sou · GZB371d2 · 2012-01-01 00:00:00 — Av det som anförts framgick, menade , att den slovakiska domen inte utgjorde en sådan dom som enligt 9 § tredje stycket UtlämningsL i princip ska godtas som grund för utlämning. Den särskilda regleringen av frågan om ute- varodomar i 9 § tredje stycket UtlämningsL, liksom det tilläggsproto- koll som regleringen bygger på, anförde vidare, har tillkommit för att en framställning om utlämning ska kunna av- slås om den anmodade staten har åsidosatt reglerna i Europakonven- tionen. Den slovakiska domen måste, uttalade , anses stå i strid med artikel 6 i . Domen fick därför enligt domstolen anses föranleda allvarlig erinran i den mening som avses i 9 § första stycket UtlämningsL. Hinder mot utlämning förelåg således enligt 9 § UtlämningsL. I NJA 2003 s. 318 var fråga om utlämning till av en rumänsk medborgare. Till stöd för framställningen åberopades bl.a. en dom från en italiensk domstol i vilken mannen i sin utevaro dömts till bl.a. fängelse för brott som vid tiden för gärningarna enligt svensk rätt motsvarade olaga frihetsberövande, olaga tvång, koppleri och våldtäkt. (justitieråden , Pripp, Håstad, och ) konstaterade att och träffat överenskommelser som innebar att 9 § tredje stycket första och andra meningarna UtlämningsL var tillämpliga. Vad man- nen anfört i ärendet visade enligt inte att det italienska domslutet var uppenbart oriktigt (9 § tredje stycket första meningen). Eftersom domen meddelats i mannens utevaro skulle domen emellertid, uttalade , endast godtas om den dömdes rättighet att försvara sig likväl kunde anses ha blivit tillgodo- sedd eller den dömde, enligt försäkran som den främmande staten lämnat i utlämningsärendet, hade möjlighet att påkalla ny domstols- prövning som tillgodosedde nämnda rättighet. Någon sådan försäkran hade inte, anförde domstolen, lämnats av . Mannen hade, vad gällde hans möjligheter till nöjaktigt försvar, gjort gällande att något förhör inte hölls med honom efter att han gripits och att de ankla- gelser som riktades mot honom vid en häktningsförhandling efter gripandet inte hade samma omfattning som åtalet. Han hade vidare gjort gällande, att han släpptes ur häktet sedan den maximala häkt- ningstiden gått ut, att han då delgavs ett utvisnings- beslut och lämnade landet samt att han inte varit i och att han vid frisläppandet inte fick några besked om den fortsatta handläggningen och att han varit ovetande om de förhandlingar som låg till grund för domen. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning om en dömd haft nöjaktiga möjligheter att försvara sig borde denna, anförde , bedömas mot bakgrund av artikel 6 i . hade, anförde Högsta dom- stolen, prövat om italienska utevarodomar upp- fyllde kraven i konventionens artikel 6. Av av- göranden framgick, uttalade , att den åtalade har rätt att få kännedom om åtalspunkterna i detalj, att den lagförande staten i vart fall måste göra rimliga ansträngningar för att delge honom kallelse till rättegången, att det inte räcker att han på annat sätt förstår att ett rättsligt förfarande inletts, att hans underlåtenhet att hålla den lagförande staten underrättad om sin adress inte utgör grund för att använda kungörelsedelgivning, att han, fastän det inte uttryckligen framgår av konventionen, har rätt att närvara vid för- handlingen så att han kan granska åklagarens bevisning även om han där är företrädd av en advokat men att han kan avstå från rätten att närvara personligen om avståendet är uppenbart och sker när han känner till anklagelserna. I vad mån en person kunde lagföras utan del- givning, när rimliga ansträngningar gjorts för att delge honom åtals- punkterna och kallelse till rättegången, framgick enligt Högsta dom- stolen inte klart av dittillsvarande praxis. Den dömde skulle dock, anförde , inte behöva bevisa att han inte försökt undandra sig lagföring (fallen Colozza . 1985, A nr 89, Brozicek . 1989, a nr 167, F.C.B. 1991, a nr 208-B, och T. 1992, a nr 245-C). anförde vidare, att det ankom på den stat som begär utlämning med stöd av en utevaro- dom, att styrka att den dömde haft nöjaktiga möjligheter att försvara sig. Det som uppgett i det aktuella ärendet, att mannen redan vid häktningsförhandlingen efter gripandet fick känne- dom om alla de anklagelsepunkter för vilka han slutligen dömdes , framstod enligt i sig som osanno- likt och hade inte styrkts genom företeende av ett protokoll från häktningsförhandlingen eller på annat likvärdigt sätt. För prövningen av om hinder förelåg mot utlämning krävdes enligt att utredningen kompletterades i vissa avseenden. Domstolen anmälde därför till frågan om åtgärd för införskaffan- de av kompletteringar i vissa hänseenden från och vilande- förklarande ärendet. Efter att komplettering inkommit, uttalade att uppgifterna från sida om att mannen vid häktningsförhandlingen fick del av de anklagelser och den be- visning som åberopades mot honom i och för sig borde godtas (jfr NJA 1989 s. 263). Något protokoll från förhandlingen eller annan Utlämningslagens förutsättningar för utlämning dokumentation i saken hade dock, enligt , inte erhållits från de italienska myndigheterna. Varken genom de uppgifter som lämnats eller genom vad som i övrigt kommit fram i ärendet kunde det, anförde domstolen, anses klart framgå att de anklagelser och grunder som åberopades mot mannen vid häktningsförhand- lingen var helt överensstämmande med det som framfördes mot honom vid huvudförhandlingen och ledde till att han fälldes till ansvar. hade inte heller, påpekade , gjort gällande att mannen personligen delgivits anklagelserna och grunderna för dem vid något annat tillfälle än i samband med häkt- ningsförhandlingen. Den omständigheten att mannens försvarare må- hända hade fått del av dessa innan förhandlingen kunde inte, enligt , anses innebära att mannens rättigheter enligt artikel 6 punkten 3 a i blivit tillgodosedda. Av utredningen i ärendet framgick enligt att mannen, när han släpptes ur häktet, mottog ett beslut om utvisning ur . Det fanns, menade domstolen, inte anledning att ifrågasätta mannens uppgift att han också lämnade efter frisläppandet. I utredningen fanns, enligt , uppgift om att en ut- visad kunde begära tillstånd att återvända till av juridiska skäl men att mannen aldrig vidtagit någon sådan åtgärd. Även om man- nen således hade möjlighet att inställa sig till huvudförhandlingen i brottmålet, hade det emellertid, anförde , inte ens påståtts att myndigheterna försökt delge honom personligen kallelse till förhandlingen eller att myndigheterna utrett huruvida han av sitt ombud eller på annat sätt före förhandlingen hade under- rättats om tiden för denna. Inte heller gav utredningen, enligt , något stöd för att mannen avsiktligen undanhållit sig delgivning av kallelse till huvudförhandlingen eller att han skulle ha avstått från att personligen närvara vid denna. Mannen hade, anförde , ådömts ett långvarigt frihetsstraff. Trots att han ställt ombud för sig i målet och denne också varit närvarande vid huvudförhandlingen fann med beaktande av kra- ven i artikel 6 punkterna 3 a–d i , att mannens rättighet att försvara sig inte kunde anses ha blivit nöjaktigt till- godosedd. Eftersom någon försäkran inte lämnats av om att mannen hade möjlighet att påkalla ny domstolsprövning som till- godosedde hans rättigheter, kom fram till att det förelåg hinder mot utlämning enligt 9 § tredje stycket andra meningen UtlämningsL. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning NJA 2003 s. 520 gällde utlämning av en man för straffverkställig- het till och . Till stöd för utlämningsframställ- ningen åberopades dels en dom i vilken mannen dömts för grov stöld och grovt rån till fängelse , dels en dom från i vilken den förut nämnda domen ändrats endast på så sätt att påföljden bestämts till fängelse. Mannen hade genom amnesti blivit befriad från av fängelsestraffet. Mannen gjorde bl.a. gällande att det förelåg hinder mot utlämning eftersom dömt honom i hans utevaro utan att hans rättighet att försvara sig kunde anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd. konstaterade först att och , liksom , tillträtt utlämningskonvention och att en fällande dom därför ska godtas om det inte i det särskilda fallet framgår att domslutet är uppenbart oriktigt. Domen från Högsta dom- stol kunde, enligt , inte anses uppenbart oriktig. Eftersom mannen dömts i sin utevaro blev emellertid, enligt dom- stolen, även andra meningen i 9 § tredje stycket UtlämningsL av betydelse. Sådan överenskommelse som avses i denna bestämmelse föreligger mellan och och , konstaterade , eftersom båda länderna tillträtt det andra tilläggs- protokollet till utlämningskonvention. Eftersom någon så- dan försäkran angående ny domstolsprövning som avses i 9 § tredje stycket UtlämningsL inte lämnats i ärendet blev frågan, enligt , om mannens rätt att försvara sig kunde anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd. Av uppgifter som lämnats i utlämningsären- det från myndigheter i och framgick följande. Vid huvudförhandlingen vid den första domstolen var mannen och hans försvarare närvarande. Domen fängelse överklagades såväl av åklagaren som av mannen genom försvararen med stöd av fullmakt. Åklagarens överklagande delgavs mannen genom att över- lämnas till hans bror. Kallelse till förhandlingen i skickades till mannen på den adress han upp- gett i målet, men kom i retur på grund av att adressaten inte kunnat nås. Enligt lagen var mannen skyldig att underrätta domstolen om han bytte adress eller om han inte skulle gå att nå. Detta hade han inte gjort. Förhandlingen kunde därför hållas i mannens utevaro. Vid förhandlingen, där inte heller mannens försvarare var närvarande, prövades all dokumentation i målet. Påföljden skärptes till fängelse. Mannen uppgav i bl.a. följande. Han var inte nöjd med den första domen utan ville överklaga den, men som domen meddelades blev han av säkerhetspolisen Utlämningslagens förutsättningar för utlämning befriad från att avtjäna straffet. Ett beslut hade fattats av befälhava- ren för säkerhetspolisen som innebar att han släpptes ur häktet mot att han påbörjade tjänstgöring i säkerhetsstyrkorna. Han frigavs som den första domen meddelades och gav sig ut i kriget någon vecka . Han visste inte om att domen var överklagad och hade inget intresse av att överklaga den eftersom han ansåg sig ha blivit befriad från straffet. var han i krigstjänst i Bosnien och under den tiden hörde han inte av domstolen eller hade någon kontakt med sin advokat. Han besökte inte . Den person som hade kvitterat försändelsen innehållande åklagarens överklagande var hans kusin, som bodde granne med honom och tog hand om hans post. Mannen fick inte vetskap om försändelsen. Först omkring efter att domen meddelats, fick han kännedom om domen från i samband med att han fick veta att han var efterlyst för att avtjäna straff. Han begärde därefter amnesti från straffet och bifölls hans begäran, på så sätt att straffet sattes ned till fängelse. uttalade, att frågan om mannens rätt att försvara sig kunde anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd borde be- dömas mot bakgrund av innehållet i artikel 6 i . Vid den bedömningen måste, enligt domstolen, beaktas att mannen hade varit personligen närvarande vid den första domstolens för- handling, att han således hade full vetskap om de anklagelser som riktats mot honom och att domen hade överklagats av försvararen med stöd av fullmakt från mannen. Såvitt framgick, menade , avgjorde målet på samma mate- rial som den första domstolen, med beaktande även av de skriftliga invändningar mot domen som framförts av mannens försvarare. De anförda omständigheterna talade enligt för att det skulle godtas, att målet avgjordes i mannens frånvaro, när denne hade underlåtit att hålla domstolen underrättad om var han kunde nås. Domen hade emellertid, konstaterade , överklagats även av åklagaren med yrkande om straffskärpning och detta över- klagande hade inte mannen personligen delgetts. Mot bakgrund av att mannen således riskerade att dömas till ett strängare straff kunde det inte, menade , anses att domstolen gjort till- räckliga ansträngningar för att delge honom kallelse till förhand- lingen genom att skicka de två brev som returnerades. Det hade heller inte, anförde , framkommit någon omstän- dighet som kunde ha gett domstolen fog för uppfattningen att mannen höll sig undan. Förfarandet att under dessa omständigheter Utlämningslagens förutsättningar för utlämning avgöra målet i mannens utevaro och därvid skärpa straffet, fick med beaktande av kraven i artikel 6 i , enligt , anses innebära att mannens rättighet att försvara sig inte hade blivit nöjaktigt tillgodosedd. Det förhållandet att mannen nume- ra hade fått straffet halverat genom amnesti föranledde enligt dom- stolen inte någon annan bedömning. Det förelåg därmed, menade , hinder mot utlämning enligt 9 § tredje stycket andra meningen UtlämningsL. I NJA 2008 N 18 gällde saken utlämning till av en albansk medborgare för verkställighet av ett fängelsestraff. Till stöd för framställningen åberopades en dom av en albansk distriktsdom- stol i vilken mannen dömts i sin utevaro för mord och olaga vapen- innehav till fängelse. (justitieråden , , , och ) konstaterade att liksom var anslutet till såväl utlämnings- konvention som dess andra tilläggsprotokoll, varför 9 § tredje stycket UtlämningsL var tillämplig. Av utredningen framgick enligt att handläggningen av det mål i vilket mannen dömts till ansvar, i sin helhet ägt rum i hans utevaro samt att han inte dessför- innan personligen och i detalj underrättats om åtalet eller personli- gen kallats till huvudförhandlingen (jfr NJA 2003 s. 318). Han hade visserligen, enligt , företrätts av en försvarare, men av underlaget framgick inte att de båda varit i kontakt med varandra eller att försvararen på annat sätt känt till mannens inställning till brottsmisstanken och önskemål om bevisning (jfr NJA 2000 s. 243). Vid sådana förhållanden kunde enligt mannens rättighet att försvara sig inte anses ha blivit nöjaktigt tillgodosedd. Vad gällde mannens möjlighet att påkalla ny domstolsförhandling framgick enligt av utredningen att den som blivit dömd i utevaro enligt albansk rätt inte var tillförsäkrad någon ny rättegång i första instans samt att albansk lag ålade den misstänkte bevisbördan för de förhållanden som kunde föranleda en rättegång i överinstans. Enligt saknade således mannen en nöjaktig möjlighet till ny domstolsprövning och den albanska domen utgjorde inte en sådan dom som enligt 9 § tredje stycket Utläm- ningsL ska godtas som grund för utlämning. Den albanska domen måste vidare, enligt , anses stå i strid med artikel 6 i . Domen fick därför, anförde domstolen, anses föranleda allvarlig erinran i den mening som avses i 9 § första stycket UtlämningsL (jfr NJA 2000 s. 243). Hinder mot utlämning förelåg således enligt 9 § UtlämningsL. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning 3.9Principen om ne bis in idem Enligt utlämningskonvention (artikel 9) ska utlämning inte medges om den eftersökte av den anmodade statens behöriga myn- digheter slutligt dömts för det eller de brott, för vilka utlämning be- gärs. Utlämning får vidare vägras om den anmodade partens behöri- ga myndigheter beslutat antingen att inte väcka åtal eller att efterge åtalet för samma brott. Artikeln är ett uttryck för principen om ne bis in idem – inte två gånger för samma sak, dvs. detsamma som för- bud på grund av res judicata. Som tidigare nämnts har till utlämningskonvention fogats ett tilläggsprotokoll (SÖ 1976:27). Genom tilläggsprotokollet (artikel 2) har artikel 9 kompletterats med bestämmelser som gör principen om ne bis in idem tillämplig även på domar som meddelats i annan konventionsstat än den anmodade staten. Utlämning ska så- lunda inte beviljas, om den aktuella personen i sådan lagakraftvun- nen dom frikänts eller dömts till fängelsestraff eller annan påföljd och påföljden har verkställts i sin helhet eller har varit föremål för nåd eller amnesti i sin helhet eller med avseende på den del som inte verk- ställts, eller om domstolen förklarat honom skyldig utan att ådöma påföljd. Utlämning får dock medges, trots den utländska domen, om gärningen har begåtts mot en person i offentlig ställning eller mot insti- tution eller annat som har offentlig karaktär i den ansökande staten eller om den dömde själv hade offentlig ställning i den ansökande staten, eller om gärningen helt eller delvis har begåtts inom den an- sökande statens område eller på en plats som behandlas som dess om- råde. Tilläggsbestämmelserna om utländska domars rättskraft ska enligt tilläggsprotokollet inte hindra tillämpning av mera vittgående nationella bestämmelser om sådana domars rättskraft. Till utlämningskonvention har även 1978 fogats ett andra tilläggsprotokoll (SÖ 1979:13). Genom detta tilläggsprotokoll (artikel 4) har konventionen kompletterats med en bestämmelse om verkan av amnesti: utlämning ska inte beviljas för ett brott beträf- fande vilket den anmodade staten har meddelat amnesti, om staten enligt sin egen strafflag hade behörighet att åtala för brottet. Med amnesti i tilläggsprotokollets mening ska förstås inte bara beslut om kollektiv benådning utan också individuellt nådebeslut samt be- slut om att efterskänka ett eventuellt straff redan innan åtal väckts, s.k. abolition (prop. 1978/79:80 s. 14). Principen om ne bis in idem kommer till utryck i 10 § första, tredje och fjärde stycket UtlämningsL. Enligt första stycket får ut- Utlämningslagens förutsättningar för utlämning lämning inte beviljas om det meddelats svensk dom beträffande det aktuella brottet eller om det, med stöd av 20 kap. 7 § rättegångsbal- ken (som reglerar åklagarens möjlighet att besluta om åtalsunder- låtelse) eller motsvarande bestämmelse i annan författning, har med- delats beslut att inte åtala för brottet. Tredje stycket gör principen tillämplig även på utländska domar och beslut; har fråga om ansvar för brottet prövats i en annan än den ansökande staten, genom en dom som vunnit laga kraft, får utlämning inte beviljas. Som ytter- ligare förutsättning för detta krävs emellertid att brottet är förövat i den först nämnda staten eller att denna stat tillträtt ut- lämningskonvention eller en överenskommelse som avses i 2 kap. 5 a § fjärde stycket (bl.a. den europeiska brottmålsdoms- konventionen, den europeiska lagföringskonventionen och Schengen- konventionen) eller att staten slutit särskilt avtal med om utlämning för brott. Med särskilt avtal avses bilateralt utlämnings- avtal (prop. 1975:35 s. 62). Utlämningsförbudet gäller emellertid endast om den som begärs utlämnad genom domen frikänts från ansvar, förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts, ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten på- går eller ådömd påföljd bortfallit enligt lagen i den stat där domen meddelats. Enligt fjärde stycket hindrar den utländska domen i vissa fall inte en utlämning. Så är fallet om brottet förövats i den ansö- kande staten eller mot denna stat eller menighet eller allmän inrätt- ning i den staten. Så är även fallet om det är fråga om brott som avses i 2 kap. 3 § 6 eller 7 (dels vissa specifikt angivna brott, exempelvis utomlands begångna kapningar, sjö- eller luft- fartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskningar eller folk- rättsbrott, dels utomlands begångna brott som enligt svensk rätt har ett straffminimum om fyra års fängelse), såvida inte lagföringen har skett på begäran av den ansökande staten eller efter det att den som begärs utlämnad har utlämnats från den ansökande staten för lagföring. Inte heller lag tillät utlämning, om det redan i meddelats dom för det brott som utlämningsframställningen avsåg. Utlämning fick inte heller beviljas om det i anhängiggjorts åtal beträffande brottet. Vid UtlämningsL:s tillkomst uttalade depar- tementschefen att det var tydligt att utlämning inte borde komma i fråga om den avsedda personen blivit dömd här i riket för det brott som utlämningsframställningen grundades på (prop. 1957:156 s. 66 f.). Denna princip borde enligt departementschefen gälla, även om domen lett till frikännande, den tilltalade förklarats strafflös, om Utlämningslagens förutsättningar för utlämning det meddelats beslut att efterge åtalet eller om det beslutats om abolition. Vidare borde enligt departementschefen förbudet om ut- lämning då åtal väckts i för brottet behållas; om det i ett så- dant fall ansågs att utlämning borde ske, var det enligt departe- mentschefen tillräckligt att en sådan kunde komma till stånd genom beslut av . Maj:t om nedläggande av åtalet. Bestämmelsen fick i huvudsak sin nuvarande utformning och lydelse vid en lagändring 1975; det var då tredje och fjärde styckena tillkom samt skulle den omständigheten att åtal för det uppgivna brottet hade väckts här i landet inte längre utgöra hinder mot ut- lämning. Frågan om utlämning ska beviljas, trots att åtal för brottet har väckts i blev därigenom en fråga under regeringens fria prövningsrätt. Om det i ett enskilt fall skulle te sig stötande att ut- lämna eller om utlämning skull framstå som olämplig, med hänsyn till att huvudförhandling hade påbörjats i eller kostnader och arbete här hade lagts ner på förundersökningen, fick, framhöll departementschefen, bifall till utlämningsframställningen vägras (prop. 1975:35 s. 51). För att förebygga de komplikationer som kan uppstå, om åtal väcks medan en framställning om utlämning är bero- ende på prövning, infördes ett förbud mot åtal, sedan framställning om utlämning har gjorts, för det eller de brott som avses med fram- ställningen (25 § första stycket UtlämningsL) samt infördes en be- stämmelse om att bifall till en framställning om utlämning anses ut- göra rättegångshinder i brottmålet (25 § andra stycket UtlämningsL, se prop. 1975:35 s. 51). Goda skäl kan enligt doktrinen anföras för att som svensk dom i 10 § första stycket även ska räknas strafföreläggande och ordnings- bot, eftersom dessa i den interna straffprocessrätten enligt 48 kap. 3 § andra stycket jämställs med en vanlig dom som vunnit laga kraft.41 Att hinder mot utlämning föreligger om det meddelats beslut att inte åtala för brottet innebär, med den lydelse bestämmelsen fått, att utlämningsförbudet är begränsat till att avse sådana fall då enligt tidigare terminologi åtalseftergift meddelades; härunder ryms även det fallet att regeringen med stöd av 11 kap. 13 § andra stycket rege- ringsformen har meddelat beslut om abolition men inte alla fall då åklagare (exempelvis på grund av bristande bevisning eller med stöd av någon särskild åtalsprövningsregel i ) beslutat att inte väcka åtal (prop. 1975:35 s. 61 f.). 41 Påle 2003, s. 259. Utlämningslagens förutsättningar för utlämning Föreskriften i tredje stycket, om hinder mot utlämning då en lagakraftägande dom har meddelats i annan stat än den ansökande, knyter an till bestämmelsen i 2 kap. 5 a § . Brottsbalks- bestämmelsen föreskriver att, när fråga om ansvar för gärning har prövats genom lagakraftägande dom i främmande stat, lagföring under vissa förutsättningar inte får ske här i riket för samma gärning. I de fall då lagföring inte får ske i får således inte heller utlämning till annat land än det där domen meddelats medges (prop. 1975:35 s. 62). Även de undantag från huvudregeln om utlämningsförbud som föreskrivs i fjärde stycket stämmer överens med motsvarande undantag i 2 kap. 5 a § . Vad gäller frågan om en utländsk doms räckvidd torde denna få avgöras enligt den utländska statens, och inte , rättskrafts- regler.42 I förarbetena till UtlämningsL förs inte något resonemang om varför principen om ne bis in idem skulle finnas i UtlämningsL; det tycks ha varit självklart att så skulle vara fallet. Som tidigare nämnts uttalade departementschefen, att det var tydligt att utlämning inte skulle beviljas om personen i redan var dömd för det aktuella brottet. Medtagandet av principen lag motiverades inte heller i denna lags förarbeten; redan då synes uppfattningen ha varit att det var självklart att den skulle finnas med (prop. 1913:50 s. 36).