sou · H0B323 · 2012-04-11 00:00:00 — På ett övergripande plan finns stora likheter i de strategier som valts inom fotboll och ishockey. Drivkrafterna från klubbarnas sida torde kunna sammanfattas på följande sätt: Av sportsliga skäl är det ett stort handicap att huliganism förstör det som är kärnan i idrotten, dvs. rent spel och lika för- utsättningar för lagen. Vinnare ska koras på idrottsliga meriter och ingenting annat. Idrottsrelaterat våld skrämmer iväg den vanliga publiken. Ett aktivt publikdeltagande är en av pelarna i en spännande match och därutöver ett bärande element i klubbarnas ekonomi. Våld och huliganism skrämmer därutöver iväg sponsorer och är ett negativt inslag vid förhandlingar med media som TV och radio. Huliganism skapar ekonomisk olikhet mellan klubbarna. Inte minst storstadsklubbar får kostnader för säkerhetsarbetet som vida överstiger genomsnittsnivån. Vid sidan av skillnader i arenakostnader för hemmalag torde detta vara ett hot mot de idrottsliga förutsättningarna i olika regioner. Myndigheternas och arrangörernas strategier vid frågan om vem som ska bära kostnaderna för polisinsatser (se kapitel 16. Den strategi som fotbollen och ishockeyn har valt kan mycket för- enklat sammanfattas på följande sätt; Stödja den positiva supporterkulturen. I detta ingår en ökad omtanke om de tillresta bortalagssupporterna och att skapa attraktiva arrangemang omkring och på arenorna. Här kan det vara på sin plats att notera att detta intresse på sina håll kan sägas vara något sent påkommet. Förhindra tillträde till arenorna av oönskade element med hjälp av de instrument som finns tillgängliga. Attraktiva erbjudanden av biljetter m.m. till den vanliga publiken. Skapa trevliga kringarrangemang. Motverka störande språkbruk på läktarna i form av könsord, kränkande tillmälen m.m. Till sitt förfogande har idrotten olika instrument som skulle kunna kategoriseras på följande sätt, utan inbördes rangordning: Inspektion och certifiering av arenorna. Framtagande av policy mot olika störningar som pyroteknik, alkohol och inkastande av föremål. Sanktionsalternativ som arrangörsavstängningar, bestraffningar i form av t.ex. spel för tomma läktare, böter och poängavdrag. Teknik för lagföring av individer (t.ex. kameraövervakning). Nyttjande av samhällsinstrument som tillträdesförbud och brotts- anmälan. Samverkan mellan konkurrerande klubbar på säkerhetsområdet. Samverkan med aktörer utanför idrottsvärlden som polis, trans- portörer, krögare, kommuner m.fl. Klubbarna har hunnit olika långt i sitt säkerhetsarbete och jag åter- kommer till vissa av dessa frågor i det följande. 10.2Grundbultar i polisens strategi () beslutade att förändra polisens arbetsmetoder enligt de principer som redovisades i det s.k. taktikutvecklingsprojektet . Dessa prin- ciper sågs över och fick en reviderad form i ett särskilt beslut av Myndigheternas och arrangörernas strategier vid Särskild polistaktik (SPT) är en arbetsmetod som polisen använder vid särskilda händelser, där risken för våld i folksamlingar är särskilt hög. SPT har till uppdrag att verka både proaktivt och reaktivt. Taktiken är baserad på forsk- ning på oroligheter i samband med idrottsarrangemang. Ur forsk- ningen har det utkristalliserats fyra konfliktreducerande principer; kunskap, underlättande, kommunikation och differentiering. Yttersta strävan är att de konfliktreducerande principerna ska resultera i s.k. self policing, det vill säga att deltagarna i folk- samlingen själva tar ansvar för att hejda ordningsstörare genom att uppmuntra till att manifestera inom demokratins ram. Den nationella förstärkningsorganisationen (NFO) är en nationell SPT-resurs och består av särskilt utbildade poliser i olika funktioner med anställning vid polismyndigheterna i , och län. Dessa avropas av en polis- myndighet efter framställan till (). RPS har beslutat att NTO ska bestå av cirka 800 poliser och 7 polisanställda pressinformatörer, som genomgått en särskild funk- tionsutbildning, fördelade på ovannämnda polismyndigheter. Inom ramen för RPS Metod och Utrustningsråd () har polismyndigheterna i , och län fått i uppdrag att utveckla arbetsmetoder gällande polisens SPT. Uppdraget omfattar bl. a att utarbeta förslag på arbetsmetoder för att ytterligare motverka och förebygga brott i samband med idrotts- arrangemang. Arbetsmetoderna bygger på de konfliktreducerande principerna som är SPT:s grunder. Arbetet beräknas vara klart . påbörjades en taktisk påbyggnadsutbildning som riktar sig till alla poliser i yttre uniformerad tjänst i hela landet, som inte utbildats i SPT. Utbildningen är en fortsättning på bastaktikut- bildningen som är polisens grundläggande taktiska utbildning. Bas- taktik 2, som utbildningen benämns, bygger på samma teoretiska och principiella grunder som SPT. Syftet är att ge poliser som arbetar utanför det tre storstadsmyndigheterna förhöjd förmåga att hantera mindre oroligheter i folksamlingar. utbildas alla poliser i innehållet i Bastaktik 2 under sin grund- utbildning. RPS har tagit fram en inriktning för polisens arbete mot idrotts- relaterad brottslighet 2011–2013. RPS beslutade att tilldela RKP ansvar för samordningen av polismyndighet- ernas arbete mot idrottsrelaterad brottslighet . Myndigheternas och arrangörernas strategier vid En väsentlig fråga när många parter samverkar är ansvarsfrågan och då inte minst mellan polisen och arrangören. RPS har för min räkning upprättat en promemoria hur man ser på dessa frågor. Ur denna kan utläsas att ansvaret inne på arenan i första hand ankommer på arrangören, som bl.a. anlitar ordningsvakter för ord- ningshållningen. Dessa, i samverkan med publikvärdar, sköter bland annat insläpp och visitationer i samband härmed. Visitation och andra anvisningar till publiken bygger på civilrättsliga avtal mellan arrangören och besökaren. Alla ordningsvakter lyder – utan att vara anställda – under polismyndigheten och är skyldiga att lyda order från polisen. Ordningshållningen på allmän plats är primärt ett ansvar för polisen. Även här finns dock andra aktörer t.ex. ordningsvakter anlitade av trafikföretag. Vad gäller RKP:s uppgifter ska man ansvara för en gemensam nationell lägesbild samt lägesuppfattning (hotbild) över supporter- våldets omfattning och struktur. Vidare ska man besitta kunskaper om vilka landets mest kriminellt/ordningsstörande supportrar är i syfte att underlätta relevanta insatser mot dessa individer för att bryta ett kriminellt beteende, kriminella nätverk och förhindra nyrekrytering. RKP ska också presentera hotbildsunderlag som kan ligga till grund för RKP:s deltagande i matchplanering före varje säsongsstart. Syftet är att polisen med stor trovärdighet ska kunna argumentera för när och hur högriskmatcher kan genomföras. RKP ska kunna stödja aktuella polismyndigheter med metoder och rutiner för framtagande av hotbildsanalyser . Man ska vidare fortlöpande följa hur arbetet med den idrotts- relaterade brottsligheten fortskrider i samtliga aktuella polis- myndigheter samt, i samråd med sektionen för ordningspolisiära frågor, vid varje tertial redovisa detta för RPS, polisavdelningen. Polismyndigheterna ska rapportera in statistiken i polisens anmälningsrutin (RAR) avseende idrottsrelaterade brott till RKP. I kapitel 6.3 återfinns en redogörelse för polisens senaste hot- bildsanalys. 10.3Grundbultar i åklagarnas strategi Åklagarna har en viktig roll att spela vad gäller tillträdesförbud. Det gäller t.ex. processen fram till förbud, när klubbarna får kännedom Myndigheternas och arrangörernas strategier vid om beslutet och huruvida vissa åklagare med specialkompetens ska handlägga dessa frågor. mot idrottsrelaterad brottslighet, som på initiativ av rikspolischefen tillkom , och i vilket representanter för bl.a. ingår, har genomfört en uppföljning av tillträdesförbudslagens utnyttjande och tillämpning . Nedanstående statistik är hämtad från uppföljningen 2011. Vid en jämförelse mellan 2009/2010 och 2011 kan konstateras en ökning av såväl antal ärenden som andel beslut om tillträdesförbud. Handläggningstiden för dessa ärenden har sannolikt förkortats 2011, eftersom alla inkomna ärenden har avgjorts . Besluten om tillträdesförbud har fördelats enligt följande: Av de beslut om tillträdesförbud som meddelades varierar längden på tillträdesförbuden enligt följande: Som framgår av tabellen är 12 månaders tillträdesförbud det absolut vanligaste. Genom de ändringar i lagstiftningen som trädde i kraft ges åklagarna möjlighet att meddela s.k. interimistiska Myndigheternas och arrangörernas strategier vid När det kan antas att ett interimistiskt tillträdesförbud kommer att meddelas är personen i fråga, på tillsägelse av polisman, skyldig att följa med till förhör som hålls därefter. Om personen vägrar kan polis ta med personen till förhör. Den enskilde får hållas kvar i högst . När polismyndighet anmält frågan om tillträdesförbud till åklagare träder berört specialidrotts- förbund inom RF in som part i förfarandet. Förutsättningarna för ett interimistiskt beslut är i princip desamma som för ett slutligt avgörande. Dock ställs det inte samma krav på robusthet i bevis- ningen som vid slutliga avgöranden. Det innebär att det är fråga om situationer där det framstår som särskilt angeläget att kunna hindra någon från att komma in på ett visst idrottsarrange- mang. Ett interimistiskt beslut får gälla högst och ska, till skillnad från det slutliga beslutet, inte registreras i belastnings- registret. Tiden mellan det interimistiska beslutet och det slutliga beslutet ger utrymme för motparten eller motparterna att yttra sig. Det interimistiska beslutet ska vara skriftligt och delges den berörde. genomför en omfattande uppdatering av myndighetens interaktiva tvångsmedelsutbildning i myndighetens intranät. I utbildningen ställs jouråklagaren inför en mängd olika tvångsmedelsbeslut, efter uppdateringen också en fråga om tillträdesförbud. I denna del noteras bland annat vikten av att frågor om tillträdesförbud som uppkommer under jourtid normalt ska hanteras under jouren samt skyldigheten att skriftligen informera parterna om beslutet. I ett särskilt RättsPM (2010:1) från Utvecklingscentrum i ges rekommendationer kring lämpliga rutiner vid lagens tillämpning. De avser såväl det praktiska förfarandet i form av krav på anmälan, vilken åklagarmyndighet som ska hantera ett ärende och utredningarnas genomförande. Detsamma gäller beslutsmallar, hävande och ändring av beslut liksom den domstolsprövning som blir aktuell. Att ta fram och förädla strategier för inte minst högriskmatcher ska vara en ständigt pågående process. När slutbetänkandet framläggs har ytterligare erfarenheter vunnits av de delvis nya strategier som prövas. Mest uttalat är strategi- Myndigheternas och arrangörernas strategier vid tänkandet i , men nya erfarenheter tillkommer successivt från andra delar av landet. Några generella slutsatser synes dock möjliga att dra redan på detta preliminära stadium. Exempel härpå kan vara följande: Successivt sker en allt klarare profilering mot tydliga ansvars- områden mellan de olika aktörerna. Detta arbete bör dock drivas ett steg till. Alltmer av strategierna inriktas mot att stödja de skötsamma supportrarna. Internationellt har man i lagt tonvikten på proaktiva åtgärder och i mer på reaktiva åtgärder. Jag avser att genomföra studieresor till dessa båda länder senare för att därefter återkomma med en fördjupad analys. Den svenska modellen är att hämta impulser från bägge dessa kulturer. Skillnader finns mellan ishockeyns och fotbollens aktörer men det är mer som är gemensamt än det som skiljer. Match- förberedelserna – liksom framtagande av spelprogram – följer väl utarbetade rutiner och synes mig i teknisk mening fungera väl. Större möda läggs ned på att fastställa datum och tid för hög- riskmatcher för att genom detta motverka idrottsrelaterat våld. Problemen i har spritt sig och behovet av gemen- samma strategier blir allt tydligare. är det min uppfatt- ning att sporternas centrala organisationer måste skapa mer av en gemensam säkerhetsstrategi, som klubbarna har att förhålla sig till. Speciellt gäller detta fotbollen. Ishockeyn har hunnit längre i detta hänseende. Jag kan vidare inte undgå att påpeka att satsningar på säkerhet förvisso ökat rejält . Vad jag saknar är dock försök att mäta effekter av de satsningar som görs. Man skulle kunna för- vänta sig att effekterna av alternativa säkerhetsinsatser analyseras före respektive efter att de införts. Syftet måste vara att få en bild av var säkerhetsriskerna gör störst nytta per insatt krona. Sådana kalkyler över avkastningar på gjorda satsningar lyser med sin frånvaro. Här måste klubbarna tänka om. Distinktionen mellan samverkan och samråd respektive sam- arbete är inte alltid tydlig. Det kan ibland insmyga sig en känsla av att det finns en ideologisk samsyn men att olika parter när det kommer till kritan mer följer den egna strukturens preferenser. Myndigheternas och arrangörernas strategier vid Exempelvis kan en klubb känna ett behov av att gentemot den egna strukturen förklara insatser mot risksupportrar med att det är Alternativt att polisen menar att innehavet av våldsmonopolet innebär att när det kommer till allvar agerar man annorlunda än de andra aktörerna riktigt tänkt sig. Det bekymrar mig om de s.k. firmorna tillåts få ett inflytande över samhällets strategier när det gäller att stävja idrottsrelaterat våld. Att sam- verkan och samråd ersätts med samarbete är något jag kommer att följa under det fortsatta arbetet. På ett övergripande plan får ansvarsfördelningen mellan polis och arrangörer sägas vara tydlig. Det framgår bl.a. av den PM från RPS i denna fråga som jag refererade till i tidigare avsnitt. Det finns dock alltid gråzoner som måste diskuteras. Min erfarenhet är att frågan om ansvar till exempel uppstår när individer nekas tillträde på grund av berusning eller av andra skäl. Vem tar ansvaret för de personer som avvisas i de fall de inte accepterar beslutet? Talar vi om aggressiva individer är det inte alltid helt enkelt för en insläpps- kontrollant att stå på sig. Dessa och liknande frågor lämpar sig naturligtvis inte för detaljerad reglering, men är enligt den informa- tion jag inhämtat ett klart praktiskt problem. Över huvud taget är frågan om ökad polisiär närvaro vid insläppen av risksupportrar en fråga som förtjänar ytterligare diskussion. Intrycken från arrangerande klubbars och arenaägares inriktning av arbetet är att de söker sig mot mera av kringarrangemang runt arenorna och ett bättre servicebemötande. Man försöker införa nya bemötandestrategier för bortalagens supportrar. Syftet är att skapa en sådan välkomnande atmosfär att lusten till våldsrelaterat beteende bryts. Man vill vidare attrahera – utöver ordningsvakter, matchvärdar etc. – frivilligorganisationer som , m.fl. att hjälpa till utanför arenan. Ideologin är att flytta fokus från enbart vad som sker på planen/rinken till publikens upplevelse. Denna fokusförskjutning anser jag vara ett gott bidrag till en bättre läktarkultur. Ett exempel kan hämtas från fotbollen. I Allsvenskan införs efter förebild från UEFA en ny funktion hos klubbarna, Supporter Liaison Officer (). Tanken är att denna funktion explicit ska arbeta med att främja den goda fotbollskulturen genom riktade och servicebetonade insatser. Enligt min uppfattning är det viktigt att klubbarna tar denna funktion på fullt allvar och utser personer som är lämpade för denna uppgift och har sådan status i organisationen och hos supportrarna att deras synpunkter tas på största allvar. Myndigheternas och arrangörernas strategier vid Ett annat initiativ som jag avser att följa upp är det projekt som dragits igång under beteckningen Stå upp för fotbollen – Ett initiativ för fotbollen som positiv kraft. Bakom projektet står, utöver fem klubbar och , ICA, , och TV 4-gruppen. Visionen för projektet är enkel och tydlig. Aktörerna vill ha en fotboll som inte förknippas med våld och huliganism, en fotboll som bejakar alla supportrar som älskar sitt lag och sporten. Det handlar om ett pilotprojekt som ska intensifiera arbetet kring läktar-, publik- och säkerhetsfrågor. Stiftelsen har genomfört en kartläggning på uppdrag av SvFF:s säkerhetsgrupp kopplat till Helsingsborgs IF:s problem med läktarvåld och angränsande frågor. är en av de elitklubbar som arbetat mest strukturerat med frågor som rör säkerhet och trygghet. Exemplet visar att det går att hitta nya vägar för att utveckla detta område i svensk fotboll. Studien betonar vikten av en anpassad organisation med tydlig ansvarsfördelning samt genomförande av olika kompetenshöjande åtgärder, t.ex. certifiering av säkerhetsarbetet och högre krav på funktionärer beträffande klädsel och uppträdande. I arbetet har även ingått en förbättrad dialog med samtliga supportergrupper och en utbyggd samverkan med polisen. Den viktigaste insatsen som genomförts är emellertid, enligt min mening, att man skapat en vilja att förändra klimatet byggd på inställningen får det räcka!. SHL har tagit fram en strategi för hantering av ordnings- störningar i Elitserien och en handlingsplan för detta arbete. I strategin finns sex huvudområden: Säkrare arrangemang, Tydligare rollfördelning mellan och Svenska Hockeyligan, Opinionsbildning och lagstiftning, Beredskap för framtida hot, Utvecklat samarbete samt Utveckling av supportermiljön. i initierade ett projekt signaler inom ishockeyn och detta arbete leds nu av SHL. Övriga deltagare, förutom Polismyndig- heten och SHL, är elitserieklubbarna i (AIK och Djur- gården), och Globe Arenas. De sex redo- visade huvudpunkterna ovan ligger till grund för arbetet inom projektet. Ett motsvarande arbetet har påbörjats inom fotbollen. Globe Arenas (med arenorna , Hovet, Söder- och även den nya Stockholmsarenan) har också utarbetat en Säkerhetsstrategi 2012–2014 med fem huvud- områden: Ökad arenasäkerhet, Opinionsbildning och lagstiftning, Beredskap för framtida hot, Utveckling av supportermiljön samt Myndigheternas och arrangörernas strategier vid Merparten av punkterna känns igen från SHL:s dokument. Ishockeyn och fotbollen har delvis olika strategier vad avser böter till om incidenter inträffar. Från och med innevarande säsong förekommer inte böter i Elitserien i ishockey om arrangören gjort allt vad som framgår av regel- verket. Om arrangören uppenbarligen slarvat i sitt säkerhetsarbete kan böter utgå. Dessa medel ska användas i förbundets säkerhets- arbete. Fotbollen har ett delvis annorlunda system. Sker incidenter utgår böter i olika former allt efter förseelsens art. Provokativt skulle kunna sägas att det inte automatiskt lönar sig att satsa på säkerhetsarbete om olyckan är framme. års säsong har dock fotbollen genomfört vissa förändringar vad gäller avbrott av matcher, uppmjukade regler kring bötesförelägganden m.m. utan att gå så långt som ishockeyn. Min uppfattning är att ishockeyns system på ett tydligare sätt belönar ett effektivt säkerhetsarbete. Jag anser – även om frågan primärt måste avgöras av fotbollen självt – att man bör följa ishockeyns exempel. Så vitt jag förstått är detta möjligt utan att bryta mot UEFA:s regelsystem. Från inte minst fotbollens sida har framförts att vissa klubbars styrelser, främst vid uppgradering till Superettan, saknar nödig kompetens i säkerhetsfrågor. Kunskapsnivån måste höjas. Utöver utbildning kan möjligen ett mentorsystem via mer erfarna klubbar vara en väg att gå. Detta är självfallet en fråga för klubbarna själva, men min bedömning är att detta är ett område där mer kan göras. Arenasäkerhet är en fråga med många dimensioner. Säkerhets- tänkande, arenornas ålder och standard samt ekonomiska hänsyns- taganden är aspekter som står i konflikt med varandra. Fotboll och ishockey har utvecklade system för att certifiera sina anläggningar, ibland kopplade till internationella krav. Det är svårt för en utomstående att bedöma hur dessa avvägningar görs och vikten av olika kriterier. Noteras kan att klubbar som avancerar i systemen bitvis möter krav som de uppfattar tunga att bära. Med tanke på att detta är ett problem som också finns inom andra områden anser jag att samverkan bör byggas ut med den arbets- grupp som finns kopplad till RF kring arenaproblematiken. Vad gäller polisen noterar jag övergången till en mer offensiv strategi. Man betonar nu tydligare koncentrationen på individ snarare än kollektiv. Min tolkning är att man nedprioriterar betoningen Myndigheternas och arrangörernas strategier vid på kollektiva bestraffningsåtgärder till exempel att nyttja polislagens bestämmelser att transportera störande supportergrupper till platser på behörigt avstånd från arenan. Vidare har en nedprio- ritering gjorts i vad gäller att följa transporter av supportrar till och från matcharenan. Tonvikten har förskjutits mot att möjliggöra identifiering och lagföring av kriminellt beteende. En ingrediens har varit att aktivt nyttja supporterpoliser och dialogpoliser också i förebyggande syfte (se kapitel 11.). Andra insatser som graderats upp är: Intensifierad narkotikakontroll vid risksupportrarnas samling. Särskild satsning mot ungdomar i samband med främst högrisk- matcher. Skärpt kontroll av utskänkning av alkohol. Aktivt, tillsammans med ordningsvakter, finnas tillgängliga på supportrarnas del av läktaren, om så erfordras. Aktivt sträva efter att erövra det geografiska territoriet, dvs. vara den som bestämmer spelreglerna för de områden där risken för störningar är störst. Med hjälp av aktivt nyttjande av lagen om tillträdesförbud reducera antalet risksupportrar som kan få tillträde till matcherna. Det har enligt min mening tydligt framgått att en avstängning från arenan av brottsliga supportrar av dem uppfattas som ett mer kännbart straff än påföljder av annan art. Det är därför av stor vikt att några av skönhetsfläckarna kring lagen om tillträdes- förbud täpps till (se kapitel 12. Intensifierad användning av kamerateknik för att förhindra bråk respektive lagföra individer för förseelser mot aktuella bestäm- melser. Det senare kan ske även i efterhand om kamera- teknikens möjligheter nyttjas fullt ut (se kapitel 15. Ur ett helikopterperspektiv anser jag att polisens mera moderna strategitänkande är en förändring i rätt riktning. Förskjutningen mot att uthålligt och ha som mål att minska antalet hög- risksupportrar via individuellt inriktade motåtgärder är rätt väg att gå. Nyttjande av underrättelseinsamling, användandet av komple- mentära instrument som Gatulangningsgrupper (GLG), nykter- hetskontroller m.m. för att plocka bort brottsbenägna individer är ett proaktivt sätt att arbeta liksom att under själva matcherna erövra det geografiska territoriet. Vid speciellt stökiga matcher måste polisen stötta publikvärdar och ordningsvakter också inne på Myndigheternas och arrangörernas strategier vid de sektioner som supportrarna vant sig vid att se som sitt eget territorium. Kollektiva instrument som borttransportering av grupper med hänvisning till polislagens § 13 är nödfallsåtgärder som bara bör tillgripas i akuta nödfallslägen. Det förefaller mig som åtminstone vissa medlemmar i till exempel de s.k. firmorna begår återkommande kriminella hand- lingar. Jag anser att polisen – precis som vad gäller i övrig grov kriminalitet – bör upprätta speciella aktionsplaner för hur man ska kunna lagföra just dessa individer (tio i topplista). Häri ingår att analysera också annan tänkbar brottslighet än den som kan kopplas till just idrott. Jag har noterat oron för att kriminella element försöker ta sig in i klubbarnas interna strukturer. En sådan utveckling vore för- ödande för idrottens särart och måst med kraft bekämpas. Jag avser återkomma till detta i mitt slutbetänkande. Vad jag vill höja ett varningens finger mot är att det legitima intresset att stävja våldet leder till att den gode supportern kommer i kläm. Erfarenheterna från forskningen visar entydigt att övervåld eller bristande respekt för den majoritet av publiken som inte ägnar sig åt kriminella aktiviteter slår tillbaka mot polisen själv.