sou · H0B335 · 2012-05-24 00:00:00 — Bör dennes ansvar för att barn inte blir gifta markeras genom straffbestämmelsen? Det är säkerligen ett effektivt sätt att motverka barnäktenskap att straffa vigselförrättaren. Han eller hon har säkerligen också ibland anordnat äktenskapet i straffbestämmelsens mening, varvid personen träffas av bestämmelsen under förutsättning att det finns uppsåt, bl.a. beträffande den omständigheten att det är ett barn som vigs. I andra fall blir ett ansvar för medhjälp aktuellt. Vigselförrättaren varken behöver eller bör då särbehandlas på något sätt i bestäm- melsen. 13.4.6.2 Det bör göras undantag för vissa fall Om två barn gifter sig med varandra bör det givetvis inte komma i fråga att straffa någon av dem för medverkan till barnäktenskaps- brott. Detta bör framgå direkt av lagtexten. Även i övrigt kan det förekomma att medverkan till ett barnäktenskap har ett så lågt straffvärde att den inte bör inrymmas i det kriminaliserade området. Vi tänker då i huvudsak på situationen att nästan jämnåriga ung- domar väljer att gifta sig trots att den ena inte har fyllt . Be- stämmelsen bör göra undantag för fall då åldersskillnaden mellan makarna är ringa och det med hänsyn därtill och till omständig- heterna i övrigt inte bör dömas till ansvar. Främst avses fall där den som gifter sig med barnet har passerat artonårsdagen med högst något eller och äktenskapet kännetecknas helt av ömse- sidighet. Ett annat exempel är fall där åldersskillnaden är ringa och den äldre maken är utsatt för press från andra att ingå äktenskapet. Syftet med det nu angivna undantaget är att från ansvar undanta personer som själva är unga och brister i mognad. Det bör därför avse endast den som medverkar till brott genom att ingå äktenskap med ett barn. Föräldrar som verkar för äktenskapet bör kunna dömas, liksom andra medverkande. En annan ordning skulle tunna ut straff- bestämmelsens tillämpning på ett oacceptabelt sätt. En kriminalisering bör omfatta samtliga former av uppsåt. Det be- tyder att den medverkande inte bör straffas som endast har varit oaktsam i förhållande till barnets underårighet. När det gäller informella äktenskap kan uppsåtsfrågan ibland bli komplicerad. Straffansvar förutsätter i vanlig ordning uppsåt med avseende på alla rekvisit. För att någon ska kunna dömas ska alltså personen ha haft uppsåt med avseende på att äktenskapet ingicks enligt ett etablerat normsystem och att även skilsmässa förutsätter att man handlar enligt detta normsystem. Uppsåtskravet torde dock i praktiken i regel inte innebära något större problem. Normalt bör det räcka att personen är medveten om vad som i realiteten gäller mellan äktenskapsparterna. 13.4.6.4 Straffskalor och gradindelning Brottet, som inte kräver att det har ägt rum något hot, tvång eller annat brottsligt övergrepp mot barnet vid sidan om att äktenskap ingås, får när det handlar om äldre barn anses typiskt sett klart mindre allvarligt än äktenskapstvång. Det finns dock fall som har ett straffvärde som kan jämföras med äktenskapstvång. En straff- skala som börjar vid böter och sträcker sig till fängelse i högst framstår då som lämplig. 13.4.6.5 Brottet bör vara subsidiärt till äktenskapstvång Om den som kan dömas för barnäktenskapsbrott också har gjort sig skyldig till äktenskapstvång enligt vår föreslagna 4 kap. 4 c § , bör det dömas endast för äktenskapstvång. Detta torde stå i överensstämmelse med allmänna straffrättsliga principer och behöver då inte anges i lagtexten. 13.4.6.6Brottet bör kallas barnäktenskapsbrott och placeras i 7 kap. Som vi tidigare varit inne på bör brottet benämnas barnäktenskaps- brott. Det kan diskuteras i vilket av kapitel bestäm- melsen närmast hör hemma. Med hänsyn till att brottet inte kräver att det har skett något brottsligt övergrepp mot barnet utöver själva äktenskapet, är det inte utan vidare att beteckna som ett brott mot frihet och frid. I stället framstår det som mest naturligt att placera straffbestämmelsen i 7 kap. , alltså i det kapitel som har rubriken mot familj. Den bör placeras i en ny para- graf, 1 b §. 13.4.6.7Barnet kan ha ställning som målsägande och bör ha rätt till målsägandebiträde I likhet med vad som gäller vid brottet köp av sexuell tjänst enligt 6 kap. 11 § bör barnet i ett barnäktenskap i vissa fall kunna vara att anse som målsägande och i andra fall som vittne. Avgörande för vilket som är fallet är enligt 20 kap. 8 § fjärde stycket om brottet har begåtts mot personen eller om han eller hon har blivit förnärmad eller lidit skada av brottet. Saken får bedömas från fall till fall. Allmänt kan sägas att barnet ofta måste antas vara att betrakta som målsägande när det handlar om ett barn eller om äktenskapet har ingåtts mot barnets vilja. När det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda fängelse har begåtts mot någon som är ska en särskild företrädare som huvudregel förordnas 1.om en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet, eller 2.om det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt för- hållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt. Om en särskild företrädare förordnas finns det normalt inte anled- ning att därutöver förordna ett målsägandebiträde. Det kan dock finnas fall då barnet kan ha behov av ett målsägandebiträde, exem- pelvis om brottet uppdagas först efter det att han eller hon har fyllt och det således inte blir aktuellt att förordna en särskild före- trädare. För att tydliggöra att den som har utsatts för ett barn- äktenskapsbrott kan ha rätt till ett målsägandebiträde bör en ändring göras i 1 § första stycket 2 i lagen (1988:609) om målsägande- biträde. Brott enligt 7 kap. 1 b § bör läggas till uppräkningen av brott som ger rätt till målsägandebiträde under de närmare förutsätt- ningar som anges i bestämmelsen. 13.4.6.8 Försök och förberedelse bör kriminaliseras Den som gör ett allvarligt menat försök att gifta bort ett barn, men som misslyckas, t.ex. på grund av upptäckt eller att barnet flyr, bör kunna dömas till ansvar. Brottet bör sålunda vara kriminaliserat på försöksstadiet. Även förberedelse bör vara kriminaliserad, även om det med det begränsade omfång som förberedelsebestämmelsen i 23 kap. 2 § har, troligen inte kommer att vara särskilt vanligt att ansvar för förberedelse kan komma i fråga. Det finns inte tillräckliga skäl att kriminalisera stämpling. I praktiken kommer många av de barnäktenskap som omfattas av straffregeln att ingås i andra länder. Det är därför av intresse att diskutera vad som gäller om lagstiftningens tillämplighet i sådana fall och om svensk domsrätt. När det gäller reglerna om svensk domsrätt m.m. hänvisas till framställningen i avsnitt 12.3.3. Den första frågan är var brottet ska anses begånget. Det får bli en uppgift för rättstillämpningen att från fall till fall avgöra var ett barnäktenskapsbrott har skett. Det som normalt blir avgörande är var den misstänkte har förmått barnet till äktenskap eller tagit ini- tiativ eller anordnat äktenskapet. Om brottet ska anses ha ägt rum i utlandet aktualiseras de frågor som diskuteras i det följande. En förutsättning för att straffansvar enligt svensk rätt ska komma i fråga är att det handlar om ett brott som är universellt tillämpligt, dvs. utgör ett brott mot svensk lag även när det begås utanför svenskt territorium. Motivet för en kriminalisering skulle i första hand vara att skydda enskilda, nämligen de barn som blir gifta. Detta innebär enligt vår uppfattning att straffbudet är universellt tillämpligt i nu angiven mening. Ytterligare en förutsättning för straffansvar är då i normalfallet, enligt regeln i 2 kap. 2 § , att gärningen är straffbar också på gärningsorten. Som vi har beskrivit i kapitel 4 finns det länder som har kriminaliserat barnäktenskap. Såvitt vi har kunnat utröna är det dock förhållandevis ovanligt, vilket innebär att straff- bestämmelsens effektivitet blir klart större om kravet på dubbel straffbarhet slopas. Frågan är om det finns förutsättningar för det. De brott som enligt svensk rätt är undantagna från kravet på dubbel straffbarhet är i stor utsträckning sådana som är straff- belagda även utomlands och kring vilka det råder en internationell samsyn. Det finns absolut fog för att påstå att de flesta länder, i synnerhet i , ser negativt på barnäktenskap. uttalade i en resolution att sta- ter borde införa som en minimiålder för att ingå äktenskap (Resolution [2005]), men uttalandet har inte lett till någon överenskommelse i en konvention eller annat bindande instrument. Nästan alla länder sätter upp en åldersgräns för giftermål. Den van- ligaste åldersgränsen torde vara , men det finns på åtskilliga håll möjlighet att göra avsteg från 18-årsgränsen under olika förut- sättningar, ibland med enbart föräldrarnas samtycke och ibland efter beslut av någon myndighet. Även i finns det som be- kant möjlighet för barn att gifta sig genom reglerna om äkten- skapsdispens för underåriga. Det går alltså inte att påstå att det skulle föreligga någon inter- nationell, eller ens europeisk, samsyn om att äktenskap för personer bör vara förbjudna, även om sådana äktenskap ofta kan ingås endast under särskilda förutsättningar. Det finns inte heller någon internationell enighet om hur barnäktenskap bäst ska be- kämpas. Kriminalisering förefaller vara en internationellt sett mindre vanlig lösning (se kapitel 4), även om den förekommer. Med hänsyn till det sagda kan det ifrågasättas om det är lämpligt att undanta barnäktenskap från kravet på dubbel straffbarhet (jfr resonemanget i prop. 2010/11:77 s. 13). Det kan hävdas att en så- dan regel skulle kunna uppfattas som ett svenskt underkännande av såväl den civilrättsliga som den straffrättsliga lagstiftningen i en stor del av världens länder, inklusive flera länder inom EU. I de fall äktenskap för underåriga är möjliga efter myndighetsbeslut innebär det i så fall ett underkännande även av de utländska myndighet- ernas beslut. Det kan vidare hävdas att det skulle innebära en alltför stor svensk inblandning i andra staters interna angelägenheter. Mot detta kan anföras att ett eventuellt undantag från kravet på dubbel straffbarhet, enligt vad vi har sagt tidigare (avsnitt 13.4.5.6), bör omfatta endast sådana barnäktenskap som avser barn med en stark anknytning till . Lämpligen bör det omfatta barn som har hemvist i eller svenskt medborgarskap. Med ett sådant krav på anknytning till som har sagts framstår det, trots de invändningar som kan göras, som rimligt att göra ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Vi anser alltså att ett sådant un- dantag bör göras. Undantaget bör införas i 2 kap. 2 § fjärde stycket . Det innebär att det även görs ett undantag från förbudet att döma till strängare påföljd än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten (2 kap. 2 § tredje stycket). 13.4.8En straffbestämmelse för det fall att dispensmöjligheten behålls Resonemangen i det föregående förutsätter ett avskaffande av läns- styrelsernas möjlighet att meddela äktenskapsdispens för under- åriga. I vårt uppdrag ingår emellertid även att överväga frågan om kriminalisering av barnäktenskap utifrån förutsättningen att dispens- möjligheten behålls. Tekniskt finns i huvudsak två alternativ som skulle möjliggöra en kriminalisering som man behåller dispensreglerna. An- tingen undantar man i bestämmelsen de fall då barnet har fått dis- pens av , eller också bestämmer man en harmonierande nedre åldersgräns för straffbestämmelsen och dispensbestämmelsen. Det finns enligt vårt förmenande allvarliga invändningar mot en kriminalisering om dispensrätten finns kvar. En av dessa är att en sådan ordning framstår som inkonsekvent. En kriminalisering måste bygga på tanken att något har ett beaktansvärt straffvärde. Våra resonemang om kriminalisering grundas på att äktenskapet ska vara förbehållet vuxna. Om man gör avsteg från detta, och har en lag- stiftning som innebär att äktenskap i vissa fall ska kunna ingås av barn med samhällets välsignelse, vacklar fundamentet för en krimi- nalisering. Om man väljer alternativet att göra undantag för fall då dispens har meddelats, måste man vidare förhålla sig till att två i övrigt likartade ärenden kan komma att behandlas helt olika av rättsväsendet av enbart det skälet att dispens har sökts i det ena men inte i det andra ärendet. Vi anser att detta inte vore en rimlig olikbehandling. Dessutom kan man ifrågasätta vilket straffvärde som gärningen har, eftersom det i sådana fall närmast kommer att handla om en ordningsförseelse bestående i att man tillåter vigseln utan att en formalitet har iakttagits, nämligen ansökan om dispens. Under alla förhållanden framstår det i så fall som rimligt med en ordning som innebär att straffansvar inte inträder om det står klart att dispens skulle ha meddelats om sådan hade sökts. Om straffbestämmelsen gör undantag för fall där har lämnat dispens finns emellertid även det problemet att dispens- möjligheter finns också i många andra länder, bl.a. inom EU. Det vore svårt att motivera att man straffrättsligt accepterar en dispens meddelad av svensk myndighet men underkänner en dispens läm- nad av ett annat lands myndighet. Mycket talar därför för att un- dantaget rimligen borde få omfatta även andra länders dispens- beslut. Det skulle emellertid leda till att straffbestämmelsens effek- tivitet minskade kraftigt. Det är visserligen tänkbart att man gör skillnad mellan dispensbeslut som fattas efter en prövning som någorlunda motsvarar den svenska och dispenser som meddelas utan att motsvarande krav ställs. Emellertid kan knappast krävas av enskilda att de ska göra en sådan bedömning. Risken är stor att straffbestämmelsen då får ett alltför osäkert tillämpningsområde. Fördelen med att i stället välja det andra beskrivna alternativet, dvs. att sätta en nedre åldersgräns som gäller både för dispens och för straffansvar, är att en sådan regel blir klar och tydlig. Det upp- står inget behov av att göra bedömningar av om dispens skulle ha meddelats om en sådan hade sökts. En sådan lösning har valts i , där dispens inte kan ges till unga och där straff- ansvar för barnäktenskap kan komma i fråga endast när barnet har varit yngre än så (§ 1 lov om ekteskap och § 220 Almindelig borger- lig Straffelov). Nackdelarna med en nedre åldersgräns för straffansvar är dock betydande. Efter att en remissinstans hade väckt frågan om inför- ande av en absolut 15-årsgräns i regeln om äktenskapsdispens dis- kuterade regeringen en sådan reglering i prop. 2003/04:48 Åtgärder mot barnäktenskap och tvångsäktenskap. Regeringen anförde då att en 15-årsgräns innebär en risk för att det skydd som 18-årsgränsen ska ge urholkas. Vidare menade regeringen att en 15-årsgräns fel- aktigt kan tolkas som en signal att så tidiga äktenskap generellt accepteras. Regeringen ansåg att en 15-årsgräns redan av dessa skäl inte skulle införas. De anförda skälen har fortfarande giltighet, var- för vi inte kan förorda en sådan lösning. I det här kapitlet diskuteras om det bör införas några särskilda be- stämmelser om preskriptionstidens beräkning när det gäller de av oss föreslagna nya brotten äktenskapstvång, vilseledande till utlands- resa med tvångsäktenskapssyfte och barnäktenskapsbrott. Bestämmelserna om åtals- och påföljdspreskription finns i 35 kap. . Huvudregeln enligt 4 § är att preskriptionstiden, vare sig det handlar om åtalspreskription enligt 1 § eller absolut pre- skription enligt 6 §, börjar räknas från den dag då brottet begicks. Om det förutsätts att en viss verkan av handlingen ska ha inträtt innan en påföljd får dömas ut, ska tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde. I 35 kap. 4 § andra stycket räknas upp ett antal brott, vid vilka preskriptionstiden i stället ska räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Det handlar om vissa allvarligare sexualbrott mot barn, om brott mot lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor (för det fall brottet har begåtts mot en person som inte fyllt ) och om vissa barnpornografibrott. Motivet för att införa särskilda preskriptionsbestämmelser avse- ende sexualbrott mot barn var det starka intresse som bär upp det straffrättsliga skyddet mot att barn utsätts för sexuella kränkningar sammantaget med det förhållandet att sådana brott ofta inte anmäls förrän långt i efterhand (prop. 1994/95:2 s. 24 f.). Regeringen fram- höll att en förlängning av preskriptionstiderna var motiverad bara när det handlade om allvarliga kränkningar (a. prop. s. 28). Denna ståndpunkt har vidhållits i samband med senare gjorda ändringar av bestämmelserna (prop. 2004/05:45 s. 121 f.). När det gäller barnpornografibrottet anfördes i förarbetena att det i skildringsfallen fanns en risk för att lagföring aktualiseras så efter det att gärningen begåtts att åtalspreskription har in- trätt. En senarelagd startpunkt för beräkning av preskriptionstiden avsågs förbättra förutsättningarna för att få till stånd lagföring och säkerställa målsägandens möjligheter att få upprättelse och kränk- ningsersättning även relativt långt efter skildringstillfället (prop. 2009/10:70 s. 31). Liknande skäl anfördes i förarbetena till regeln avseende könsstympning (prop. 2009/10:50). Förslag och bedömning: Preskriptionstiden för barnäktenskaps- brott och för äktenskapstvång som har begåtts mot en underårig person ska räknas från den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Det bör inte ske någon senareläggning av utgångspunkten för preskriptionsberäkningen när det gäller brottet vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte. konvention om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer, som har undertecknat men inte ratificerat, ställer krav på medlemsstaternas lagstiftning när det gäller preskription avseende underåriga offer för äktenskaps- tvång och vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte (artikel 58). Enligt konventionsbestämmelsen krävs att det ska finnas effektiva möjligheter att initiera en rättsprocess efter det att offret har blivit myndigt. Det innebär bl.a. att offren, efter det att de har uppnått vuxen ålder, ska ha tillräcklig tid för att komma över sitt trauma och därigenom kunna göra en anmälan (se Explanatory Report punkt 296). Det är enligt artikel 78.2 i konventionen möjligt att reservera sig mot bestämmelsen, helt eller delvis. Med de av oss föreslagna straffskalorna är preskriptionstiden för äktenskapstvång och för vilseledande till utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte (35 kap. 1 § första stycket 2 och 3 brotts- balken). Det finns anledning att räkna med att tvångsäktenskap som in- gås med barn i vissa fall inte anmäls förrän långt efter att de har ingåtts. De ansvariga är ofta familjemedlemmar eller andra närstå- ende till offret, vilket gör brottet svårare att anmäla. Förmodligen gäller detta särskilt när det handlar om mycket unga offer, som är i beroendeställning till sin familj och som dessutom ofta saknar vana av myndighetskontakter. Behovet av att effektivt kunna beivra tvångs- äktenskap och av att offren kan få upprättelse och kränkningsersätt- ning är starkt. Det gäller även när har gått sedan äktenskapet ingicks. När det handlar om brott av detta slag bör man också sär- skilt beakta att offren är utsatta för en stark press och kontroll från sin omgivning och att de kan löpa risk för allvarliga konsekvenser, däribland våld, om de gör en anmälan. Därtill kom- mer att det handlar om en allvarlig kränkning av offrets mänskliga rättigheter. Vidare kan man i viss mån jämföra med vad som gäller om allvarligare sexualbrott mot barn. Den som tvingar någon att gifta sig kan nämligen också sägas främja – åtminstone indirekt – att målsäganden utsätts för sexuella övergrepp. Det skulle framstå som märkligt om den som våldtar barnet kan dömas även medan den som har möjliggjort våldtäkten genom att tvinga fram äktenskapet går fri. Det som har sagts talar för att preskriptionstiden ska börja löpa först vid målsägandens 18-årsdag. Mot detta kan anföras att det finns andra brott som kan rikta sig mot barn och beträffande vilka det kan gå till dess brottet upptäcks, däribland grov fridskränkning enligt 4 kap. 4 a § brotts- balken. Vidare kan man hävda att ett tvångsäktenskap inte torde vara lika svårt att upptäcka som t.ex. ett sexuellt övergrepp, eftersom äktenskapet kan förväntas manifestera sig utåt. Även om tvånget inte syns, kan omgivningen i varje fall bli varse att ett barn har gift sig även om det rör sig om ett informellt äktenskap. Med den straff- skala vi föreslår blir det även utan en förlängning fråga om en lång preskriptionstid, och man kan diskutera om en förlängning får någon större praktisk betydelse. Man bör dessutom vara försiktig med att ytterligare luckra upp principen om att brott med samma straff- värde ska ha samma preskriptionstid. Vid en samlad bedömning, där vi fäster särskild vikt vid svårig- heterna för offret att anmäla, anser vi att skälen för en senarelägg- ning av startpunkten för preskriptionsberäkningen överväger nack- delarna när det gäller brottet äktenskapstvång. Med hänsyn till det och till att en sådan lösning förefaller väl förenlig med de krav som uppställs i konvention, föreslår vi att brottet äkten- skapstvång läggs till i uppräkningen i 35 kap. 4 § andra stycket 2 och att startpunkten för preskriptionsberäkningen alltså senareläggs till målsägandens 18-årsdag i de fall brottet har begåtts mot ett barn. Vad avser brottet vilseledande till utlandsresa med tvångsäkten- skapssyfte som begås mot barn är skälen för en förlängd preskrip- tionstid inte lika starka. Straffvärdet är lägre och det finns inte samma anledning att räkna med att det dröjer till dess anmälan görs. Brottet är ju konstruerat på det sättet att det tar sikte på för- beredande handlingar till ett tvångsäktenskap. Om äktenskapet blir av kan bestämmelsen om äktenskapstvång tillämpas. Har gärnings- mannen kommit så långt som till ett påbörjat tvång, kan förmodligen i de flesta fall dömas för försök till äktenskapstvång. I annat fall får det förmodas att händelseförloppet avbryts i ett tidigare skede, t.ex. på grund av att offret lyckas ge sig av eller göra en polisanmälan. Sammantaget bedömer vi att det inte finns tillräckliga skäl att beträf- fande framkallande av utlandsresa med tvångsäktenskapssyfte göra avsteg från huvudregeln om utgångspunkten för beräkning av pre- skriptionstid. I samband med en eventuell ratificering av Europa- rådets konvention bör därför överväga om det blir nöd- vändigt med en reservation mot artikel 58, såvitt avser artikel 37.2. Några konventionsåtaganden som specifikt gäller barnäktenskap och preskription finns inte. Det finns ändå anledning att diskutera om det finns skäl att även beträffande barnäktenskapsbrott senare- lägga utgångspunkten för preskriptionsberäkningen. Med den straffskala som vi föreslår för barnäktenskapsbrott, böter eller fängelse högst , gäller en femårig preskriptionstid. Om ett barn blir gift i tidig ålder, vilket inträffar, kan preskription infalla innan barnet har fyllt . Detta är problematiskt. För en senareläggning av utgångspunkten för preskriptionstiden talar att man också i dessa fall kan befara att det dröjer innan brottet anmäls. Det barn som har gift sig av fri vilja, eller som i varje fall upp- lever saken så, kan förmodas vara ointresserat av att anmäla något brott. De som initierar eller anordnar äktenskapet är normalt närstående till barnet, vilket i sig försvårar anmälan mot dem. Även om barnet har förmåtts gifta sig mot sin egen vilja kan det finnas ett starkt inre motstånd mot en polisanmälan. Motståndet kan bero på t.ex. lojalitet med gärningsmännen och rädsla för att skada dem, att offret har internaliserat omgivningens värderingar eller rädsla för familjens och den närmaste omgivningens reaktioner vid en polis- anmälan.