sou · H0B312 · 2012-05-30 00:00:00 — I punkt 2 c anges att det ska vara möjligt att övervaka de bankoperationer som görs genom ett eller flera angivna konton. Slutligen ska parterna enligt punkt 2 d säkerställa att banker inte röjer för en berörd bankkund eller andra tredje personer att upplysningar har sökts eller tagits emot enligt de tidigare angivna punkterna eller att en utredning pågår. När det gäller kraven i punkterna 2 a och b uppfylls de för svensk del genom bestämmelser om uppgiftsskyldighet för olika aktörer i dels lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, dels – beträffande utövare av kasinoverksamhet – kasinolagen (1999:355). Penningtvättslagen gäller enligt 1 kap. 2 § i dess lydelse efter (SFS 2010:1868) bland annat för fysiska och juridiska personer som driver bank- eller finansieringsrörelse enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, livförsäkrings- rörelse, verksamhet för utgivning av elektroniska pengar, fond- verksamhet, verksamhet som fastighetsmäklare, verksamhet för kasinospel, verksamhet som godkänd eller auktoriserad revisor eller registrerat revisionsbolag, verksamhet som skatterådgivare eller yrkesmässig verksamhet som advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå (till den del verksamheten avser vissa tjänster t.ex. köp och försäljning av fastigheter eller företag, förvaltning av klients pengar, värdepapper eller andra tillgångar och öppnande av bank- eller värdepapperskonton) eller yrkesmässig handel med varor, till den del verksamheten avser försäljning mot kontant betalning som uppgår till minst ett belopp som motsvarar . En närmare beskrivning av vilka verksamheter som omfattas av lagen finns i avsnitt 3.3.1. De verksamhetsutövare som omfattas av penningtvättslagen ska, enligt 9 § den lagen, granska transaktioner för att kunna upptäcka sådana som den misstänker eller har skälig grund att misstänka utgör ett led i penningtvätt eller finansiering av terrorism. Om misstanke efter närmare analys kvarstår, ska uppgifter om alla omständigheter som kan tyda på penningtvätt eller finansiering av terrorism utan dröjsmål lämnas till . Verk- samhetsutövare ska avstå från att utföra misstänkta transaktioner. På begäran ska verksamhetsutövaren eller den som yrkesmässigt driver lotteri- och spelverksamhet utan dröjsmål lämna alla uppgifter som behövs för en utredning om penningtvätt eller finansiering av terrorism. När rapport till Finanspolisen lämnats ska även andra fysiska eller juridiska personer som avses i 1 kap. 2– 4 §§ lämna de uppgifter för utredningen om penningtvätt eller finansiering av terrorism som myndigheten begär. Advokater, biträdande jurister på advokatbyrå och andra oberoende jurister, godkända och auktoriserade revisorer samt skatterådgivare är inte skyldiga att lämna uppgifter om vad som anförtrotts dem då de försvarar eller företräder en klient eller i fråga om ett rättsligt förfarande, inklusive rådgivning för att inleda eller undvika ett rättsligt förfarande. Detta gäller oavsett om de har fått informationen före, under eller efter ett sådant förfarande. Inte heller är sådana verksamhetsutövare som sagts skyldiga att lämna uppgifter när det gäller information som avser en klient och som de har fått i samband med att de bedömer klientens rättsliga situation. Lotteriinspektionen utövar enligt 14 § kasinolagen, utöver tillsyn över efterlevnaden av kasinolagen, tillsyn inom sitt verk- samhetsområde enligt penningtvättslagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av den. Enligt 14 a § har Lotteriinspektionen rätt att på begäran få de upplysningar och ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. Inspektionen får också göra en plats- undersökning, om det bedöms nödvändigt. Enligt penningtvättslagen och kasinolagen finns således en långtgående skyldighet att lämna uppgifter till behöriga myndig- heter utan att det finns krav på att t.ex. förundersökning ska ha inletts. Bestämmelsen om banksekretess i 1 kap. 10 § lagen om bank- och finansieringsrörelse innebär inte något hinder mot ett sådant uppgiftslämnande eftersom röjandet av uppgifterna i dessa situationer inte sker obehörigen. I dessa avseenden uppfyller svensk rätt därmed de krav som konventionen ställer upp. Det kan vidare tilläggas att enligt 13 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse i egenskap av tillsyns- myndighet har rätt att få de upplysningar om ett kreditinstituts verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. har också rätt att genom- föra platsundersökningar när det är nödvändigt. Finansinspek- tionen får under vissa förutsättningar (bland annat att fråga är om brott för vilket är föreskrivet fängelse) lämna uppgifter om misstanke om begånget brott vidare till en åklagar- myndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet, se 10 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Punkten 2 c i artikeln innehåller som nämnts tidigare en skyldighet att övervaka banktransaktioner på vissa angivna konton. Bestämmelsen har kopplingar till artikel 19, där det föreskrivs att en part ska kunna göra en framställning hos en annan part att övervaka transaktioner på ett bankkonto. Vi kommer att behandla denna fråga närmare i anslutning till artikel 19 (avsnitt 8.3.20), där vi kommer till slutsatsen att övervakning i efterhand kan ske inom ramen för den uppgiftsskyldighet som enligt olika bestämmelser gäller för banker och andra finansiella institut. Således finns det redan sådana möjligheter till övervakning av banktransaktioner som föreskrivs i konventionens artikel 7.2 c. Enligt punkt 2 d åtar sig parterna att säkerställa att banker inte röjer för bankkunden eller tredje person att upplysningar har efterfrågats eller lämnats eller att en utredning pågår. I 3 kap. 4 § penningtvättslagen finns ett meddelandeförbud beträffande upp- gifter om att en granskning har genomförts eller att uppgifter har lämnats – exempelvis i en rapport om en misstänkt transaktion – eller att en undersökning utförs eller kan komma att utföras. Meddelandeförbudet gäller för den fysiska person, den juridiska person, dess styrelseledamöter eller anställda som lagen gäller för. Genom dessa bestämmelser om meddelandeförbud uppfyller enligt vår bedömning de krav som följer av konventionen. Artikel 7.3 motsvarar i stort den tidigare artikel 4.2. Syftet med den var ursprungligen att göra stater medvetna om nya utred- ningstekniker som användes allmänt i vissa stater men inte i andra. Den skyldighet som åläggs parterna avser att överväga införandet av nya tekniker, inte att faktiskt införa dem. Det är således fråga om rekommendationer till parterna och inte om skyldigheter. Artikeln medför därför inte något behov av lagändringar. 8.3.9Rättsmedel (artikel 8) Bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens krav i fråga om rättsmedel. Lagändringar är därför inte påkallade. I artikel 8 behandlas möjligheten för den som berörs av ett beslut om förverkande enligt artikel 3 eller av en förberedande åtgärd enligt artiklarna 4 eller 5 eller av en åtgärd enligt någon annan bestämmelse i första avdelningen av kapitlet, att få sin sak rättsligt prövad. Bestämmelsen, som tidigare fanns i artikel 5, kvarstår i sak oförändrad jämfört med konvention. Med den som berörs avses alla personer som hävdar att deras rättigheter med avseende på egendom som är föremål för provi- soriska åtgärder och förverkande påverkas på ett oförsvarligt sätt. Bestämmelsen omfattar sålunda även tredje man. Vederbörande ska ha tillgång till effektiva rättsmedel. Därmed avses bland annat att vederbörande ska underrättas om åtgärden i fråga och ha möjlighet att påkalla domstolsprövning och kunna anlita rättsligt biträde och åberopa vittnen. Vid tillträdet till konvention gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyller konventionen i dessa hän- seenden (prop. 1995/96:49 s. 12). Det saknas anledning att göra en annan bedömning . 8.3.10Kriminalisering av penningtvätt (artikel 9) 8.3.10.1 Krav på vilket handlande som ska vara straffbart Bedömning: Svenska straffbestämmelser uppfyller konventionens krav i fråga om vilka gärningar som ska vara kriminaliserade. I artikel 9 anges att parterna ska straffbelägga vissa uppsåtliga handlingar som utgör penningtvätt. Enligt punkt 1 gäller det för det första för omsättning eller överlåtelse av egendom med vetskap om att egendomen utgör , om det sker för att dölja eller maskera egendomens olagliga ursprung eller för att bistå en person som är delaktig i förbrottet att undandra sig de rättsliga följderna av sina handlingar (a). Vidare gäller det för döljande eller maskering av egendomens rätta art eller ursprung, av dess belägenhet eller förfogandet över den eller dess förflyttning eller av äganderätten eller andra rättigheter till den med vetskap om att egendomen utgör (b). Enligt punkterna c och d ska även vissa andra handlingar kriminaliseras, om det är möjligt med hänsyn till partens konstitu- principer och grundbegreppen i dess rättsordning. Det gäller dels förvärv, innehav eller användning av egendom, om gärningsmannen vid mottagandet kände till att egendomen ut- gjorde (), dels delaktighet i brott som anges i denna artikel, medverkan eller sammansvärjning i avsikt att begå sådana brott, försök att begå eller medhjälp eller bistånd till, främjande av eller råd för förövandet av sådant brott (d). Bestämmelserna i första punkten är utformade med som förebild. De överensstämmer i stort med motsvarande bestämmelser konvention. Till skillnad från narkotikabrottskonventionen är det emellertid inte enbart narkotikabrott som kan utgöra förbrott till penningtvätt enligt förverkandekonventionerna. har tillträtt såväl narkotika- brottskonventionen som konvention och ett tillträde till förverkandekonventionen kräver därför inte några lagändringar i detta avseende. Kraven i artikel 9.1 d om kriminalisering av vissa osjälvständiga brottsformer är som nämnts inte bindande för parterna. Vi har övervägt frågan om en utvidgad kriminalisering i detta avseende i avsnitt 5.16.2. 8.3.10.2Förbrott med internationell anknytning (artiklarna 9.2 a och 9.7) Bedömning: Såsom förbrott duger enligt gällande rätt alla gär- ningar som utgör brott enligt svensk lag oberoende av om har jurisdiktion över gärningen. Svensk rätt uppfyller därför kraven i artikel 9.2 a. Det är oklart huruvida penninghäleri kan anses omfatta också åtgärder med egendom som härrör från en gärning som utgör brott mot utländsk lag men som, på grund av nationella begränsningar, inte utgör brott mot svensk lag. Med vårt förslag i avsnitt 5.10, att det i en särskild bestämmelse ska klargöras att även brott som har begåtts utomlands och som inte utgör ett svenskt brott, men som motsvarar ett svensk brott, ska kunna utgöra förbrott till penningtvättsbrott kommer det dock att stå helt klart att svensk rätt uppfyller konventionens krav i detta avseende. Även den andra punkten i artikeln är oförändrad i förhållande till konvention. Enligt punkt 2 a gäller för genomförandet och tillämpningen av punkt 1 att det inte ska tillmätas någon betydelse huruvida förbrottet var föremål för partens straffrättsliga domsrätt eller inte. Vid tillträde till konvention bedömde regeringen att bestämmelsen stod i överensstämmelse med svensk rätt. har bestämmelserna som tar sikte på penningtvätt brutits ut från häleriparagrafen och placerats i penninghäleri- paragrafen samt det straffbara området utvidgats till att omfatta även förbrott som innebär ett brottsligt berikande utan att utgöra ett förvärv. Detta har emellertid inte inneburit någon saklig ändring i förevarande avseende. Bestämmelsen om penninghäleri förutsätter visserligen att gärningen på något sätt kan kopplas till egendom som härrör från brott, men frågan om huruvida en viss gärning utgör brott har i sig inget att göra med om har jurisdiktion över det ifråga- varande brottet. Svensk jurisdiktion eller domsrätt över förbrottet är sålunda inte en förutsättning vare sig för att penninghäleri ska kunna förövas eller för att ska kunna döma över det sistnämnda brottet. Vi gör följaktligen samma bedömning som regeringen gjorde vid tillträde till konvention, nämligen att svensk rätt uppfyller de krav som följer av artikel 9.2 a i för- verkandekonventionen. Enligt artikel 9.7, som är ny i förhållande till kon- vention, ska som giltigt förbrott räknas även gärning som begåtts i en annan stat, om den utgör ett brott i den staten, under förut- sättning att den skulle ha utgjort ett förbrott om gärningen hade förövats inom landet. Enligt den förklarande rapporten (p. 102) har bestämmelsen sin förebild i FATF:s rekommendation 1. Bestämmelsen får anses innefatta ett krav på att gärningar som, på grund av nationella begränsningar avseende kriminaliseringens räckvidd, inte utgör brott enligt svensk rätt ska duga som förbrott under förutsättning att gärningen hade utgjort brott om den hade begåtts i . En utgångspunkt i detta sammanhang är att de flesta brott som mer frekvent utgör förbrott till penningtvätt torde utgöra brott mot svensk lag varhelst de begås. Detta gäller bland annat alla förmögenhetsbrott. Vissa brott som riktar sig mot offentliga intressen, bland annat skattebrott och bidragsbrott, förutsätter emellertid att gärningen avser svensk skatt respektive svenska bidrag. Det framstår som oklart huruvida en gärning som endast utgör utländskt skattebrott – t.ex. ett skattebedrägeri som avser skatt i – duger såsom förbrott till penninghäleri. Även om en sådan gärning inte utgör ett svenskt skattebrott torde emellertid gärningen i regel utgöra annat brott mot svensk lag (t.ex. bedrägeri). Eftersom tillämpar en s.k. all crimes approach vid penninghäleri torde därför problemet i praktiken vara begränsat (också om man utgår ifrån att t.ex. ett utländskt skattebrott eller ett utländskt bidragsbrott inte i sig duger som förbrott till penninghäleri). För att på ett tydligare sätt säkerställa att svensk rätt uppfyller kraven i artikel 9.7 skulle fordras att det klargörs att också utländskt brott som motsvarar brott (jfr här hur uttrycket motsvarar brott används i utlämningslagstiftningen och i lag- stiftningen om internationell rättslig hjälp) enligt svensk lag duger som förbrott till penninghäleri. Vi har i avsnitt 5.10 föreslagit att det i den nya lagen om penningtvättsbrott tas in en bestämmelse med innebörd att även brott som har begåtts utomlands och som inte utgör ett svenskt brott, men som motsvarar ett svensk brott, ska kunna utgöra förbrott till penningtvättsbrott. Härigenom kommer det att stå helt klart att svensk rätt uppfyller konven- tionens krav i detta avseende. Part kan enligt sista meningen i artikel 9.7 som enda krav ställa upp att beteendet skulle ha utgjort ett förbrott om det hade förövats inom landet. Denna bestämmelse är dock fakultativ och behöver därför inte genomföras här. 8.3.10.3 Självtvätt (artikel 9.2 b) Bedömning: Konventionen innehåller inte något krav på att självtvätt ska vara kriminaliserat. Enligt punkten 2 b i artikel 9 är det möjligt att föreskriva att penningtvättsbrotten inte ska tillämpas i fråga om den som har begått förbrottet. Det är alltså tillåtet att undanta självtvätt från kriminaliseringen. I samband med tillträdet till konvention ansåg regeringen att det förbehåll för den nationella lagstiftningens utformning som följer av punkt 2 innebär att den svenska lagstift- ningen inte strider mot konventionen. Något krav på kriminali- sering av självtvätt följer således inte av denna bestämmelse. Vi har i avsnitt 5.12.4 gjort bedömningen att ansvar för penningtvättsbrott inte ska vara uteslutet beträffande den person som också har begått förbrottet. Det innebär således att vi föreslår att självtvätt kriminaliseras. Som konstaterats ovan är detta dock inte nödvändigt för att ska kunna tillträda konventionen. 8.3.10.4Bevisning av insikt och avsikt, m.m. (artiklarna 9.2 c och 9.3) Bedömning: Lagändringar är inte nödvändiga. I punkt 2 c anges att vetskap, uppsåt eller avsikt som krävs för att en gärning som avses i punkt 1 ska vara straffbar får härledas från yttre faktiska omständigheter. Motsvarande bestämmelser finns även i narkotikabrottskonventionen och Palermokonventionen. Det är således inte nödvändigt att föra särskild bevisning (t.ex. erkännande) om att det förelegat sådant direkt uppsåt som avses i t.ex. punkt 1 a. Motsvarande torde följa av den princip om fri bevisprövning som gäller enligt svensk rätt (prop. 1995/96:49 s. 16, prop. 2002/03:146 s. 33). Bestämmelsen i artikel 9.3 är fakultativ (jfr den förklarande rapporten p. Enligt bestämmelsen kan de gärningar som anges i punkt 1 kriminaliseras även om de inte begåtts uppsåtligen, nämligen om gärningsmannen (a) misstänkte att egendomen i fråga var eller (b) borde ha insett att egendomen var . I punkten a avses att en person som har ägnat någon tanke åt egendomens ursprung men som inte har någon bestämd vetskap om att den utgjorde också kan fällas för penningtvätts- brott. Det räcker alltså att personen i fråga misstänkte att det rörde sig om från brott. Däremot behöver omständigheterna kring gärningen inte ha varit sådana att han eller hon utifrån en objektiv bedömning borde ha insett att så var fallet. Det är tveksamt om denna punkt får någon egentlig praktisk betydelse utöver regleringen i punkt b. Eftersom det är en fakultativ bestäm- melse fordras under alla omständigheter inte några lagändringar med anledning av den. Punkten b fanns konvention. Den tar sikte på oaktsamma förfaranden där domstolen objektivt värderar bevis- ningen och bestämmer huruvida den misstänkte borde ha insett att egendomen utgjorde , oavsett om han eller hon har funderat över det eller inte. De svenska bestämmelserna om häleriförseelse och penninghäleriförseelse i 9 kap. 7 respektive 7 a § motsvarar regleringen i artikel 9.3 b. Som angetts ovan är konventionens bestämmelser i denna artikel inte heller obligatoriska. Lagändringar är mot denna bakgrund inte påkallade. 8.3.10.5 Möjlighet till reservationer (artikel 9.4) Bedömning: behöver inte utnyttja möjligheten att göra reservationer i förhållande till kriminaliseringskravet. Artikel 9.4 rör möjligheten för en part att reservera sig mot kriminaliseringskravet. Om punkten 1 i artikeln är tillämplig på de kategorier av förbrott som anges i bilagan till konventionen är det tillåtet för en part att förklara att kriminaliseringen av penningtvätt gäller endast i den mån förbrottet är ett brott som kan leda till frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där maximistraffet är , eller – när det gäller de parter som har en minimi- tröskel för brott i sitt rättssystem – brott som bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där lägsta straffet är mer än (a). En sådan förklaring kan också gå ut på att penningtvättsbrottet ska tillämpas endast på en lista över speci- ficerade förbrott (b) eller på en kategori av grova förseelser enligt partens nationella lagstiftning (c). Med förbrott avses enligt definitionen i artikel 1 e varje brottslig gärning som resulterat i sådan som kan vara föremål för penningtvättsbrott enligt konventionen. I artikel 9.4 anges vilka möjligheter som finns att ställa krav på förbrottets beskaffenhet. Artikeln reglerar med andra ord i vilken utsträckning det är tillåtet att inskränka tillämpningsområdet för artikel 9.1. I förhållande till konvention är möjligheterna till reservationer mer restrik- tiva. hade ursprungligen en reservation i enlighet med motsvarande bestämmelse konvention. Den gick ut på att penningtvättsbrottet endast gällde egendom som härrörde från brottsligt förvärv. Denna förklaring kunde dock återkallas sedan det andra stycket i 9 kap. 6 a § infördes, vilket innebar att även exempelvis skattebrott kan utgöra förbrott till penning- häleri (beslut vid regeringssammanträde [Ju 1999/2704/L5], se prop. 2002/03:146 och SOU 1999:147 s. 289). har alltså numera ett s.k. all crimes approach, dvs. vilket brott som helst som kan generera ekonomisk kan utgöra förbrott till penninghäleri. Det torde således i princip inte vara aktuellt för att utnyttja de möjligheter till reservationer som finns enligt denna artikel. Ett par frågor kräver dock ytter- ligare analys. Grundkravet enligt konventionen är således att artikel 9.1 är tillämplig på alla de kategorier av förbrott som anges i bilagan till konventionen. I den förteckning som återfinns där anges även medverkan i en organiserad kriminell grupp och utpressning. Någon närmare förklaring till vad som avses med sådan medverkan finns inte. Det finns inte någon brottsrubricering i svensk rätt som direkt motsvarar den i bilagan angivna brottstypen. I andra sammanhang har emellertid ansetts att svensk rätt uppfyller krav på kriminalisering av medverkan i en kriminell organisation genom andra straffbestämmelser. Krav på straffbeläggande av deltagande i en organiserad sammanslutning för vissa kriminella syften finns t.ex. i Palermokonventionen (artikel 5). Regeringen bedömde i samband med att konventionen föreslogs godkännas att lag- stiftningsåtgärder inte var påkallade. Däremot menade regeringen att de svenska reglerna i vissa speciella undantagssituationer möjligen inte kunde anses uppfylla konventionens kriminaliserings- Det var dock enligt regeringen inte motiverat att genomföra lagändringar enbart för sådana sällsynta undantagssituationer (prop. 2002/03:146 s. 32). Frågan om kriminalisering av deltagande i en kriminell orga- nisation har aktualiserats med anledning av ett genom- förande av rådets rambeslut /841/RIF av . I propositionen med förslag till genomförande av rambeslutet (prop. 2010/11:76) har regeringen bedömt att svensk rätt i huvudsak uppfyller de kriminaliseringsåtaganden som följer av rambeslutet. Vissa lagstiftningsåtgärder bedömdes emellertid nödvändiga. För att undvika att behöva kriminalisera någons deltagande i en kriminell organisation utan att ställa upp krav på att en konkret straffbar gärning har begåtts inom ramen för organisationens verksamhet har regeringen valt att införa ansvar för förberedelse för vissa grova brott som inte var kriminaliserade på det stadiet. Det gäller t.ex. koppleri, grov förskingring, grovt bokföringsbrott, grovt skattebrott och bestickning (grovt brott) samt vissa andra allvarliga brott som har ett maximistraff om fängelse och som syftar till att direkt eller indirekt ge ekonomiska eller materiella fördelar. För vissa av dessa brott har dessutom försök kriminaliserats. Listan i bilagan till konventionen över vilka brottstyper som ovillkorligen måste utgöra förbrott till penningtvätt är hämtad från FATF:s ordlista till de fyrtio rekommendationerna (se avsnitt 3.5.2.2). Kriminaliseringskravet gäller således även enligt . FATF har vid sin utvärdering av den svenska regleringen för bekämpande av penningtvätt inte anmärkt att inte skulle uppfylla kriminaliseringskravet i detta avseende. I utvärderingsrapporten påpekas dock att det är oklart om anstiftan är straffbart i alla de fall av vinstgivande aktiviteter som kriminella grupper är inblandade i (s. 2). Med hänsyn till att numera har genomfört rådets rambeslut om kampen mot organiserad brottslighet kan det dock inte råda något tvivel om att i tillräcklig utsträckning uppfyller kriminaliseringsåtagandet i artikel 9.1. En ytterligare fråga inställer sig dock. Enligt svensk rätt krävs att förbrottet är fullbordat för att det ska kunna utgöra ett giltigt förbrott till häleri eller penninghäleri. Det är inte klart hur förverkandekonventionen ställer sig till detta. Om man jämför med Palermokonventionen så synes den inte vara begränsad enbart till Regeringen ansåg dock att detta inte var något problem (prop. 2002/03:146 s. 36): Det skulle därför kunna hävdas att den svenska kriminaliseringen inte fullt ut omfattar de gärningar som skall vara kriminaliserade enligt konventionen. Att tolka bestämmelsen på detta sätt framstår emellertid som alltför långtgående.