sou · H0B374 · 2012-11-09 00:00:00 — Den som förflyttas till en annan miljö än den ursprungliga kommer att lära sig tala det språk som talas i den nya miljön. framhåller att språket ofta är den mest fram- trädande av alla etniska markörer. Det är praktiskt taget omöjligt efter de tidiga tonåren att tillägna sig ett nytt språk utan att det hörs i talet. Genom intonation, melodi och uttal kan en infödd talare alltid identifiera en person som har haft ett annat första språk. (1981:326). Skulle språket kunna vara det som avgör till vilken etnisk grupp man hör? På finns cirka 850 distinkt olika språk eller av världens alla språk. Landet har knappt sex miljoner invånare. Om man uppfattar språket som den viktigaste markören för kultur och etnicitet skulle det på alltså finnas 850 etniska grupper med i genomsnitt 7 000 medlemmar (). Är det rimligt att etniska grupper är så små? På finns tre officiella språk. Är det kanske de som konstituerar etniciteten? Men ett av de officiella språken är engelska. Det har rimligen tillkommit i sen tid och kan inte ha med ursprung att göra. Att två andra språk gjorts till officiella är naturligtvis också en modern företeelse. Exemplet belyser de svårigheter man hamnar i när man ska avgränsa etniska grupper. Internationella adoptioner är inte ovanligt. Barn förflyttas i tidig ålder från ett land till ett annat. De växer upp med ett annat modersmål än det som talas i deras ursprungsland. Vilken är deras etnicitet? Kritik mot etnisk avgränsning , forskningsdirektör vid des Sciences Politiques och professor vid Institut dEtudes Politiques i , har i sin bok (2005) grundligt granskat teorier om att världen skulle bestå av avgränsade etniciteter och kulturer (oavsett när dessa avgränsningar kan ha uppstått). Han konstaterar att upprepade studier bekräftar att forntida samhällen i och inte var isolerade utan hade omfattande förbindelser med omvärlden. Socialantropologer är mot den bakgrunden allt mindre benägna att tala om etniska grupper och talar i stället om nätverk av samhällen, som tidigt skapade vida regionala rum: merkantila, monetära, religiösa och politiska rum, som överlappade varandra. Det utbyte som skedde i dessa rum påverkade i hög grad samhällenas utveckling och struktur. Och, menar han, vad som är sant för dessa primitiva samhällen är det i än högre grad för imperier, forntida kungadömen och samtida stater. Den modernisering som har skett är till stor del påverkad av impulser utifrån. Sålunda har till exempel staterna i i stor utsträckning formats av sin inbördes konkurrens där han ser rivaliteten mellan och som ett typexempel (Bayart 2005:61, 67–68). Bayart menar att även om man alltså på goda grunder kan starkt ifrågasätta uppfattningen om geografiskt väl avgränsade, ursprung- liga etniska grupper, så kan det hos individer ändå i vissa situationer finnas starka känslor av att tillhöra en viss etnisk grupp. Det är naturligt att söka en förklaring till hur sådana känslor uppstår. En utgångspunkt kan vara det väl kända fenomenet att känslan ofta bestäms mindre av upplevda gemensamma egenskaper hos gruppen än av ett upplevt hot från de andra. Det kan alltså stärka samhörighetskänslan i den egna gruppen (Ibid. 95) och kan till och med vara den omständighet som skapar etnisk medvetenhet (Dencik 2011). Historiskt finns flera sådana exempel. Ett hittar vi redan i . Fil lic Hans Furuhagen13 berättar i sin bok och arkeologerna hur krafter sökte ena de israelitiska stammarna genom att peka ut filistéerna som arvfiende, som den andre. Filistéerna var visserligen rikare, starkare och tekniskt mer avancerade än israeliterna, men föraktades därför att de åt griskött, dyrkade främmande gudar och inte var omskurna. En del forskare menar att det var det föreställda trycket från filistéerna som skapade juden- domen som en särskild religion (2010:99). De tyska romantiker som ville ena de tyska staterna fann inspiration inte bara i gemensamma kulturella drag utan också i 13 har av regeringen tilldelats professors namn. hotet från och det franska. enande var en förutsättning för att kunna besegra (2006:35). Och vägen till banades inte minst av föreställningen om judarna som ett dödligt hot mot den , skriver författaren i en tidningsartikel (2010). Ytterligare en aspekt på etnicitet har fått ökad uppmärksamhet . Hos många finns en föreställning om att man bara kan tillhöra en etnisk grupp. Den som lämnar ett land bakom sig och etablerar sig i ett nytt förväntas av många helt skifta lojalitet och ändra sin sociala identitet. Detta synsätt har utmanats av vad som brukar kallas ett transnationellt perspektiv (et al ). Per , docent i sociologi vid , noterar att detta synsätt: uppmärksammar att människor upprätthåller och utvecklar meningsfulla band till både nya och gamla hemländer. Det ger upphov till transnationella aktiviteter, relationer och institutioner av olika slag – sociala, politiska, ekonomiska, kulturella – som överskrider nations- gränser och i någon mening förenar sändande och mottagande länder. Det transnationella perspektivet riktar intresset mot sådana trans- nationella rum snarare än mot enbart det mottagande landet. Det är inte självklart att migranter flyttar över sin identitet och lojalitet från det sändande landet till det mottagande. Ofta uppstår istället identiteter och upplevelser av tillhörighet och gemenskap som refererar till båda länderna – eller en känsla av att inte fullt ut höra hemma i någotdera. (2007:17–18) När en viss etnisk kategori skapas av individer med till exempel samma födelseland finns inom kategorin individer med en mångfald av olika egenskaper, preferenser, intressen och sociala identiteter. När någon reflekterar över den etniska grupp han eller hon själv tillhör, ingruppen, är det uppenbart att det förhåller sig så. Men många studier visar att när samma person karaktäriserar utgrupper uppfattas individerna i de grupperna som mer lika varandra i attityder, utseende och personliga egenskaper. Feno- menet kallas utgruppshomogenitet (2005:400, se även Hogg och 2010:39). Det finns också en generell tendens att anse att individer i den egna gruppen äger ett slags grundläggande disposition för socialt önskvärda beteenden, medan motsatsen gäller individer i utgrupper (Hogg & , 2010:54). Om någon i ingruppen bryter mot det accepterade beteendemönstret, till exempel begår ett allvarligt brott, uppfattar man i regel beteendet som avvikande och söker efter individuella förklaringar. Om däremot någon i utgruppen begår motsvarande handling uppfattas beteendet ofta som representativt för gruppen och förklaringar söks på gruppnivå (i etniciteten, religionen eller dylikt). Intressant är att jämföra hur kommentarerna sett ut kring de terrordåd som har begåtts i . Tre har begåtts av personer med sitt ursprung i respektive , (Lasermannen), (Malmö- mördaren) och , ett av en man med rötter i , Taimour Abdulwahad (som sprängde sig till döds i ). Utgångspunkten i många analyser är att , och är ensamma galningar. Man har sökt psykologiska förklaringar till deras gärningar. Abdulwahad betraktas av betydligt fler som representativ för sin religion eller kultur. Den senare antas förklara hans gärning snarare än någon personlig galenskap. Skillnaden i analytiskt angreppssätt var också tydligt efter händelserna i . trodde de flesta att det var islamister som låg bakom dådet. En rad storpolitiska förklaringar gavs. När det stod klart att terroristen var en blond ändrades perspektivet snabbt. Man ville knappt acceptera att det kunde vara fråga om en politiskt medveten gärning (2012). Etnicitet som konstruktionistiskt begrepp Slutsatsen av dessa resonemang blir för min del att etnicitet måste ses som ett konstruktionistiskt begrepp, det vill säga att etnicitet är något som skapas genom sociala processer och social inlärning. Det kan handla om processer som antingen initieras av dem som vill tillhöra gruppen eller utifrån. Det ligger enligt min mening också mycket i det postkoloniala synsättet att processerna att skapa etnicitet, särskilt när de initieras utifrån, ofta är djupt politiserade och sällan oskyldiga. I det senare fallet handlar det ofta om makt och tvång, det vill säga att personer mot sin vilja påtvingas etnifierande beteckningar. Låt mig så något fördjupa diskussionen kring kulturbegreppet. Relationen mellan de bägge begreppen är något oklar. står de för nästan samma sak. kan kultur vara ett snävare begrepp, som när det är ett av flera kriterier för etnicitet, ibland ett vidare fenomen. Bayart behandlar i sina resonemang etnicitet och kultur parallellt. Vad är kultur? Kulturbegreppet är komplext då det kan beteckna både konst, musik, biologiska jäsprocesser, samhälleliga värden, vanor och regler (etnologen refererad i 2009:29). Jag väljer att utgå från kulturpsykologen definition. Han menar att kultur innefattar inlärda beteenden och meningar som överförs socialt i olika livssituationer, och som syftar till såväl individuell som kollektiv anpassning. Kulturer kan vara tidsbegränsade eller varaktiga (till exempel etnisk-kulturella livsstilar), men de är ständigt i förändring. Kultur har inre uttryck såsom värderingar, trosföreställningar, attityder, axiom, inriktningar, kunskapsteorier, medvetandenivåer, varse- blivningar, förväntningar och personligheter, och yttre såsom arte- fakter, roller, institutioner och sociala strukturer. Kulturer bidrar till våra världsbilder, uppfattningar och inriktningar av vilka i sin tur följer idéer, moraluppfattningar och preferenser. De skapar och konstruerar våra verkligheter (De 2012).14 I den internationella debatten om migration spelar kultursynen en viktig roll. Många av de europeiska partier, som förenas av sitt motstånd mot invandring och invandrare, drivs av en ideologi som brukar kallas etnopluralism eller etnonationalism (se vidare 4.2.1). Den har ett par centrala utgångspunkter. 14 har som ledamot i utredningens expertgrupp rekommenderat denna definition. Hon har själv hämtat den från (2005), Culture and conflict: Understanding, negotiating, and recociling conflicting constructions of reality. , 29, 651–673. En övertygelse om att möten mellan kulturer är konflikt- skapande. Människor med olika etnisk och kulturell bakgrund kan inte leva tillsammans. Integration är därför ett omöjligt projekt. En övertygelse om att kulturutbyte över gränserna förstör de kulturer som finns. Paralleller dras till biologisk mångfald. Det gäller att rädda kvar så många kulturer som möjligt (det är det som är pluralismen). Därför ska man undvika migration som leder till kulturblandning. I det ligger också en strävan att slå vakt om den egna kulturen som anses vara hotad av mötet med andra kulturer. Vad har kulturer för karaktär? Kulturer tar sig, som skriver, olika yttre och inre uttryck. De yttre uttrycken kan handla om till exempel enstaka byggnader och hela städer, sådant som gör att vi känner igen oss när vi reser mellan olika platser, men också om till exempel sociala koder. Alla dessa uttryck förändras av naturliga skäl långsamt – men det är självklart att också de för- ändras. Och ibland kan det gå snabbt. Min uppväxtstad förändrades radikalt åren kring 1960. Hela centrum revs och nytt byggdes upp. förändrades mycket snabbt inför . Även sociala koder kan ibland förändras snabbt, i till exempel synen på olika sexuella inriktningar där en radikalt förändrad syn bland unga kunde uppmätas på bara (FLH 2010). Men normalt går förändringarna relativt långsamt, vi kan känna igen oss . Individer är oftast betydligt mer flexibla än både byggnader och sociala koder. Inom ramen för en och samma kultur myllrar det av olika slag av mänskliga liv, oavsett vilken kultur vi tittar på. Ingenstans lever alla människor ett och samma liv. Det speglar olika smaker, intressen, värderingar och kompetenser, men också människors flexibilitet. Samma individ rör sig mellan olika sociala sammanhang, mellan identiteter, och livet skiftar också . Självklart erbjuder livet fler alternativ och nyanser för vissa än för andra, men variationen finns i snart sagt alla individers liv. byter människor, eller tvingas de byta, kulturell miljö. En frivillig eller påtvingad migration kan vara ett sådant tillfälle. påtvingad migration, till exempel på grund av flykt från krig eller konflikt, är naturligtvis mest dramatisk. Uppbrottet är oönskat, resmålet ofta inte ens självvalt. Men även sådana situationer klarar de flesta på ett förvånansvärt smidigt sätt. Föreställningar om att individer skulle vara så präglade av den kultur de vuxit upp i att de inte skulle klara att leva i någon annan dementeras gång på gång av praktisk erfarenhet. Det innebär inte att omställningen alltid är enkel. Den går oftast bra för dem som tvingas till den , men svårigheterna ökar av naturliga skäl med stigande ålder. De finns många olika sätt att leva i den miljö migranten kommer från och det finns också många sätt att leva i den miljö han eller hon kommer till. Om vi ser till den svenska kulturmiljön som exempel så rymmer den ett otal möjligheter. sagt alla individer som har haft förmånen att leva här från födelsen lever i realiteten olika liv. En person som kommer till ifrån ett annat land för att permanent bo här måste anpassa sig till de allmänna förutsättningar som finns här, till våra artefakter, våra sociala koder, vårt klimat, våra lagar och regler. Men inom den ramen kan många olika liv levas. Jag menar att parallellerna mellan kulturer och biologiska arter är djupt ovetenskaplig. Biologiska arter är snävt definierade, de är naturliga, det vill säga inte skapade av människor, de är oföränderliga (nå ja, ibland, sedan 10 när de första människorna beslutade slå ner sina bopålar, manipulerar vi naturen också!). Kulturer är helt annorlunda, de är vitt definierade, de är i allt skapade av människor och de är dynamiska, de förändras kontinuerligt i takt med nya erfarenheter och kunskaper. Visst kan vi ha intresse av att spara kulturella artefakter från förr för att bättre kunna förstå vilka liv man då hade möjlighet att leva, men att ha som mål att frysa kulturen så som den ter sig, att säga nej till utveckling, kan inte rimligen vara ett mål. Ledningen för , och , skrev en artikel där de konsta- terade att hembygdsrörelsen med 450 000 medlemmar är en av största folkrörelser. Vi gräver där vi står, skriver de, i ett rikt folkligt kulturarv av berättelser från . Vi forskar i arkiven, vi tar hand om gamla gårdar, vi samlar föremål och minnen. visar vi upp allt för alla som vill se. Men de konstaterar också att de vet att det inte alls var bättre . Våra arkiv, skriver de, berättar om tider när klasskillnaderna var stora, när okunskapen bredde ut sig och när folk fick arbeta hårt från späd ålder till ett liv på undantag i livets slutskede. Och de fortsätter: Det finns människor som sökt sig bort från armodet till nya hem- bygder, till och eller och . Det finns berättelser om valloner, tyskar och franska adelsmän och om de som förr kallades tattare, , lappar och zigenare. Vi kan även läsa om smålänningar och dalkarlar, om gutar och upplänningar som lämnat sina hembygder för att leva någon annanstans i . I dokumenten från efterkrigstiden är det italienare, greker, jugoslaver och chilenare som bosatt sig i hembygden. är det holländare, polacker, iranier, irakier, somalier och människor från alla världens hörn. Alla dessa människor har fört med sig sina historier och alla har satt spår i hembygden och i det lokala kulturarvet. Vår kultur är en levande mångfald som ständigt förnyas, genom möten mellan människor lokalt, regionalt, nationellt och internationellt. Det är det som är den svenska kulturen och vi föreställer oss att det är likadant i alla sam- hällen som är öppna för utveckling. (Nordwall & 2010) Den syn på kultur och kulturell utveckling som de redovisar avviker radikalt från den etnopluralistiska. I likhet med vad företrädarna för ger uttryck för menar jag att det är rimligt att i anda våga tro på civilisationens framsteg (1989, 1991).15 Hela tanken att motsätta sig kulturblandning är märklig. Kulturer har aldrig, som Bayart framhåller, varit isolerade öar utan ständigt utvecklats inte minst av impulser från varandra. Det är detta som är själva grunden för utveckling. Det finns, som jag har påpekat, inte heller någon automatik i att skillnader mellan grupper leder till motsättningar. Människor har i årtusenden levt sida vid sida med varierande smaker, värderingar, vanor, intressen, sysselsättningar och livsstilar. 15 (1897–1990) var tyskjudisk sociolog. Efter nazisternas maktövertagande lämnade han . Hans huvudarbete är Über den (1937/39; på svenska i två band som Sedernas historia och Svärdet och plikten), där han framlägger teorin om att de västeuropeiska staternas historia kan förstås som en lång civilisationsprocess. Men olikheterna har också inspirerat. Under de senaste århundradena har demokratin och rättsväsendet utvecklats för att bättre kunna hantera de spänningar som kan uppkomma när människor har oförenliga intressen. Inte svart eller vitt Låt mig runda av detta resonemang om etnicitet och kultur. Man kan lägga in olika betydelser i begreppet etnicitet. avser man med etnisk bakgrund ingenting annat än individers födelseplats. Det är knappast kontroversiellt att notera den. Med platsen är ofta förknippad en kultur, om än dynamisk. Problemet med etnicitetsbegreppet uppstår när någon hävdar att denna kultur i så hög grad sätter sin prägel på alla individer som föds där att de blir till en homogen grupp, med samma livsstilar, värderingar och vanor, och att de saknar anpassningsförmåga vid förändringar. Kulturen förutsätts ha stöpt dem i samma form. Detta synsätt är enligt min mening orimligt. Ingen grupp av människor är homogen. Varje individ i gruppen har även andra sociala identiteter än sin födelseplats eller etnicitet. Ingen av dessa kan självklart betraktas som viktigare än någon annan. Inom varje grupp finns viktiga skillnader i åsikter och värderingar (2007:177). Individer identifierar sig sällan på ett entydigt sätt med en given etnicitet eller kultur. I stället poängterar de ofta skillnader mellan sig själva och andra i gruppen. Skillnaden mellan två etniska grupper kan vara mindre än skillnaderna mellan individerna inom en grupp (Stier 2009:28, 34). När en person hamnar i en helt ny kulturmiljö finns det många lägen på en skala som de kan befinna sig i. . Hogg, professor i socialpsykologi vid , , och , professor i psykologi vid , , pekar på några sådana typiska lägen (2010:330): Integration innebär att invandraren håller fast vid inslag i sin hemkultur men relaterar också till den dominerande kulturen i det nya landet. Assimilation innebär att invandraren ger upp sin hemkultur och fullt ut anpassar sig till den dominerande kulturen. Separation innebär att invandraren fullt ut håller fast vid sin hemkultur och isolerar sig från den dominerande kulturen. Marginalisering innebär att invandraren ger upp sin hemkultur men misslyckas med att anpassa sig till den dominerande kulturen. Det är angeläget att förstå att det inte är svart eller vitt utan att det finns många stämningslägen i vilka en invandrare kan befinna sig. I regel handlar det inte heller om ett val som görs en gång för alla, utan om process där han eller hon kan befinna sig i olika lägen, inklusive i det transnationella rum jag har beskrivit. , forskare vid , och , lektor i historia vid , konstaterar att som individer och i familjen lever första generationens invandrare i någon mening ofta ett liv som har anknytning till deras etniska bakgrund. Men beroende på deras sociala situation finns många andra identiteter som kan vara lika viktiga eller viktigare, exempel- vis klasstillhörighet eller yrkesidentitet. De menar att inte bara individer utan etniska grupper i ett nytt land, till exempel , genomgår ett slags levnadslopp med uppkomst, blomstring och (för)fall. För vissa invandrare har etniciteten givetvis en stor betydelse och de väljer att bejaka sin etniska identitet och underkasta sig ett grupptryck. är etniciteten för många andra, kanske flertalet invandrare, att blicka tillbaka varför det inte är aktuellt att utveckla en etnisk särkultur i . De har anlänt som individer och det är som individer de här vill skapa sig en ny tillvaro (2009:79). I har det förts en livlig diskussion om vad det valfrihetsmål innebär som då formulerades för svensk invandringspolitik. Det har tolkats och omtolkats. En konkret åtgärd som har vidtagits för att bidra till måluppfyllelsen är den hemspråksundervisning som erbjuds unga invandrare. Tanken har varit att de, genom att lära sig sitt hemspråk ordentligt, ska kunna hålla kontakt med det gamla hemlandets kultur och släktingar som eventuellt finns kvar där, och kanske att det också ska underlätta ett eventuellt återvändande när förutsättningarna har förändrats. Några starka krav på att den svenska staten i övrigt ska stödja invandrares särartskulturer har knappast rests från invandrarna själva. Zenia , doktorand i sociologi vid , menar att de krav på särbehandling av kulturer som då och då framförs i debatten ofta kommer från mer fundamenta- listiska krafter inom en etnisk grupp och mycket väl kan vara uttryck för maktspel och interna konflikter inom den etniska gruppen (2008:97). , professor i socialt arbete vid , har kritiserat den svenska integrationspolitiken för att i alltför hög grad präglas just av ett kulturellt särartstänkande. Personer med invandrarbakgrund anses, menar han, tillhöra säregna kulturella system och reduceras ofta till i första hand bärare av vissa kulturella egenskaper. De tvingas in i kulturella boxar och tillskrivs vissa egenskaper. Integrationspolitiken riskerar på det sättet att bli en politik som särskiljer svenskar och invandrare i stället för att fokusera på de likheter som finns (Kamali 2006:12–13). 2.7Svensk och utländsk bakgrund Arbetet mot främlingsfientlighet utgår i regel från de etniska kategorierna svenskar och personer med utländsk bakgrund. Svenskarna, vi, ingruppen, ställs mot främlingarna, dem med ut- ländsk bakgrund, dom, utgruppen. Men gränsdragningen är inte självklar. I det mycket långa perspektivet har alla svenskar utländsk bakgrund. Efter några generationer i brukar dock den utländska bakgrunden glömmas bort. Men efter hur många, efter hur ? Ska barn som är födda i av utrikesfödda föräldrar anses ha utländska bakgrund? Barnbarn till utrikesfödda? Hur ska man betrakta personer som fötts i av svenskfödda föräldrar men som i tidig barndom lämnat och är medborgare i ett annat land? Är de fortfarande svenskar om än bosatta på annat håll? Eller individer med svenskfödda föräldrar som har fötts och levt utomlands i hela sitt liv, som kanske inte ens talar svenska, men som på ålderns höst bestämmer sig för att bosätta sig här? de svenskar eller räknas de som utrikesfödda? Den som råkar vara utrikesfödd men av svenska föräldrar räknas som svensk. I sin senaste rapport till för avskaffande av all rasdiskriminering redovisar regeringen vissa statistiska uppgifter om befolkning (här återgivna med avrundade tal). Av den totala befolkningen på 9,5 miljoner var 1,4 miljoner, eller , utrikes födda. Av de knappt 8,1 miljonerna inrikes födda hade 430 000 två utrikes födda föräldrar och 660 000 en utrikes född förälder. Av de utrikes födda var cirka 650 000 födda i varav drygt 550 000 i och (2012). Denna kategorisering, som alltså utgår från det egna födelse- landet eller ibland föräldrarnas, sker på en tänkbar etnisk grund, geografiskt ursprung. Utöver det som faktiskt förenar människor från den etniska gruppen kan de, som jag har beskrivit, av andra, och ibland av sig själva, tillskrivas även andra egenskaper, positiva eller negativa. Kategorin personer med utländsk bakgrund i är naturligtvis mycket heterogen. Det enda som förenar dem alla är de själva och/eller kanske deras föräldrar är födda i ett annat land än . De tillhör, från ingruppen svenskarnas perspektiv, således många olika utgrupper.