sou · H0B355d2 · 2012-08-24 00:00:00 — Det avgörande för om ett nytt brott begås genom att ett tidigare yttrande sprids på nytt får alltså i princip anses vara om den som sprider yttrandet därmed också tillhandahåller det för allmänheten på nytt. Huruvida yttrandet därvid är brottsligt torde i princip bero på hur det framstår i det läge som uppkommer genom den nya sprid- ningen. Det är givetvis en väsentlig skillnad mellan om den nye spridaren markerar att han ställer sig bakom ett brottsligt yttrande som han sprider, eller om han tar avstånd från det. Självfallet kan även den ursprungligen ansvarige begå ett nytt brott genom att yttrandet anses framfört på nytt. Så är fallet exempelvis om en artikel med ett brottsligt yttrande i en tidning tas in på nytt i tidningen . Men så får också anses vara fallet om det i tidningen eller på annat sätt hänvisas till en gammal artikel med brottsligt innehåll på ett sådant sätt att det brottsliga yttrandet får anses framfört på nytt. I fråga om privata, kommersiella och andra hemsidor, bloggar o.d. gäller detsamma som har sagts tidigare om webbtidningar m.m. Ett brott genom ett yttrande begås sålunda genom att yttrandet läggs ut på webbplatsen eller bloggen på ett sådant sätt att allmänheten kan ta del av yttrandet eller få tillgång till det exempelvis genom att betala. Då börjar också preskriptionstiden löpa. Möjligheten att göra s.k. omodererade kommentarer är vanligt förekommande på webbplatser. Sådana inlägg omfattas inte av grund- lagsskyddet, och den som ansvarar för webbplatsen torde inte annat än undantagsvis kunna bli ansvarig för deras innehåll. Ansvaret gäller i så fall enligt , inte enligt yttrandefrihets- grundlagen. Om den som ansvarar för webbplatsen genom sitt agerande kan anses ha tagit över yttrandet och gjort det till sitt bör dock ansvar enligt yttrandefrihetsgrundlagen kunna komma i fråga. Yttranden i sociala medier på internet, t.ex. Facebook och Twitter, framförs på samma sätt som annat material på nätet genom att de görs tillgängliga för allmänheten. Som har sagts i kommentaren till 1 kap. 5 § sprids yttrandena oftast till så stora grupper att det får anses röra sig om spridning till allmänheten. Om ett brottsligt yttrande sprids vidare, exempelvis ett uttalande som innebär förtal, medför det inte i och för sig att ett nytt yttrande fälls (jfr vad som har sagts ovan angående vanlig vidarespridning). Om det däremot får anses röra sig om ett nytt yttrande, exempelvis genom något tillägg eller understöd i någon form, kan ett nytt brott anses bli begånget av den som framför detta nya yttrande med följd att en ny pre- skriptionstid börjar löpa. Det blir då alltså den som har fällt det nya yttrandet som blir ansvarig för brottet, naturligtvis under förut- sättning att det nya yttrandet också får anses inrymma förtal. Som har sagts i författningskommentaren till 1 kap. 3 § finns det företeelser som inte är typiska massmedier men som under vissa förutsättningar ändå får ses som massmedier enligt grundlagen. Så är fallet när de är avsedda just för att sprida yttranden till allmän- heten. På det sättet kan t.ex. vissa klädesplagg, förpackningar m.m. ses som massmedier, och eventuella yttranden ska då bedömas enligt grundlagen under förutsättning att även kraven i 1 kap. 5 § är uppfyllda. Yttrandet bör anses bli fällt genom att plagget, för- packningen etc. lämnas ut för spridning till allmänheten. Även här gäller det som har sagts om sådan aktivering av yttranden som får anses innebära att nya brott begås. Flygblad, klistermärken, affischer o.d. är ofta att betrakta som massmedier och kan rymmas under grundlagen om någon av förut- sättningarna i 1 kap. 5 § är uppfyllda; de ska sålunda ges ut av ett massmedieföretag eller ha utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. För sådana massmedier gäller att brottsliga yttranden i dem blir framförda i och med att de görs tillgängliga för allmänheten. Beträffande affischer och klistermärken får detta normalt anses ske när de sätts upp för allmän beskådan. Beträffande flygblad får det anses ske när dessa lämnas ut för spridning. Några nya brott begås därmed inte när flygbladen delas ut. Även beträffande detta slags medier gäller att yttrandena kan förnyas på ett sådant sätt att nya brott får anses begångna. Om exempelvis flygblad med brottsligt hets mot folkgrupp delas ut och sedan läggs undan för att tas fram igen för ny utdelning, torde detta i princip innebära att de brottsliga yttrandena framförs på nytt med påföljd att en ny preskriptionstid inleds. Tekniska upptagningar är t.ex. cd-skivor med musik eller språk- kurser, dvd-skivor med film eller dataspel och analoga lagrings- medier med innehåll. De är normalt massmedier och omfattas då av grundlagen om de har getts ut av ett massmedieföretag eller om det finns utgivningsbevis eller ansvarsuppgifter. Yttranden i sådana medier får normalt anses bli framförda när upptagningen ges ut, dvs. lämnas ut för spridning. Från den tidpunkten räknas då pre- skriptionstiden. Att t.ex. en dvd-skiva sedan sprids vidare genom t.ex. försäljning betyder inte att eventuella brottsliga yttranden på skivan fälls på nytt. Detsamma gäller när skivan spelas upp och innehållet sålunda visas. Skulle en upptagning däremot användas för ny spridning av yttrandena till allmänheten kan ett nytt brott bli begånget. Vid en sådan uppspelning är det den som ansvarar för den nya spridningen som blir ansvarig för brottet. Det ursprungliga ensamansvaret får ingen betydelse i det läget. Filmer av alla de slag är massmedier oavsett distributionsform, om de är avsedda för spridning till allmänheten. Som har sagts i kom- mentaren till 1 kap. 5 § kan det ibland uppkomma problem att avgöra vad det är som har grundlagsskydd. Är det filmen = filmproduk- tionen (dvs. bilderna, texten och musiken, alltså det intellektuella innehållet som sådant), eller är det filmen = filmrullen eller dvd- skivan (dvs. den sak som innehåller bilderna m.m.)? Så som begreppet massmedium är definierat kan det avse båda dessa förete- elser. Oavsett hur det förhåller sig med detta får ett eventuellt brott i yttranden på filmen anses begånget genom att filmen offentliggörs i den betydelsen att den sprids till allmänheten. Här kan vi dock konstatera en väsentlig skillnad mellan å ena sidan filmen = filmproduktionen (det intellektuella innehållet) och å andra sidan filmen = dvd-skivan m.m. (föremålet). För klarhetens skull använder vi här fortsättningsvis ordet filmen för produktionen, den intellektuella produkten, det som man ser på skärmen. För det som filmen finns lagrad på (filmrullen, dvd-skivan, databasen etc.) använder vi här uttrycket filmupptagningen. Det är uppenbart att en film och en filmupptagning kan offent- liggöras på olika sätt. En film kan offentliggöras genom att den visas första gången på en festival eller på en galapremiär. Men den kan också offentliggöras här i landet genom att filmupptagningar lämnas ut till försäljning eller genom att filmen går upp på landets biografer sedan ett antal upptagningar (i form av filmrullar eller hård- diskar) har levererats till biograferna. I det senare fallet innebär själva distributionen av filmupptagningarna inte något offentliggörande, det är först när filmen visas som den kan anses bli spridd till all- mänheten med följd att ett eventuellt yttrandefrihetsbrott blir begånget. På samma sätt som beträffande andra medier bör en ny visning av en film kunna innebära att ett nytt yttrandefrihetsbrott begås. Så länge det handlar om den vanliga spridningen av filmen eller film- upptagningen begås inga nya brott. Men om filmen däremot tas fram efter en tids tystnad och lanseras på nytt, kanske med fram- hållande av de delar som är brottsliga, kan ett nytt brott bli begånget. Grundfrågan är alltså, här som med andra medier, om ett nytt brottsligt yttrande kan anses bli fällt genom den nya lanseringen. Detsamma som har sagts om film och filmupptagningar får anses gälla för andra intellektuella produkter och de upptagningar där de hålls tillgängliga. Det gäller t.ex. musik, dataspel och böcker. (Vad som har sagts om böcker avsåg den fysiska boken men också det intellektuella innehållet.) Som har sagts i kommentaren till 1 kap. 5 § är icke mång- faldigade fotografier normalt inte massmedier. Men förevisas ett fotografi som bara finns i ett exemplar på en utställning dit allmän- heten har tillträde, lär fotografiet vara att betrakta som ett mass- medium. Ett eventuellt brottsligt yttrande i fotografiet får då anses bli framfört när fotografiet görs tillgängligt för allmänheten genom att ingå i utställningen. Något nytt brott begås inte under utställ- ningens gång, varför en preskriptionstid löper från tillgänglig- görandet. Sätts fotografiet sedan upp på en ny utställning får det anses innefatta ett nytt yttrande som kan bestraffas om det är brotts- ligt. Då börjar också en ny preskriptionstid att löpa. Gränsen för när ett nytt brott ska anses begånget är uppen- barligen svår att dra. Den närmare gränsdragningen får överlämnas till rättstillämpningen, varvid i princip allmänna regler om när ett brott är begånget får tillämpas. Det förtjänar att framhållas att frågan om när brottet begicks ska lösas enligt allmänna principer. Vad som har sagts ovan har inne- burit ett försök att tolka vad dessa principer innebär på yttrande- frihetsområdet. Det bör nämnas att frågan om när brottet begås och när pre- skriptionstid börjar löpa har ett samband med bestämmelsen om censurförbud och förbud mot hindrande åtgärder. I denna sägs, något förenklat, att det inte får förekomma någon förhands- granskning av yttranden som är avsedda att framföras och inte heller några hindrande åtgärder med anledning av det kända eller förväntade innehållet i ett massmedium. Bestämmelsen synes stå väl i överensstämmelse med vad som har sagts ovan om tidpunkten för ett yttrandefrihetsbrotts begå- ende och därmed startpunkten för preskriptionstiden. förbudet och förbudet mot hindrande åtgärder gäller på samma sätt som , men därtill måste de anses gälla på så sätt att inga nya grundlagsskyddade yttranden – aktiverade, upprepade eller för- nyade yttranden enligt den terminologi som här har använts – får förbjudas eller hindras enligt bestämmelsen. Om polisen t.ex. får besked om att en film som har fällts för hets mot folkgrupp ska visas på nytt, får inget förbud meddelas eller några hindrande åtgärder vidtas på grund av innehållet. Polisen måste vänta till dess att det nya yttrandet har framförts. Om ett brottsligt yttrande i exempelvis en radiosändning eller en nättidning laddas ner och görs tillgängligt för allmänheten på en webbplats med grundlagsskydd på ett sådant sätt att det rör sig om ett nytt brottsligt yttrande, är det inte den ursprungligen ansvarige som begår ett brott utan den som får anses framföra det nya yttrandet. I ett sådant fall är det alltså den som ansvarar för webb- platsen som blir ansvarig för brottet, och preskription räknas från den tidpunkt då det görs tillgängligt där. Över huvud taget ansvarar den som har ett ensamansvar för en tidning, en tv-sändning eller en film bara för de yttranden som får anses framförda genom att tidningen eller filmen ges ut och genom att tv-sändningen sker. Därtill kan han eller hon bli ansvarig för sådana förnyade yttranden (inkl. nya brott) – exempelvis nya upplagor av en bok eller en film – som framförs med hans eller hennes samtycke. När både grundlagsskyddade och andra yttranden fälls Som har sagts tidigare kan det inträffa att både grundlagsskyddade och icke grundlagsskyddade yttranden fälls i ett sammanhang. Så kan bli fallet exempelvis om någon lämnar ut flygblad med anti- romska texter som han eller hon skanderar något starkt negativt om folkgruppen romer. Om åklagaren anser att såväl flyg- bladen som ropen utgör hets mot folkgrupp, måste såväl grund- lagen som tillämpas. Att det bör ske i en enda rätte- gång, vilket inte är möjligt , är en sak för sig. I ett sådant sammanhang bör ropen kunna anses innebära att den som sprider och ropar blir ansvarig även för flygbladen genom att dessa s.a.s. ingår i de nya yttrandena. Preskriptionstiden är alltså för alla yttranden som omfattas av den nya yttrandefrihetsgrundlagen. Därigenom skiljer sig bestämmelsen från de preskriptionsregler som gäller enligt TF och YGL (se 9 kap. 3 § TF och 7 kap. 1 § YGL). I likhet däremot med vad som gäller enligt TF och YGL görs det inte någon skillnad mellan grövre och mindre grova yttrande- frihetsbrott såvitt gäller preskriptionstidens längd. Det har inte ansetts befogat att göra någon sådan förändring i den nya yttrandefrihets- grundlagen. I fråga om s.k. absolut preskription (dvs. att påföljd måste utdömas senast efter brottet) och påföljdspreskription (dvs. att påföljden måste verkställas från det att domen har vunnit laga kraft) gäller, på samma sätt som enligt TF och YGL, vad som stadgas i lag. Detta blir effekten av att saken inte berörs på annat sätt i grundlagen än genom den generella hänvisningen i 13 kap. 4 § till vad som stadgas i lag. Bestämmelsen i första stycket gäller som sagt även för sådana yttranden som hålls tillgängliga för allmänheten i en databas. Ett sådant tillgänglighållande har enligt TF och YGL setts som ett per- durerande brott, vilket innebär att preskriptionstiden har räknats först från den tidpunkt då yttrandena har avlägsnats från databasen. I den nya grundlagen kommer någon sådan utsträckt brottstid inte att förekomma, utan preskriptionstiden börjar genomgående löpa från den tidpunkt då brottet begås. Liksom enligt TF och YGL medför väckandet av åtal beträffande ett visst yttrande eller vissa yttranden att preskriptionstiden avbryts beträffande alla som kan göras ansvariga för brottet i fråga. Detta är innebörden av föreskriften i andra stycket. 10 kap. 8 § Målsägarangivelse (9 kap. 4 § TF, 7 kap. 1 § YGL) 8 § Angående målsägandens rätt att ange yttrandefrihetsbrott till åtal eller att själv väcka åtal på grund av ett sådant brott gäller vad som sägs i lag. Paragrafen motsvarar 9 kap. 4 § TF, vartill 7 kap. 1 § första stycket hänvisar. Även enligt den nya yttrandefrihetsgrundlagen gäller beträf- fande vissa brott att målsäganden dels kan förfoga över frågan om åtal ska väckas, dels själv väcka åtal. Här gäller vad som sägs i lag, se t.ex. 5 kap. 5 § om förtal m.m. 10 kap. 9 § Konfiskering utan åtal (9 kap. 5 § TF, 7 kap. 2 § YGL) 9 § Om ett yttrandefrihetsbrott har begåtts utan att någon kan ställas till ansvar för brottet, får åklagaren eller målsäganden i stället för att väcka åtal ansöka om konfiskering av de exemplar av massmediet genom vilka brottet har begåtts. Detsamma gäller om den ansvarige inte kan delges stämning i . När konfiskering inte är möjlig får åklagaren eller målsäganden i stället ansöka om föreläggande för den som tillhandahåller massmediet att se till att det brottsliga yttrandet inte längre hålls tillgängligt för all- mänheten. Om den som tillhandahåller massmediet inte kan fås att avlägsna det brottsliga yttrandet, får åklagaren eller målsäganden ansöka om föreläggande för den som möjliggör tillhandahållandet att vidta de åtgärder som är möjliga för att det brottsliga yttrandet inte ska vara tillgängligt. Första stycket i paragrafen motsvarar 9 kap. 5 § TF och 7 kap. 2 § YGL. Konfiskering blir aktuell bara när det är fråga om massmedier som finns i fysisk form. Det ska anses följa av att det i lagen anges att konfiskering kan ske av exemplar. Bland annat yttrande- frihetsbrott på internet eller i radio eller tv kan sålunda inte för- anleda konfiskering. Det gäller även om yttrandet ligger kvar i en databas som finns tillgänglig för allmänheten. Enligt andra stycket får åklagaren eller målsäganden i stället för konfiskering tillgripa möjligheten att få det brottsliga yttrandet avlägsnat. Denna möjlighet är avsedd för sådana medier där kon- fiskering inte kan ske. Det gäller t.ex. sådana yttranden i radio eller SOU 2012:55 Bilaga 9 tv eller på en webbsida på internet som hålls fortsatt tillgängliga för allmänheten. I sådana fall kan åklagaren begära ett föreläggande för den som tillhandahåller massmediet att se till att det brottsliga yttrandet avlägsnas. Om den som tillhandahåller mediet inte kan fås att avlägsna det brottsliga yttrandet, kan föreläggandet i stället riktas mot den som möjliggör tillhandahållandet, exempelvis ett s.k. webbhotell. Bestämmelser om domstols beslut om konfiskering och förbud mot vidare spridning finns i 7 kap. 8 §. [Sannolikt bör i kap. 10 läggas in bestämmelser som ungefär mot- svarar 7 kap. 4 och 5 §§ YGL, om granskning av radio och tv resp. 11 kap. Om rättegången i yttrandefrihetsmål Vad gäller den särskilda rättegångsordningen på det grundlags- skyddade området hänvisas här till den översyn av regelverket i TF och YGL som kommittén har genomfört. Det arbetet redovisas i kap. 14 (Rättegångsbestämmelserna – en översyn) samt i avsnitten 23.2 (författningskommentar till TF, se 12 kap.) och 23.3 (författ- ningskommentar till YGL, se 10 kap.). Den förändrade regleringen torde, efter viss anpassning, passa väl in som ett 11 kap. i NYGL.6 6 Under arbetet med NYGL fördes det diskussioner om att i detta kapitel införa en dele- gationsbestämmelse som tog sikte på – i första hand – JK:s möjligheter att i yttrandefrihets- mål justera åtal, väcka alternativa åtal eller få till stånd kumulation av flera mål. Den aktuella bestämmelsen hade följande lydelse. X § Föreskrifter om åtalsjustering, alternativa åtal och gemensam rättegång i fall där frågan om ett brott utgör yttrandefrihetsbrott eller inte har bedömts felaktigt, ges i lag. 12 kap. Om massmedier med internationell anknytning 12 kap. 1 § Exemplar av massmedier (13 kap. 1 § TF och, i första hand, 10 kap. 1 § YGL) 1 § För exemplar av massmedier från utlandet som sprids här gäller grundlagen i tillämpliga delar, om inte annat sägs nedan. I bestämmelsen behandlas frågan om det geografiska tillämpnings- området för NYGL. Det svenska grundlagssystemet är inte uni- versellt i den meningen att det gäller oinskränkt för alla massmedier runt om i världen. Tanken är således inte att grundlagen ska ge ett konstitutionellt skydd för tryck- och yttrandefriheten i andra länder. Utgångspunkten är att den ska skydda svenska yttranden och att det således måste finnas en koppling till för att grundlagen ska bli tillämplig. I denna och i övriga paragrafer i kapitlet berörs frågan vilken anknytning hit som ska föreligga för att svenskt grundlagsskydd ska gälla. Bestämmelsen avser exemplar av massmedier som kommer från utlandet. Här avses böcker, tidningar, dvd-skivor och andra s.k. fysiska informationsbärare som framställs i ett eller flera exemplar. Huvudregeln är att grundlagen gäller för sådana massmedier även om de kommer från utlandet, dock under förutsättning att de sprids i Av paragrafen framgår att regleringen av massmedier med utländsk anknytning inte är teknikberoende. För massmedier som når allmänheten med hjälp av elektroniska överföringar, såsom hemsidor på internet samt sändningar av radio och television, gäller en motsatt huvudregel. För dessa medier gäller särskilda bestäm- melser enligt 5 och 6 §§, som utgår från att grundlagen inte gäller för överföringar från utlandet (se nedan). För begreppet massmedier gäller definitionen i 1 kap. 3 §. Med massmedier från utlandet avses i princip alla massmedier som har framställts utomlands. NYGL ska således tillämpas bl.a. på i utlandet framställda tidningar, böcker, cd-skivor med musik, dataspel på dvd-skivor och andra s.k. fysiska informationsbärare under förutsättning att de sprids i . För dessa massmedier gäller grundlagen i tillämpliga delar. De allmänna krav som uppställs för att ett massmedium ska omfattas av NYGL tillämpas därmed även på medier från utlandet. Grund- lagen blir tillämplig på massmedier som ges ut av massmedieföretag, massmedier med utgivningsbevis eller som har försetts med ansvars- uppgifter. Bestämmelsen i 1 kap. 5 § ska därvid tillämpas liksom de övriga bestämmelser i grundlagen som berörs (bl.a. 4 och 5 kap.) Innebörden är att det även för massmedier från utlandet behöver utses någon som i första hand ansvarar för innehållet (utgivare eller, vid ansvarsuppgifter, den ansvarige). När det gäller utländska massmedier från massmedieföretag gäller särskilda bestämmelser i fråga om vem som ansvarar för innehållet om massmediet i huvud- sak sprids utanför . Ansvaret för sådana massmedier ska som huvudregel bäras av den som låter lämna ut massmediet för spridning här, se vidare kommentaren till 3 §. 12 kap. 2 § Inskränkningar i meddelar- och anskaffarfriheten (jfr 13 kap. 1 och 6 §§ TF) 2 § Är ett massmedium som avses i 1§ i huvudsak avsett att spridas utanför gäller inte meddelar- och anskaffarfrihet enligt 1 kap. 6 § om 1.meddelandet eller anskaffandet innefattar brott mot rikets säkerhet, 2.meddelandet innefattar utlämnade eller tillhandahållande som avses i 7 kap. 4 § första stycket 2, eller 3.meddelandet utgör ett uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt. Även den här paragrafen tar sikte på massmedier som framställs i exemplar, således s.k. fysiska informationsbärare. I bestämmelsen behandlas fall då sådana medier visserligen sprids i men inte i huvudsak är avsedda att spridas här. Det kan t.ex. avse tidskrifter eller tv-spel på dvd-skivor som sprids över hela världen. Av 1 § följer att grundlagen gäller även för dessa massmedier. Den nu aktuella bestämmelsen innebär att vissa inskränkningar ska gälla i fråga om meddelar- och anskaffarfriheten. Det finns i övrigt inte några begränsningar i skyddet (se dock 3 § nedan). Kravet att spridningen inte huvudsakligen sker i torde normalt inte föranleda några särskilda tillämpningsproblem. Vid tveksamma fall får bedömningen göras med utgångspunkt bl.a. i vad som är känt om spridningen i andra länder, vilket språk som används och inriktningen på innehållet. Om det konstateras att mass- Bilaga 9 SOU 2012:55 mediet i huvudsak avser den svenska marknaden ska denna bestämmelse inte tillämpas. De inskränkningar i meddelar- och anskaffarfriheten som bestäm- melsen innebär motsvarar vad som i vissa fall gäller enligt dagens ordning (se 13 kap. 6 § TF och 10 kap. 1 § YGL). De viktigaste skillnaderna jämfört med det ordinarie meddelar- och anskaffar- skyddet är att undantaget för brott mot rikets säkerhet är vidare (p. 1) samt att undantag gäller vid alla uppsåtliga överträdelser av tystnadsplikt (p. Således tillämpas inte den ordning som innebär att enbart överträdelser av vissa s.k. kvalificerade tystnadsplikter kan ligga till grund för undantag från meddelarfriheten, jfr 44 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Bestämmelser om meddelar- och anskaffarfrihet finns även i 4 och 6 §§. 12 kap. 3 § Ansvar för innehållet (ny) 3 § För innehållet i ett massmedium som avses i 2 § och som ges ut av ett massmedieföretag ska grundlagens bestämmelser om utgivare inte tillämpas. Ansvaret för innehållet i ett massmedium enligt första stycket ligger på den som har låtit lämna ut massmediet för spridning i . Paragrafen innebär att grundlagens bestämmelser om utgivare inte ska tillämpas på massmedier (fysiska informationsbärare) som inte i huvudsak är avsedda att spridas i och som ges ut av mass- medieföretag. Den innehåller även en särskild bestämmelse om vem som ansvarar för yttrandefrihetsbrott i sådana massmedier. Paragrafen tar således inte sikte på utländska massmedier som har svenskt utgivningsbevis eller som har försetts med ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 5 § första stycket 3. För dessa medier gäller grund- lagen med undantag för vad som framgår av 2 §. Innebörden av första stycket är främst att bestämmelserna i 5 kap. om utgivare inte ska tillämpas på utländska massmedier som ges ut av massmedieföretag. Ett utländskt massmedieföretag behöver således inte utse och anmäla utgivare. Följaktligen gäller inte heller bestämmelserna om att uppgifter om utgivare ska hållas tillgängliga eller bestämmelserna om utseende av ställföreträdare.