sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — När Brottsoffermyndigheten sedan ger in en ansökan om verkställighet av ett regresskrav till kontrolleras dels att domen, exekutionstiteln, har bifogats ansökan (alternativt kan domen redan finnas hos ), dels att Brottsoffer- myndighetens beslut om brottsskadeersättning har bifogats. kan ansöka om verkställighet i för- hållande till alla gäldenärer som är solidariskt ansvariga för skulden. Verkställighet påbörjas då i förhållande till samtliga. Utsöknings- målen får ett diarienummer för varje gäldenär som är solidar- kopplad. Uppgifter om bl.a. sökanden, belopp, räntesatser och förfallodagar för ränta är likadana i varje sådant utsökningsmål. I respektive mål finns också uppgift om vilka andra gäldenärer som är solidarkopplade med målet. Utredningsåtgärder registreras i datasystem INIT, som är tillgängligt för varje handläggare. Sker betalning i ett mål registreras detta i samt- liga anknutna mål. Handläggarna är på så sätt uppdaterade i fråga om vad som händer i målen, vilket är viktigt eftersom handläggning av målen kan förekomma på olika enheter. I avsnitt 3.2.5 finns en allmän redogörelse för hur ansökan om verkställighet handläggs hos . Nedan finns en sammanställning av mål hos Kronofogdemyndig- heten där är sökande. Total fordran (kr) Indrivet belopp (miljoner kr) Källa: datasystem WinIT 8.4Något om gällande rätt beträffande kvittning, ränta och eftergift Kvittning innebär att gäldenären fullgör sin förpliktelse genom att avstå från en fordran på borgenären. Kvittningen sker genom att gäldenären avger en kvittningsförklaring. Staten har i egenskap av 7För kan vissa uppgifter ha gallrats ur datasystem. 8Den hade 427 av dessa mål, fördelat på 363 gäldenärer, fullbetalats. 9Den hade 465 av dessa mål, fördelat på 270 gäldenärer, fullbetalats. 10För kan vissa uppgifter ha gallrats ur datasystem. 11För kan vissa uppgifter ha gallrats ur datasystem. gäldenär samma möjligheter som andra gäldenärer att fullgöra sin betalningsskyldighet genom kvittning, men det är inte ovanligt att fordringarna är av sådan art att kvittning inte är tillåten (jfr NJA 2005 s. 3). Om en person har fått ett för högt belopp i t.ex. bostadstillägg eller barnbidrag kan myndigheten besluta om att personen ska återbetala en viss del till staten. Till återbetalningsreglerna hör i allmänhet en uttrycklig regel om att myndigheten vid senare utbetalning till den enskilde i avräkning på vad som utgått för mycket får innehålla ett skäligt belopp. Denna regel ger beslutsmyndigheten rätt att genomföra s.k. tvungen kvittning. Med tvungen kvittning avses på det förvaltningsrättsliga området att en myndighet ensidigt genom- för kvittning genom att myndigheten avger en kvittningsförklaring en till mottagaren riktad förklaring att myndigheten avräknar sin fordran mot mottagarens. Tvungen kvittning förutsätter att myndigheten har ett uttryckligt stöd för det i en författnings- bestämmelse. har fått en viss innebörd fastlagd främst inom det privaträttsliga området. Det har där ansetts att en huvudfordran inte kan användas för kvittningsändamål, om den av sociala skäl bör komma borgenären till godo kontant. Förekomsten av en uttrycklig regel om förbud mot utmätning brukar dessutom anses förstärka betydelsen av den sociala aspekten. Innebörden av kvittningsinstitutet är i väsentliga delar oviss inom det offentlig- rättsliga området. Enligt litteraturen bör man dock kunna förut- sätta att en ersättning som utgår i ett socialt syfte är skyddad för kvittningsanspråk på samma sätt som i privaträtten. (Se , Återbetalning av social ersättning [1986], s. 186 f., jfr även rättsfallet RÅ 2005 ref. Det har vidare ansetts att det, i avsaknad av särskild reglering, ankommer på den myndighet eller det statliga organ som svarar för skulden att avge kvittningsförklaringen (se NJA 2005 s. 3). I rättsfallet NJA 1986 s. 539 gällde frågan om staten genom fullgjort sin betalningsskyldighet för sysselsättningsstöd genom att kvittningsvis avräkna skulden mot obetald skatt och arbetsgivaravgift. konsta- terade bl.a. att det inte fanns något förbud mot överlåtelse av en fordran på sysselsättningsstöd, innebärande hinder mot utmätning av fordringen. Något sådant förbud kunde inte heller härledas ur stödets natur eller andra omständigheter. Av det förhållandet att en fordran på sysselsättningsstöd kunde utmätas följde att det inte fanns något grundläggande hinder mot att en sådan fordran blev föremål för kvittning. Det var inte fråga om någon materiell prövning av fordringarna i det aktuella utsökningsmålet, och det var därför inte något hinder mot kvittning att fordringarna var hänförliga till skilda förvaltningsmyndigheters område. Kvittning tilläts i målet. En fordran som inte är åtkomlig genom utmätning bör inte kunna kvittas I rättsfallet NJA 1987 s. 746 yrkade en målsägande i brottmål skade- stånd för bl.a. psykiskt lidande och personskada. Den tilltalade åberopade kvittningsvis en fordran på målsäganden för att han betalat en skada som målsäganden hade vållat genom en sammanstötning mellan två bilar. Frågan om rätt till kvittning i en sådan situation är inte reglerad i lag. har emellertid i både domstolsavgöranden och doktrin hävdats att vissa fordringar på skadestånd är av den beskaffenheten att gäldenären inte har rätt att kvitta utan den skadelidandes med- givande. Skälet för det är att rätten till skadestånd kan ha en starkt personlig prägel. Motsvarande motiv ligger till grund för be- stämmelsen om utmätningsfrihet i 5 kap. 7 § utsökningsbalken, nämligen att vissa fordringar är av den personliga natur att de inte bör kunna tillgripas av borgenärerna. I den nämnda bestämmelsen står att skadestånd, som tillkommer gäldenären med anledning av personskada, frihetsberövande, falskt åtal, ärekränkning eller annat sådant, inte får utmätas medan skadeståndet innestår hos den som ska utge det. Kvittning kan betecknas som en form av privat exekution. Från denna utgångspunkt ligger det av både sakliga och praktiska skäl nära till hands att tillämpa en ordning som innebär att en fordran som inte är åtkomlig genom utmätning i princip inte heller ska kunna kvittas. Det skadestånd som i målet hade till- erkänts målsäganden för psykiskt lidande ansågs ha en sådan stark personlig anknytning att hinder mot kvittning måste anses föreligga. Lika starka skäl talade inte för ett kvittningsförbud beträffande utlägg för läkararvode och medicin. Dessa poster var dock skade- stånd som tillkom målsäganden på grund av personskada. Med beaktande av vad som sagts om lämpligheten av sådan avgränsning att utmätningsfrihet och kvittningsförbud så långt möjligt kom att gälla samma slag av fordringar borde även ifrågavarande ersättning vara skyddad mot kvittning. Däremot tilläts kvittning i fråga om kostnader för nytt telefonnummer och byte av lås (åtgärder närmast för att förebygga ytterligare ofredande). I rättsfallet NJA 2001 s. 823 ansågs allmänt skadestånd enligt 38 § lagen (1982:80) om anställningsskydd kunna utmätas utan hinder av 5 kap. 7 § utsökningsbalken. I målet hade Kronofogde- myndigheten utmätt skadeståndet för betalning av statens fordringar på bl.a. kvarstående skatter och studiemedelsavgifter. fann att det aktuella skadeståndet generellt sett saknade den starkt personliga karaktär som är en förutsättning för ut- mätningsfrihet, och att en prövning i varje enskilt fall skulle vara olämplig och svårtillämpad. Bestämmelser om ränta finns bl.a. i 6–8 §§ förordningen om hantering av statliga fordringar. Förordningen gäller för myndigheter under regeringen och tillämpas på fordringar som staten har rätt till och som inte omfattas av lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (1 § och 2 § första stycket).12 Förordningen har dock inte ansetts reglera myndigheters rätt att ålägga enskilda subjekt pålagor eller att föreskriva skyldigheter, och tillämpningen av före- skrifterna om ränta har ansetts förutsätta att rätten att ta ut ränta finns föreskriven i någon författning, antingen räntelagen (1975:635) eller en specialförfattning (se RÅ 2004 ref. 54). har i ett mål (NJA 2007 s. 115) om dröjs- målsränta enligt räntelagen på fordran avseende återbetalning av omställningsstöd funnit att inte haft rätt till dröjsmålsränta. Det konstaterades bl.a. att fordringen fick anses vila på offentligrättslig grund, och att det med hänvisning till (dåv- arande) Regeringsrättens ställningstagande enligt ovan ansågs krävas 12 Lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. är tillämplig på allmänna mål (t.ex. mål om uttagande av böter, vite och skatt, se 1 kap. 6 § andra stycket utsöknings- balken). Det finns inte någon föreskrift om att regressfordran avseende utbetalad brottsskadeersättning ska behandlas som allmänt mål (jfr t.ex. uppräk- ningen i 1 kap. 2 § utsökningsförordningen [1981:981]), utan fordringarna handläggs som enskilda mål hos . författningsstöd för uttag av dröjsmålsränta (utöver förordningen om hantering av statliga fordringar, som inte innebär någon reglering av en myndighets rätt i förhållande till den enskilde). Bestämmelserna om ränta i räntelagen är tillämpliga på penning- fordringar inom förmögenhetsrättens område (1 §).13 Även statliga myndigheter kan tillämpa bestämmelserna om dröjsmålsränta i räntelagen om det är särskilt föreskrivet. Dröjsmålsräntan enligt 6 § räntelagen motsvaras av en referensränta som fastställs av Riks- banken med ett tillägg av . inne- bär det en dröjsmålsränta om 10 procent.14 Det är enligt förarbetena till räntelagen tre kriterier som i huvud- sak har legat till grund för bestämmandet av dröjsmålsräntans höjd. För det första bör räntan inte vara så låg att det för gäldenären framstår som lönsammare att betala senare än på förfallodagen. Räntan bör därför vara högre än placeringsränta eller upplånings- ränta på samma risknivå. För det andra bör den legala dröjsmåls- räntan inte vara så låg att en gäldenär i betalningssvårigheter prioriterar betalningen av de fordringar som har en avtalad dröjs- målsränta framför dem vilkas räntefot bestäms av lagen. Detta leder till att den legala räntan inte bör vara nämnvärt lägre än den ränta som avtalas efter marknadsmässiga grunder. För det tredje bör räntan vara tillräckligt hög för att även ge borgenären viss kompensation för de särskilda olägenheter som han lider genom att inte få betalt i rätt tid. Genom att knyta dröjsmålsräntan till diskontot ansågs räntan anpassad efter det rådande ränteläget. Skillnaden mellan dröjsmåls- räntan och diskontot bestämdes till . Räntenivån översteg då något den ränta som var vanlig vid exempelvis check- krediter. (Se prop. 1975:102 s. 88 f.) anpassades dröjsmåls- räntans höjd till det dåvarande kreditläget genom att dröjsmålsränta skulle utgå över diskontot i stället för fyra. Av förarbetena framgick att utvecklingen av dröjsmålsräntan och räntesatsen för checkräkningskredit överensstämde sedan räntelagen trädde i kraft, men att överens- stämmelsen efter hand blivit mindre. Genom höjningen kom dröjs- målsräntan återigen att något överstiga den räntenivå som var vanlig vid exempelvis checkräkningskrediter. Det uteslöts inte att förhållandena på kreditmarknaden utvecklades så att 13En analog tillämpning av lagens bestämmelser borde enligt förarbetena i viss utsträckning kunna förekomma på andra områden; t.ex. på familjerättens område (se prop. 1975:102 s. 96). 14Referensräntan är t.o.m. . Med ett tillägg på blir dröjsmålsräntan således . en ny justering av dröjsmålsräntan kunde bli nödvändig, men att alltför täta ändringar borde undvikas. (Se prop. 1983/84:138 s. 4 ff.) Förordningen om hantering av statliga fordringar gäller för myndig- heter under regeringen, och ska tillämpas om inte något annat följer av lag eller förordning eller av ett särskilt beslut av regeringen (1 och 3 §§). Enligt 17 § i förordningen får en myndighet helt eller delvis efterge en fordran, om det på grund av den betalningsskyldiges sjukdom eller av någon annan anledning är uppenbart oskäligt att kräva betalning. Innan en myndighet beslutar att efterge en fordran ska myndigheten samråda med Kammarkollegiet (19 §). Kammar- kollegiet har föreskrivit att samråd ska ske om kapitalbeloppet överstiger ett basbelopp (dvs. för ).15 Finns flera fordringar mot den betalningsskyldige gäller gränsvärdet det sammanlagda fordringsbeloppet (samma föreskrift). har i betänkandet Återkrav inom välfärds- systemen – förslag till lagstiftning (SOU 2009:6) anfört ett antal fall där eftergift har medgetts enligt 17 § (s. 257 f.): Eftergift har be- viljats med hänsyn till den enskildes sjukdom när det pågick en skuldsanering och det enligt ett läkarintyg fanns risk för att en fortsatt indrivning kunde försämra den enskildes sjukdoms- tillstånd. På liknande sätt ansågs skäl för eftergift föreligga be- träffande ett mycket stort kravbelopp när den enskilde befann sig i en svår ekonomisk situation och led av vissa besvär. Eftergift har beviljats delvis när den enskilde visat god betalnings- vilja men den handläggande myndigheten gjort flera allvarliga fel i handläggningen. Myndigheten hade bl.a. glömt att skicka betalnings- påminnelse, kommit överens om en avbetalningsplan utan att ta med en förfallen skuld och glömt skulden . I övertar staten sökandens krav mot gärningsmannen om brottsskadeersättning beviljas. I samband med att frågan om brotts- skadeersättning avgörs avger Erstatningsnævnet sin inställning i regressfrågan till Rigspolitiet. Rigspolitiet är dock inte bundet av 15 Se Kammarkollegiets föreskrifter om hantering av statliga fordringar, KAMFS 2006:1. nämndens inställning utan bedömer i varje enskilt fall om regress ska utövas. Enligt uppgift från Rigspolitiet tas hänsyn till kausalitet och adekvans mellan våldet och skadan. Det värderas också om det finns konkurrerande eller sammansatta skadeorsaker, liksom om ersättningsbeloppet kan nedsättas, t.ex. på grund av den skadelidandes eget vållande, ömsesidigt våld eller skadevållarens låga ålder. Vidare görs en värdering av om det kan antas att skade- vållaren har möjlighet eller kommer att ha möjlighet att betala tillbaka beloppet. Om regress inleds, skickas ett exigibelt före- läggande till skadevållaren för underskrift. Om skadevållaren inte skriver under föreläggandet, skickas ärendet till domstol med begäran om en dom på ersättningsbeloppet, ränta och kostnader. På regressbeloppet påförs ränta. inbetalades till staten från skadevållare. Det motsvarar av utbetalat belopp i brottsskadeersättning (inklusive räntor) . Kvittning är möjlig. Även i övergår sökandens rätt till ersättning från skade- vållaren på staten. Detta sker den dag då Statskontoret har beslutat att betala ersättning och högst till den del som ska betalas. Indriv- ning av statens regressfordringar sköts av Rättsregistercentralen. hade följande andelar av utbetalad brottsskadeersättning åren 2006–2009 drivits in från skadevållaren.16 Tabell 8.3 Indriven andel av utbetalad brottsskadeersättning Statskontoret har möjlighet att bevilja befrielse från, eller lättnad i skyldigheten för den ersättningsskyldige (skadevållaren) att betala regressfordran. I praktiken sker detta mycket sällan. har befrielse eller lättnad beviljats i fyra fall och ansökan har av- slagits i tio fall. De beslut i vilka befrielse eller lättnad har beviljats har grundat sig på en bedömning av gäldenärens situation som helhet. Särskilt sociala skäl och hälsoskäl har varit av betydelse. 16 En representant för Rättsregistercentralen har uppskattat att den slutliga andelen av fordringar som kan indrivas av förbrytaren är högst . har också beaktats huruvida gäldenären redan har betalat en avse- värd del av statens regressfordran. Det löper inte någon ränta på regressfordringen. Också enligt den isländska lagstiftningen får staten en regress- fordran mot gärningsmannen om brottsskadeersättning betalas ut. Gärningsmannen kan begära att staten inte tillämpar regress, t.ex. om han eller hon är invalid eller under och har förbättrat sig. Av det som betalas ut i brottsskadeersättning betalas tillbaka genom regress. Resterande regressfordringar blir avskrivna efter skadehändelsen. Det löper inte någon ränta på regressfordringarna. I övergår sökandens krav på skadevållaren eller andra som ansvarar för skadan till staten i den utsträckning som brottsskade- ersättning betalas ut. Det är Kontoret for voldsoffererstatning som avgör om regress ska utövas och fattar beslut om det. Beslutet kan överklagas till Erstatningsnemnda for voldsofre. Det är en utgångs- punkt att skadevållaren ska hållas ansvarig när det finns en fällande dom för våldshandlingen, ett strafföreläggande eller en åtalsunder- låtelse. Statens krav kan helt eller delvis efterges om det finns skäl för det med hänsyn till skulden, skadevållarens ekonomi eller andra förhållanden. Enligt uppgift från det norska Justis- og politideparte- mentet ställs stränga krav för att en fordran ska nedsättas eller efterges. Enbart dålig ekonomi hos skadevållaren är inte tillräckligt. Däremot kan skadevållarens låga ålder och en positiv rehabiliterings- process vara skäl för nedsättning. Statistik saknas i fråga om hur ofta eller av vilka skäl regresskraven efterges.17 Bestämmelser om att staten tar över brottsoffrets anspråk mot gärningsmannen (till den del ersättning har betalats ut), om er- sättningsanspråk kan riktas mot denne, finns även i , men inte i (, och ). 17 har det framställts nya regresskrav med 28 230 fördelat på 1627 beslut. betalades regressfordringar med 24 505 och avskrivningar skedde med 7 301 . hade utestående regressfordringar om 282 089 . När regressbestämmelsen infördes var avsikten att den skulle tillämpas i undantagsfall. Som har framgått i avsnitt 8.1 anses utövandet av regress mot den dömde gärningsmannen numera som betydelsefullt, inte bara ur ett ekonomiskt perspektiv utan också av rättviseskäl för brottsoffret och som en signal och reaktion från sam- hället. Denna ståndpunkt kommer också till uttryck i Brottsoffer- myndighetens instruktion, där det uttalas att myndigheten för statens räkning ska återkräva utbetald brottsskadeersättning. I utred- ningens direktiv uttrycks att det är en kriminalpolitisk ambition att skadevållaren slutligt ska ersätta uppkomna skador. Detta visar att tillämpningen av regressbestämmelsen har ändrats, utan att någon ändring har gjorts i lagen. Av Brottsoffermyndighetens årsredovisning framgår att intäkterna från regressverksamheten finansierade en tredjedel av den utbetalade brottsskadeersättningen. Detta får anses innebära att uppfyller de kriminalpolitiska ambitionerna som har ställts upp. Frågan är hur regressverksamheten bör för- fattningsregleras så att den praktiska tillämpningen får ett tydligare stöd i lag och förarbeten än vad som är fallet . Förslag: Den nuvarande regressbestämmelsen i brottsskade- lagen förtydligas. Därutöver införs en bestämmelse i lag om att , om gärningsmannen är känd, ska åter- kräva ett belopp av denne motsvarande den utbetalade brotts- skadeersättningen i den mån det inte är olämpligt med hänsyn till gärningsmannens personliga förhållanden eller möjligheterna att få fordringen betalad. Enligt utredningens bedömning bör den första delen av be- stämmelsen i nuvarande 17 §, dvs. att staten inträder i den skadelidandes rätt, behållas i stort sett oförändrad. Liknande bestämmelser finns i andra lagar, t.ex. i 28 § lönegarantilagen (1992:497) samt 21 och 22 §§ lagen (1999:158) om investerarskydd. inträder staten i den skadelidandes rätt intill det utgivna beloppet, dvs. upp till det belopp som betalats ut i brottsskadeersättning. Frågan till vilket belopp staten ska träda in i den skadelidandes rätt har anknytning till frågan om ränta på regressfordringen ska utgå eller inte, se nedan avsnitt 8.6.3. Enligt den nuvarande bestämmelsen träder staten in i den skade- lidandes rätt även till annan förmån på grund av skadan som hade bort avräknas vid ersättningens bestämmande men som då inte var känd (andra meningen i 17 §). Enligt uppgift från Brottsoffer- myndigheten tillämpas bestämmelsen i mindre omfattning än tidigare på grund av bättre rutiner och samarbete med försäkringsbolagen. Det händer dock fortfarande att det efter utbetalad brottsskade- ersättning kommer fram att det finns en försäkring som täcker den inträffade skadan eller händelsen. I de fallen träder Brottsoffer- myndigheten in i den skadelidandes rätt till försäkringsersättning i förhållande till försäkringsbolaget. Bestämmelsen fyller därmed en nödvändig funktion och bör finnas kvar. Resterande del i den nuvarande bestämmelsen är något oklart formulerad. Den kan uppfattas som att det endast är skadestånd som skadevållaren har betalat (första meningen) och den ersättning som nämnts i föregående stycke (annan förmån som hade bort avräknas men inte var känd, andra meningen) som avräknas när regressfordringen bestäms. Det skulle därmed kunna framstå som att avräkning inte ska ske av annan ersättning som var känd när brottsskadeersättningen bestämdes, t.ex. försäkringsersättning som var känd av och utbetalad till den skadelidande. Det är självklart att även sådan ersättning ska avräknas när regressfordringen bestäms och Brottsoffermyndig- heten har också tillämpat bestämmelsen i 17 § på detta sätt. Det är lämpligt att tydliggöra bestämmelsen så att det inte råder någon tvekan om dess innebörd, genom att föreskriva att staten inträder i den skadelidandes rätt även till annan förmån till följd av skadan som inte avräknades när ersättningen bestämdes, fastän så bort ske. När det gäller frågan hur författningsregleringen av regress- verksamheten kan tydliggöras för att bättre återspegla de kriminal- politiska ambitionerna, är det inte så mycket bestämmelsen som sådan som är otidsenlig utan förarbetsuttalandena om dess tillämp- ning. Utredningen bedömer ändå att en bestämmelse bör införas om att , om gärningsmannen är känd, ska återkräva ett belopp av gärningsmannen som motsvarar den ut- betalda brottsskadeersättningen. Det blir på detta sätt tydligare att ska utöva en aktiv regressverksamhet och praxis får stöd på traditionellt sätt i lagen och dess förarbeten. Det blir också tydligare för gärningsmannen vad som gäller än vad som har varit fallet. Även om regress är huvudregeln kan det finnas situationer där det framstår som oskäligt, alltför resurskrävande eller praktiskt omöjligt att utöva regress. I avsnitt 8.2.2 ges exempel på situationer där väljer att inte utöva regress, t.ex. om det inte går att nå skadevållaren eller om han eller hon är svårt sjuk och döende. Man kan också tänka sig att Brottsoffermyndig- heten inte utövar regress upp till det fulla skadeståndsansvaret i situationer där det finns en solidarisk betalningsskyldighet och en av skadevållarna har betalat viss del av fordringen (se vidare av- snitt 8.6.6). Det skulle överensstämma med myndighetens nuvarande tillämpning, så till vida att handläggningen avbryts medan Brotts- offermyndigheten försöker få betalning från övriga gärningsmän i första hand. En bedömning görs sedan i det enskilda fallet om handläggningen ska återupptas eller inte. Situationen kan vara känd redan inledningsvis eller uppstå i ett senare skede. Regressbestämmelsen bör därför utformas så att ska utöva regress i den mån det inte är olämpligt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden eller möjligheten att få fordran betalad. Innebörden är då att Brotts- offermyndigheten avstår från att vidta aktiva indrivningsåtgärder eller gör ett uppehåll i indrivningsförfarandet. Regressfordringen som sådan kvarstår. Om förhållandena ändras kan åtgärderna återupptas. En regel om att regress ska utövas om det inte är olämpligt, dvs. att kan avstå från att utöva regress om det finns skäl för det, innebär att nuvarande praxis kommer till uttryck i lag. Det skulle kunna hävdas att en sådan bestämmelse medför att det inte behövs någon särskild bestämmelse om eftergift.