksamma en webbsida som de menar sprider våld på nätet (2000407, Haugsbakken, 2011). Totalt rapporteras det om 268 incidenter i norska media åren 2000–2009 med en tydlig ökning åren 2006–2009. börjar causalkulturen ta större plats i norsk offentlighet och polisen börjar uttala sig om fenomenet och en mera systematisk kartläggning av de olika grupperna sker som polisen i och Bergen börjar samarbeta, använder sig av spanare samt etablerar egna arbetsgrupper. Causals börjar omnämnas som höy- risikosupportere (Haugsbakken, 2011, s. 9). 2007 sker det ett trendbrott i causalkulturen i då TV2 filmar ett slagsmål och har detta som nyhetsinslag, vilket gör att kritiseras av polisen för den menar att denna medie- exponering ökar rekryteringen till causalmiljöerna. Då har det alltså gått mera än , , uppmärk- sammade fenomenet genom att hänvisa till en webbsida. Och har en strategi för hur man ska arbeta med problema- tiken utarbetats: Det ska jobbas förebyggande, polissamarbetet ska bättras, man ska göra en genomgång av Politidirektoratets roll och man skal utväxla erfarenheter på europeisk och internationell nivå (Haugsbakken, 2011, s. 14). Utvecklingen gör att polisen utreder möjligheterna att införa reseförbud och anmälningsplikt och i slutet av säsongen 2009 använder sig polisen av det nya tilltaget besöksförbud då en 19-åring förbjuds närma sig Vålerengas hemmaarena, , och hålla sig från olika bortaarenor då Vålerenga spelar. Totalt räknar man in 100–200 män i causalmiljön i (Haugsbakken, 2011). Att det finns 268 artiklar i norska medier kan ju ge bilden av att huliganproblemen är stora i , men jämför man t.ex. med mediala täckning av problemen kan en enskild händelse i rendera flera artiklar än så (Radmann, 2012B). Trots medie- rapporteringen kring de norska causals kan man alltså konstatera att huliganismen, oavsett vilken definition man väljer, har varit och är ett mycket litet problem för norsk idrott. Det finns få rapporter och knappt någon forskning alls kring problematiken och flera internationella forskare konstaterar att det är ett icke-problem i (Frosdick & Marsh, 2005). Forskning kring idrottsrelaterat våld i förekommer knappt. Det finns några studier kring allmänt supporterskap, men ingen som särskilt uppmärksammar våldsproblematiken, utan snarare supporterskapet generellt. I studierna Finnish Football Supporters away from home och Alcohol and Transformation on Sport Spectating in konstaterar författaren att våldet inte är en fråga för den finska supporterkulturen som han konsta- terar att den finska supporterkulturen har anammat en mera konti- nental stil med mycket sång, flaggor och banners, och några enstaka Ultrasgrupperingar (Heinonen 2002, 2005). De finska myndigheterna har haft strikta restriktioner för vad som tillåts på arenorna och det finns förbud mot stora flaggor och tifo-arrange- mang på grund av brandrisken. De incidenter som har förekommit kring fotbollen och ishockeyn är mera allmänt alkoholrelaterade och det har varit vissa dispyter mellan supportrar och klubbarna när det gäller förbjudandet av tifo-arrangemang. Pressen har haft en tendens att överdriva problematiken också i : The tabloid press in particular has been keen to hype up a notion of Finnish hooliganism. However, the concept of hooliganism is clearly an inadequate conceptualization of Finnish audiences and emerging Finnish fandom. Indeed through their references to hooliganism the media have clearly exaggerated the phenomenon of fan disorder in and in this way stirred up a climate of fear and apprehension. (Heinonen, 2002, s. 7) Heinonen lyfter problemen med att media skapar en moralisk panik kring den förmodade huliganismen och att det i pågår en symbolisk kamp mellan media, supportrar och myndig- heter kring representation av identitet och supportrarnas beteende. I de nordiska länderna, som i övriga världen, har medierna spelat en viktig roll i berättelsen om huliganismen och huliganerna, en så viktig roll att medierna behöver diskuteras i ett särskilt kapitel. Det är omöjligt att bortse från medias roll när huliganismen ska studeras. Dels har forskare studerat medias roll i relation till huliganismen, dels verkar det som om media sätter agendan och pekar ut vilka frågor som ska fokuseras och debatteras i det offentliga samtalet. Forskningen konstaterar dessutom att det är genom media de flesta politiker, beslutsfattare, och allmänheten får sin bild och uppfattning om idrottsrelaterade våldsproblem. Huliganismen kontextualiseras och konstrueras genom olika medieberättelser och därför är mediepresentationen viktig att förstå och analysera (, 1978, Dunning, et al, 1988, , 1998, Tsoukala, 2009, Joern 2010). Låt oss därför titta lite närmare på vad forskningen säger kring medias roll vad gäller huliganismen. forskning om kvällspressens skriverier om huliganismen i visar att pressen stigmatiserar de inblandade, att man uppmuntrar till panikstämningar och att man förenklar orsakerna (Dunning, 2000, , 1998). Enligt flera forskare blev medias roll –85 att skapa bilden av den andra, en narrativ berättelse om huliganen som den avvikande. kunde man läsa i tidningen att den engelska regeringen måste make war on football hooligans (Dunning, et al., 1988:152). Skapandet av den andra är en medie- berättelse som enligt forskarna har gett legitimitet åt den allt hårdare kontrollen av fotbollslandskapet och kraven på ökat straff för fotbollsligister. Huliganen blev i media beskriven som en folkfiende som hotade civilisationen och det goda i samhället. Genom att beskrivas som vildingar och djur skapades en vi mot dem dikotomi (de civiliserade mot de civiliserade djuren), som i sin tur lade grunden för huliganen som samhällsfiende (Joern, Detta var en samhällsomstörtande fiende som man måste bemöta med hårda repressiva åtgärder (, 1998). Flera forskare vittnar om att när man först har etablerat ett utanförskap och detta utanförskap har blivit legitimerat av allmänheten kan samhället sätta in allt hårdare kontrollmetoder och straff utan att någon reagerar. beskriver denna process som ett hegemoniskt verktyg för att förenkla komplexa frågeställningar. När den andra framställs som det signifikant dåliga och omoraliska kan ingen skuld läggas på majoritetssamhället och det uppstår tydliga gränser mellan de onda huliganerna och de sköt- samma samhällsmedborgarna (, 2004, Tsoukala, 2009, Joern ,2010). visade i en artikel kring kvälls- pressens beskrivning av huliganer att dessa framställdes ensidigt och kallades savages och animals. Begreppen var självklart stigmatiserande och dessutom ledde användningen av begreppen till att en stämning av panik uppstod, menade (, 1978). Detta sätt att beskriva fotbollssupportrar i media är dock inget som bara hör till. Under snarare skärptes tonen i mediebevakningen av huliganerna genom att tabloidtidningarna började göra listor på de värsta huliganerna. Men det var inte bara i kvällspressen som supportrar pekades ut som våldsverkare. Morgonpressen beskrev mästerskapet som (, , s. 15, Tsoukala, 2009, s. 90). Medias betydelse för huliganismen som fenomen har även understrukits av de ovan presenterade Leicesterskolans forskare , och . De samman- fattar sin tidningsanalys av den hundraåriga huliganismen enligt följande: We are not suggesting that the press caused present-day hooliganism. Its roots are deep and very complex. Rather, we have argued that newspapers – in particular the tabloid press – have made a contribution of some significance to the rise of present-day hooliganism and to giving it its contemporary form. (, et al., 1988, s. 645) En annan forskare som har tittat på medias narrativa skapande av the dangerous football hooligan är sen tidigare nämnde juridik- professorn (Tsoukala, 2009). Medan andra forskare (se tex , 1972, , Dunning & , 1988) i huvudsak har hållit sig till sitt hemland och inte sällan till analyser av tabloidpressen vidgar Tsoukala perspektivet genom att analysera även den mer seriösa morgonpressen samt göra en internationell komparation. I exempel från engelska, tyska, italienska, grekiska och franska tidningar, tabloid- som morgonpress visar hon att rubrikerna talar om : senseless fury, uncontrollable criminal elements, terrorists, brainless, thugs, disease. Begreppen liknar de talade om för . Tsoukala visar dessutom att rubrikerna inte sällan ackompanjeras av sensations- fotografier som visar våldsamma bilder (Tsoukala, 2009, s. 125– 126). Tsoulaka visar därmed, liksom många andra forskare har gjort tidigare, på medias stora roll i skapandet av the dangerous football hooligan. Förtjänsten med hennes studie är att hon visar att när det gäller media verkar den lokala kontexten inte vara av betydelse för hur huliganismen skildras. Det är bekymmersamt om man tänker sig att bland andra makthavare får sin bild av vad idrotts- relaterat våld innebär genom media. Det borde självklart inte vara mediebilden, utan huliganismens verkliga utseende i en specifik kontext, som påverkar uppfattningar och i förlängningen lagstift- ning och kontrollåtgärder. Det finns dock även undantag. En avvikande mediebild när det gäller tabloidtidningarnas beskrivning av supportrar stod den danska kvällspressen bakom när de skapade begreppet Roligans för de fans som hejade på det danska landslaget. landslagets följeslagare, "Roliganerna", brukar ofta kontrasteras mot de engelska huliganerna. En väsentlig aspekt i de förras positiva utveckling är att de i motsats till supportrarna i behandlades välvilligt av dansk massmedia. Forskarna har beskrivit förloppet i (1991) och de visar hur den danska populärpressen stöttade supportrarna och gav dem det rykte de fick i internationell press under i .