sou · H0B341 · 2012-06-04 00:00:00 — En annan mycket viktig skillnad som jag berört i det föregående har att göra med synen på utbildningen och på studenterna. Den tar sig två uttryck. Vissa lärosäten är nästan helt fokuserade på att det är forskarna, dvs. i de flesta fall de anställda som är definierade som lärare, till vilka man dock i regel hänför också doktoranderna, som skall vara vad man kallar idébärare. Detta innebär att man i sin information och uppsökande verksamhet helt riktar sig till dessa grupper och inte innefattar studenterna i arbetet. I många fall verkar i stället andra aktörer för att stimulera studenternas intresse för ett egetföretagande, t.ex. den vid dåvarande högskolan i startade stiftelsen , som sedan spritt sig till cirka ett dussin andra orter. Andra lärosäten har i stället ett starkt eget fokus på studenterna, som i en del fall dominerar i lärosätets rådgivning och affärsutvecklingsstöd. Typiskt sett befinner sig studenternas affärsidéer längre från forskningsfronten men närmare Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och marknaden än vad de främsta forskarnas idéer gör, vilket gör dem lättare att validera. 4.4.5Studenterna som entreprenörer – för egna idéer och andras Synen på utbildningen och studenterna tar sig emellertid också ett annat uttryck. När ansvariga för innovationsstödshanteringen inom lärosätena (inkl. bolagen) skall beskriva de främsta svagheterna i det nuvarande systemet, så handlar det om två återkommande brister, nämligen brist på kapital, speciellt i tidiga faser, och brist på entreprenörer, dvs personer som både kan och vill arbeta hårt, inte sällan , för att förvandla en idé, sprungen ur ett forskningsresultat, till en vara eller en tjänst etc. som kan nyttiggöras. De seniora forskarna är endast i begränsad utsträckning beredda att byta sin vetenskapliga karriär mot en entreprenöriell eller söka komplettera de båda. Doktoranderna och de forskare som befinner sig i en tidig postdoktoral karriärfas representerar däremot en bättre möjlighet. Ifråga om idéer som kommer ur mycket avancerad forskning kan personer ur denna grupp utgöra den trovärdigaste lösningen. Men i många andra fall kan studenter från den avancerade nivån vara lämpliga att matcha med idéer som andra genererat. Att driva utvecklingsföretag är emellertid inte en syssla för entusiastiska amatörer, låt vara att entusiasmen sannolikt är ett förhållningssätt av stort värde. Högskolan har inte i någon större utsträckning i sitt utbildningsutbud speglat behovet av att fler personer bör – och mot bakgrund av de individualistiska strömningarna i samhället – antagligen också vill bedriva verksamhet i egen regi, som egenföretagare eller i samspel med ett fåtal andra i sitt nätverk. Så sent som höjdes kraven på att högskolan skulle göra studenterna anställningsbara. Detta står inte i självklar och nödvändig motsatsställning till en utbildning som främjar studenternas entreprenörskap, men det är min övertygelse att det uppfattades på det sättet, även om många lärosäten efter hand sökte justera kravet till att studenternas utbildning skulle vara Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och 4.4.6En förändring av utbildningsuppdraget Som berördes i föregående avsnitt har studenternas anknytning till arbetsmarknaden historiskt sett avsett graden av anpassning till arbetsgivarnas önskemål. Den viktigaste underliggande frågan har avsett om anpassningen skulle fokusera på den första anställningen, dvs. att den som lämnat högskolan med en examen skulle gå in i en yrkesverksamhet med hög produktivitet från första arbetsdagen, eller om anpassningen skulle avse en mera abstrakt och långsiktig förberedelse för ett helt yrkesliv, innefattande en långt driven förmåga till fortsatt lärande. Men som utgångspunkt för denna avvägning har gällt att den som slutfört sin utbildning inom högskolan skulle i sin kommande yrkesverksamhet vara verksam som anställd hos en privat eller offentlig arbetsgivare. Det har bara undantagsvis etablerats försök med specialistutbildningar för blivande entreprenörer/innovatörer. , och bedriver kvalificerade entreprenörskapsutbildningar med särskilt ekonomiskt stöd från regeringen. Utbildningarna kom i denna form till stånd efter det att regeringen tagit initiativ till ett ansökningsförfarande med ett begränsat urval, baserat på en kvalitetsgranskning. En del av dessa utbildningar bedrevs redan tidigare, ehuru med mer begränsade resurser. Vid den teknisk/naturvetenskapliga fakulteten vid bedrivs en entreprenörsutbildning som en valmöjlighet för det avslutande året på det långa utbildningsprogrammen. Också i med resp. KTH som tongivande lärosäten tillhandahålls icke obetydliga möjligheter till utbildning som förbereder för en yrkesverksamhet som egen företagare. Dessa lokala initiativ är vällovliga. Det behövs emellertid enligt min mening ett nationellt strategiskt initiativ för att få till stånd ett geografiskt väl spritt utbud av verkliga spetsutbildningar med entreprenöriell inriktning. Jag lämnar därför i det avslutande avsnittet förslag om en geografisk spridning av den spetsutbildning som ges i och och om en övergång till finansiering i gängse former, dvs. som avräkning inom ramen för resp. lärosätes takbelopp för intäkter avseende utbildningen på grundnivå resp. avancerad nivå. Jag föreslår härvidlag att de s.k. prislapparna ges en nivå som motsvarar den nuvarande finansieringen av utbildningarna i och . Men spetsutbildning för ett fåtal är inte tillfyllest för att skapa en innovationskultur. Det erfordras att breda studentgrupper inom Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och vitt skilda utbildningar får grundläggande kunskaper om möjligheten att vara yrkesverksamma genom organiserad verksamhet. Jag kan inte erinra mig att det någonsin drivits en opinion för att studenternas entreprenörsförmåga skulle främjas på ett bredare plan, som ett horisontellt utbildningsmål av det slag som anges i 1 kap. 8–9 a §§ högskolelagen. SUHF berörde dock, med lätt hand, denna fråga i rapporten av från den s.k. kunskapstriangelgruppen, i vilken man föreslog att examensordningen [dvs. bilaga 2 till högskoleförordningen, min anm.] skulle ses över så att innovationsperspektivet integrerades tydligare i examensmålen. Jag bedömer att en sådan förändring, även om den åstadkommes med enkla medel, kan få betydande effekter, kanske inte första hand genom de tillkommande kunskaperna utan genom sin mentala påverkan av studenterna och deras självbilder. Vill man mobilisera studenterna som innovatörer och entreprenörer är det rimligtvis så att vägen dit går genom deras utbildning. I det avslutande avsnittet föreslår jag således, att utbildningens betydelse för innovationssystemet lyfts fram, att studenternas potentiella roll uppmärksammas vida bättre än , att ett nytt horisontellt utbildningsmål införs i högskolelagen och att examensordningen ändras i enlighet med SUHF:s intentioner. Detta leder också till att detta mål kommer att omfattas av () bedömningar av respektive utbildningars kvalitet. 4.5.1Bristen på incitament för lärosätena En återkommande kritik från lärosätena är att det saknas incitament för dem att använda intäkter, som man erhållit för sina utbildnings- och forskningsuppdrag, som stöd för innovationsfrämjande åtgärder. Detta kan uppfattas som en tydlig indikation på att statens modell för ekonomistyrning fungerar väl, i detta fall möjligtvis bättre än vad regeringen önskat sig. Lärosätena fokuserar på de uppdrag som genererar intäkter, vårdar dessa, använder dem för att stärka sin verksamhetskvalitet och konkurrenskraft, så att man inte vid utvärderingar riskerar att förlora intäkterna genom indragna examensrätter eller omfördelning av forskningsmedel. Insatser med innovationsstödjande inriktning får vid denna avvägning stå tillbaka, eftersom erfarenheterna tyder på att kostnaderna Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och aldrig kommer att täckas genom t.ex. avkastning från holdingbolagen. Det finns visserligen exempel på lärosäten som ser ett framgångsrikt nyttiggörande av forskning som ett sätt att skapa en attraktiv bild av eller högskolan i fråga (en högkvalitativ utbildnings- och forskningsmiljö, omgiven av ett myller av kreativa små företag) och som därför kan avsätta resurser för innovationsstöd som ett alternativ till annan marknadsföring, men dessa lärosäten är få. Min bedömning är att ett tydligt uppdrag till lärosätena att ta ansvar för en del av innovationsprocessen måste åtföljas av en lika tydlig finansiering. Jag återkommer till detta i det avslutande förslagsavsnittet. 4.5.2Bristen på incitament för lärarna Men det är inte bara lärosätena som saknar incitament. Många forskare gör samma bedömning för egen del, även om lärarundantaget i förening med den utvidgade rätten till bisysslor skapar en potential för extra inkomster, undantagsvis (mycket) stora. Eftersom nyttiggörandet av forskning fortfarande inte är integrerat med forskningsverksamheten tillmäts det dock ett mycket litet värde i de lärosätesinterna belöningssystemen. I samband med t.ex. remissyttranden är det vanligt att universitet och högskolor tillstyrker att samverkansarbete av olika slag bör belönas. Jag har dock i mitt arbete med denna utredning endast funnit några enstaka exempel på att framgångsrik innovationsverksamhet i sig tillmäts någon vikt vid anställning, befordran, lönesättning eller intern resursfördelning, trots att lärosätena disponerar i stort sett hela incitamentspaletten. Uppmärksamhet, status och priser tillfaller framstående forskare, som drar in stora resurser för sin forskning och publicerar i de mest ansedda tidskrifterna. Många lärosäten belönar årets lärare (och syftar då på de förtjänstfulla pedagogiska insatserna). Men årets innovatör är ovanlig och nästintill icke-existerande. Många lärare befarar, kanske inte utan orsak, att den tid de lägger ner på att utveckla en idé till en innovation snarare utgör en viss restriktion för deras akademiska karriärutveckling och anseende. I valet mellan att publicera sina resultat och att söka nyttiggöra dem drar därför publiceringen ofta det längre strået – i ovana innovationsmiljöer sannolikt ens utan någon som helst reflektion över alternativet. Och den som är beredd att uppskjuta sin publicering vill ofta göra det bara som behövs för att uppnå Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och ett skydd för sina immateriella rättigheter, vilket lätt leder till alltför tidiga och därför mindre väl genomtänkta patent som kan visa sig svåra att lägga till grund för en lönsam kommersialisering. Förhållandet att det både i ett antal utredningar och i den fristående debatten inom området upprepade gånger har betonats att också framstående insatser inom samverkansområdet (med varierande fokus och precision) borde belönas har inte lett till några iakttagbara förändringar. Den absoluta merparten av besluten om incitament för forskarna är som nämnts ovan en fråga för lärosätena själva. Men regeringen har vare sig före eller i anslutning till den senaste s.k. autonomireformen använt sig av möjligheten att sända en signal om behovet av att förstärka incitamenten för forskare att välja att också driva sina idéer till nyttiggörande. Jag föreslår därför att regeringen utnyttjar den i princip enda kvarstående egna möjligheten, nämligen regelverket för anställning av professor och lektor, dvs. de båda högsta läraranställningarna. Det konkreta förslaget redovisas i det avslutande avsnittet samt i bilaga 4. Jag noterar i sammanhanget att Teknikföretagen i sitt inspel till den forsknings- och innovationspolitiska propositionen lyft fram behovet av en ökad värdering inom högskolan av industrierfarenhet och samverkan såväl vid intern resurstilldelning som av personlig meritering. 4.5.3Bristen på incitament för studenterna För studenterna är situationen ibland nästan den motsatta i förhållande till forskarna. Den latenta lusten till entreprenöriellt handlande möts inte av det stöd, vare sig i form av utbildning eller med avseende på stöd för affärsutveckling, som i det fallet skulle kunna fungera som ett incitament av pull-karaktär. Mitt uppdrag innefattar inte en analys av forskningsinstitutens roll i det nationella innovationssystemet. Jag har dock fört överläggningar med företrädare för , och . Efter dessa samtal och diskussionerna med lärosätena och olika expertmyndigheter kan jag inte se att instituten sitter inne med någon generell lösning på hur innovationer skall Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och En viktig omständighet är härvidlag att instituten aldrig kan representera hela kunskapstriangeln – det strategiskt viktiga utbildningshörnet saknas. Inom sina specifika områden, som dock sammantaget ingalunda täcker det samlade forsknings- och innovationsfältet, kan instituten lämna viktiga bidrag, ibland enbart i samverkan med sin resp. bransch, ibland tillsammans med ett eller flera lärosäten. Instituten liknar, genom sin nära samverkan med företagen, närmast de medelstora/mindre högskolor, som stöder, och de innovationer som uppstår i institutsmiljön har samma inkrementella karaktär som nämnda högskolors. Självfallet kan de större lärosätena ibland ha goda skäl att samverka med enskilda institut. Av naturliga skäl är denna samverkan särskilt utvecklad i , där ett betydande antal av instituten bedriver sin verksamhet i mycket nära geografisk och de facto personell kontakt med KTH. som bildats i nära kontakt med avancerade forskningsmiljöer vid KTH och har utvecklat en fruktbar samverkan med de båda berörda lärosätena, inte minst ifråga om förvaltningen av de immateriella tillgångarna för universitetsforskarnas räkning. Huruvida denna modell är spridningsbar till andra institut och lärosäten kan jag inte bedöma. Från näringslivets sida efterlyses i flera sammanhang tillgång till en infrastruktur i form av t.ex. demonstratorer och testbäddar i fullskala. Denna typ av infrastruktur som är speciellt anpassad till det nationella innovationssystemets behov ter sig enligt min mening som lämpad för uppbyggnad och förvaltning, så långt möjligt, inom institutssektorn. Jag förutsätter att investeringarna i de flesta fall lånefinansieras, på samma sätt som merparten av den vetenskapliga infrastrukturen, och de facto bekostas genom taxesättning i samband vid utnyttjandet, oavsett om detta sker inom ramen för projekt vid resp. institut eller genom att olika lärosäten hyr in sig för tester och demonstrationer. Kompetensförsörjningen för lärosätenas hantering av innovationsstödet och av de immateriella tillgångarna framstår som mycket betydelsefull för utvecklingen. Min uppfattning är att det för framgång i hanteringen av innovationsstödet erfordras starka inslag av dubbelkompetens, som i tillräcklig utsträckning är förenad i en och Översikt över den innovationsstödjande verksamheten vid lärosätena och Vad jag syftar på är att det för att arbeta med innovationsstöd till idéer som kommer ur en akademisk miljö fordras djup egen kunskap om och förståelse av såväl vetenskapens som marknadens logik. I vart fall några av dem som är verksamma i den lokala innovationsstödsmiljön bör därför ha en egen forskarbakgrund (åtminstone doktorsexamen och helst viss vetenskaplig verksamhet därefter) och dessutom ha arbetat i företag med avsevärd FoU-verksamhet. Man måste helt enkelt kunna förstå båda logikerna, tala båda språken, röra sig i båda kulturerna och fungera som en översättare och mäklare mellan dem som entydigt befinner sig i resp. i näringslivet. Vid de större lärosätena finns i regel anställda som representerar denna dubbelkompetens. Det är emellertid viktigt att också mindre högskolor kan få tillgång till sådan genom samverkan med universiteten etc. Mina förslag i det avslutande avsnittet innehåller sådana inslag. När det gäller kompetensförsörjningen för lärosätenas hantering av immateriella tillgångar är situationen på sätt och vis mer komplicerad. Åtminstone vid större lärosäten bör det enligt min uppfattning finnas tillgång till lokal specialistkompetens, antingen i en central juristfunktion eller inom ramen för innovationskontor etc. eller holdingbolag. I regel föreligger denna tillgång till expertkompetens, i vissa fall på mycket kvalificerad nivå. Vad som är svagare utvecklat är den strategiska kompetens, varigenom rätten till kunskapstillgångarna relateras till och knyts samman med utvecklingen av forskningen. Det handlar här om en systemförståelse, som i första hand ankommer på den akademiska ledningen på olika nivåer men också, på grund av principerna för forskningens frihet, på den enskilde forskaren. Som jag berört tidigare bör det också finnas en grundläggande kompetens hos alla som sysslar med idé- och affärsutveckling. och har berört detta i sin gemensamma kartläggning och analys av det offentliga stödsystemet för hantering av företags immateriella tillgångar. Och kunskaper inom det immaterialrättsliga området måste förutsättas ingå i såväl den breddsom den spetsutbildning av studenter som jag föreslagit ovan i avsnitt 4.4.6. Utbildningsbehovet är således stort och varierat. Det är angeläget att lärosätena samverkar i denna fråga, lämpligen med viss samordning från SUHF. och bör få i uppdrag att biträda lärosätena vid planering och genomförande av utbildning och information. Även den i avsnitt 6 berörda föreningen kan utgöra en tillgång i detta arbete. 5Regionala och lokala förutsättningar 5.1Det regionala/lokala innovationssystemet I avsnitt 4.3 har jag berört organisationen av det innovationsstödjande arbetet och de nationella aktörer som omger universitet och högskolor. Men det finns också gott om regionala och lokala intressenter i lärosätenas miljö. I den tidigare nämnda rapporten från , Innovationsplan för – underlag till en svensk innovationsstrategi, återges också en schematisk bild över de innovationsstödjande organisationerna i /, vilken ger ytterligare tydlighet till den bild av ett myller av aktörer, som många utifrån sina egna erfarenheter vittnar om. Men även detta förhållande varierar över landet. Med en viss förenkling skulle jag vilja hävda att aktiviteten hos de regionala/lokala aktörerna ökar ju längre man kommer från Stockholm-Uppsala-området och ju mindre lärosätet är. Erfarna rektorer från mindre högskolor kan vittna om hur de och deras högskolor rönt en uppmärksamhet från den närmaste omgivningen som förvisso utgjort ett starkt stöd men som också innefattat avsevärda anspråk på styrning av högskolans verksamhet. Min bedömning är att innovationsprocessen vid de mindre och medelstora högskolorna avkastar goda resultat, främst på grund av det starka samarbete som ofta finns med det regionala näringslivet. På grund av denna samarbetsprofil blir emellertid många av de idéer som kommer fram ur dessa lärosätens forskning innovationer inom de samverkande företagen, en sannolikt mycket effektiv process, som lämnar relativt sett färre idéer till lärosätets egen innovationsstödshantering. IVA förordar i sin rapport att ökad uppmärksamhet ägnas åt att utveckla ett effektivt regionalt innovationsarbete. Jag delar i grunden IVA:s uppfattning, även om mina erfarenheter av försök till bred regional samverkan är måttfullt positiva. Riskerna är stora att Regionala och lokala förutsättningar arbetet koncentreras på att bygga upp nya administrativa strukturer och att formulera övergripande strategier, som ges en sådan abstraktionsnivå, att alla berörda intressenter kan anse att just deras intressen blir tillgodosedda. Vilket innebär att alla mål- och intressekonflikter i stället måste hanteras inom ramen för de mer handlingsinriktade program och projekt som samarbetet successivt avkastar. Jag gör den bedömningen att regionala och lokala innovationssystem bör stimuleras, men de bör växa fram underifrån genom ett successivt fördjupat samspel mellan de tongivande noderna i resp. nätverk och inte bildas genom nationella direktiv om innehåll och arbetsformer. Exempel på sådana utvecklingsprocesser som redan kommit relativt långt kan hämtas från , och . 5.2Behov av tydligare ledarskap för det regionala/lokala innovationssystemet För att det skall vara möjligt att få till stånd en eftersträvad utveckling av det regionala/lokala innovationssystemet krävs det enligt min mening ett tydligare ledarskap. I den ovan citerade rapporten från framförs samma uppfattning. De aktörer som i kraft av sina uppdrag eller innehållsmässig eller finansiell styrka representerar resurser av särskilt värde för det regionala innovationssystemet måste förmås att axla ett sådant ledarskap. Min bedömning är att högskolan, som i alla regioner, hur dessa än definieras, måste spela en mycket viktig roll för det regionala innovationssystemet, bör ingå i den grupp av aktörer som ställer sig i spetsen för arbetet. I sitt gemensamma underlag till den forsknings- och innovationspolitiska propositionen uttalar VR, FAS, Formas, , och Rymdstyrelsen att lärosätena behöver ges möjlighet att ta ledningen i de lokala innovationssystemen. Som jag ser det, så kan det i enskilda fall vara ändamålsenligt att t.ex. ett stort universitet tillerkänns huvudansvaret. I andra fall kan någon annan aktör vara lämpligare eller ett delat ansvar väljas. Men det eller de största lärosätena bör alltid ingå i den ledande aktörsgruppen. Som IVA påminner om i sin rapport, så har signalerat att regioner som saknar strategier för profilering och innovationer kommer att ha små möjligheter att erhålla medel ur . Detta förhållande utgör ett incitament för de Regionala och lokala förutsättningar Utvecklingen kan emellertid behöva främjas, temporärt, genom ekonomiska smörjmedel från t.ex. eller . En effekt som kan förväntas som resultat av arbetet inom ramen för de regionala/lokala innovationssystemen är mer av s.k. samproduktion och därmed inkrementella innovationer. För de större lärosätena, med avsevärd volym av obunden grundforskning (med dess potential för radikala innovationer) och en mycket bred palett av tillämpad forskning, är det av största vikt, att deras samarbete med företag inte begränsas till den regionala miljön eller att kommersialiseringen av innovationer förses med restriktioner om att den i första hand bör ske inom ramen för befintliga eller nya företag, som är lokaliserade till just den region där lärosätet befinner sig. Detta intresse, av nationell karaktär, utgör ytterligare ett skäl till att dessa lärosäten bör spela en ledande roll i det regionala innovationssystemet. 6 Samverkan mellan lärosäten De svenska lärosätena har en betydande erfarenhet av samverkan, enligt min bedömning mera påtaglig än i många andra länder, trots att de givetvis också är varandras konkurrenter om intäkter, uppdrag, studenter och personal. Konkurrensdimensionen har stärkts , som samverkan, enligt min bedömning, också växt sig starkare inom ramen för SUHF. Inom SUHF, vars arbete jag haft förmånen att följa sedan förbundets bildande , har jag dock kunnat notera att det mer konkreta innovationsstödsarbetet aldrig varit uppe till behandling. Däremot har frågor om ägande- och nyttjanderätt till undervisningsmaterial, framställt av anställda inom högskolan, varit föremål för utredning och diskussioner som grund för lokala beslut. Vid sidan av SUHF finns en väl fungerande förening för holdingbolagen och, numera, också innovationskontoren, vilket inkluderar merparten av lärosätena och däribland samtliga universitet (motsv.). Inom ramen för detta nätverk sker ett betydelsefullt kunskaps- och erfarenhetsutbyte. Detsamma gäller för verksamheten inom SNITTS (for Innovation and Technology Transfer Support), som är en förening för personer som arbetar med kunskaps- och tekniköverföring vid bl.a. universitet/högskolor, forskningsinstitut och berörda expertmyndigheter. SNITTS arbetar för att stärka medlemmarnas yrkesroll genom att erbjuda en plattform för kompetensutveckling och erfarenhetsutbyte.