sou · H0B326 · 2012-05-02 00:00:00 — I de fallen reglerar inkomstförlusten i efterhand. Det belopp som betalas ut motsvarar skillnaden mellan den faktiska inkomsten för förfluten tid och den inkomst som den skadade skulle ha haft om skadan inte hade inträffat. Om sjukskrivningen fortsätter kan sökanden återkomma för en ny reglering. Frekvensen av prövningarna är beroende av hur ofta sökanden kommer in med en ny ansökan. Det kan på så sätt bli fråga om flera engångsbelopp. Vanligtvis görs inga prognoser om den framtida inkomstförlusten i detta skede. En reglering för framtiden blir aktuell först när den skadelidande har fått en definitivt nedsatt arbetsförmåga och bedöms vara utslagen från arbetsmarknaden, i praktiken när den skadelidande har fått sjuk- ersättning tills vidare. Ersättningen utges då i form av engångs- belopp eller livränta. När frågan uppkommer har Brottsoffer- myndigheten ofta reglerat inkomstförlusten i efterhand under . Om den faktiska inkomsten är låg kan den skadelidande få livränta (se vidare avsnitt 10.3). I annat fall utgår ersättning i form av ett kapitalbelopp som bestäms utifrån en årlig inkomstförlust som kapitaliseras.2 I många fall hindrar takregeln en fullständig ersättning. Det kan inträffa trots att den skadelidande har varit försäkrad. Som exempel kan nämnas att många unga personer drabbades hårt vid den stora diskoteksbranden i (se avsnitt 2.3.8). Enligt uppgift från har ersättningen till några av dem som skadades vid den händelsen nått taket för personskada, och ytterligare något eller några fall kan bli aktuella . I dessa fall hade många ett försäkrings- skydd. När det gäller taket för kränkningsersättningen har Brotts- offermyndigheten tagit fram alla ärenden där myndigheten har begränsat ersättningen på grund av takregeln sedan kränknings- ersättningen kopplades isär från bestämmelsen om ersättning 2002. Fram t.o.m. har kränknings- ersättningen begränsats i 13 ärenden. Tio av ärendena har avsett grova sexualbrott mot barn. I tabellen nedan framgår dels vilka belopp som domstolen dömt ut i skadestånd för kränkning respektive sveda och värk, dels vilka belopp som Brottsoffer- 2 Med stöd av kapitaliseringstabeller (). myndigheten har tillerkänt sökanden i brottsskadeersättning. har i samtliga fall bestämt kränknings- ersättningen till det högsta belopp som kunnat utgå (tio bas- belopp), i något fall med avdrag för självrisk. Tabell 10.2 Ärenden där kränkningsersättningen uppnått taket 98 500 kr11 + 3Motiveringen var att – i avsaknad av medicinsk utredning beträffande skadan – var hänvisad till att bestämma denna till ett schabloniserat belopp och högre schabloniserat belopp avseende sveda och värk än tillämpades inte. 4Tingsrätten fastställde skadestånd till N.N med för sveda och värk samt kränkning. Hovrätten prövade emellertid en annan målsägandes (målsägande 2) yrkande i samma mål, och höjde skadeståndet till , varav för sveda och värk (medgivet och sakprövat) samt för kränkning (yrkat och sakprövat). Brottsoffer- myndigheten bedömde att den brottslighet som N.N. och målsägande 2 utsatts för varit likartad och fann därför att det skadestånd som hovrätten tillerkänt målsägande 2 skulle ligga till grund för bedömningen av vilken brottsskadeersättning N.N. var berättigad till. 5Se föregående not. 7Någon brottsskadeersättning för sveda och värk kunde inte lämnas på grund av att försäkringsbolaget inte hade reglerat skadan. 8Det av tingsrätten utdömda beloppet för sveda och värk motsvarade ersättning akut sjuktid. fann på den föreliggande utredningen inte visat att N.N. haft en så lång akut sjuktid. Något belopp för lyte ansågs inte kunna betalas i avsaknad av fotografier över ärr tagna tidigast efter skadehändelserna. 10Yrkandet i domstolen var medgivet. bestämde ersättningen enligt schablon. Brottsskadeersättning med anledning av personskada bestäms enligt 5 kap. 1–5 §§ skadeståndslagen (5 § första stycket brotts- skadelagen). Enligt 5 kap. 4 § skadeståndslagen fastställs ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll i form av livränta eller engångsbelopp eller som livränta jämte engångs- belopp. Är ersättningen av väsentlig betydelse för den skade- lidandes försörjning, ska den utgå som livränta, om inte särskilda skäl talar däremot. Vidare kan en fastställd livränta, om det finns skäl för det, helt eller delvis utbytas mot engångsbelopp. Till skillnad från 5 kap. 4 § skadeståndslagen betalas dock livränta enligt brottsskadelagen endast när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning. Livränta värdesäkras enligt lagen (1973:213) om ändring av skadestånds- livräntor. (5 § första stycket brottsskadelagen.) Det är Kammar- kollegiet som sköter hanteringen av livränta. Enligt förslag skulle livränta kunna utgå endast när ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll var av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning (se SOU 1977:36 s. 154 f.). Under remissbehandlingen förordades från försäkringshåll att livränta skulle kunna användas även när särskilda skäl i övrigt talade mot engångsbelopp. Vidare framhölls att det borde vara möjligt att ge ersättning i form av livränta också när det gällde framtida kostnader för vård m.m. (Se prop. 1977/78:126 s. I den nämnda propositionen konstaterades att frågan i vilken utsträckning ersättningen skulle kunna fastställas som livränta, hade visst samband med reglerna om begränsning av ersättnings- nivån. En högre sammanlagd ersättning borde tillåtas när livränta utgick jämfört med när skadan ersattes med ett engångsbelopp. Om någon begränsning i rätten att få livränta inte skulle införas, ansågs det finnas en risk för att livränta alltid skulle komma att begäras. Av denna anledning bestämdes att livränta endast skulle utgå i vissa fall. En lämplig begränsning ansågs ligga i ett krav på att ersättningen skulle vara av väsentlig betydelse för den skade- lidandes framtida vård eller försörjning. Såvitt gällde ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll, skulle ersätt- ningen enligt skadeståndslagen i regel utgå som livränta i dessa fall. Det ansågs också att en motsvarande möjlighet att ge livränta borde finnas beträffande vårdkostnader (jfr ovan vad som hade framförts vid remissbehandlingen). (Se prop. 1977/78:126 s. Huvudregeln blev alltså den lagreglering som fortfarande gäller, nämligen att brottsskadeersättning med anledning av personskada ska fastställas som engångsbelopp. Det är bara när ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes framtida vård eller försörjning som den får fastställas i form av livränta. Som regel ska också ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av under- håll enligt skadeståndslagen fastställas som livränta i ett sådant fall (se 5 kap. 4 § skadeståndslagen). Frågan om ersättningen kan anses vara av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning ska enligt förarbetena avgöras efter samma principer som gäller inom skadeståndsrätten.12 I propositionen anfördes vidare att huvud- regeln att brottsskadeersättning ska utgå i form av engångsbelopp inte bör tillämpas stelt. Om ersättningsfrågan är svårbedömd, t.ex. i fråga om utsikterna att den skadade blir helt åter- ställd, bedömdes att (dåvarande) kunde besluta om ersättning och ta upp ersättningsfrågan för slutligt avgörande . Hinder borde inte heller möta att den ersättning som har fastställts betalas i olika omgångar, om detta ansågs vara lämpligt. Nämnden borde även kunna betala ut belopp a conto, t.ex. om prövningen av ersättningsfrågan kunde väntas dra ut . (Se prop. 1977/78:126 s. I början av brottsskadelagens tillämpning fattades inte några beslut om livränta. I departementspromemorian Översyn av brotts- 12 Se prop. 1977/78:126 s. 45, som hänvisar till prop. 1975:12 s. 169 f.: Frågan huruvida en livränta kan anses ha väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning får bedömas från fall till fall. När det gäller skadestånd för framtida inkomstförlust är givetvis den medicinska invaliditetsgraden en viktig omständighet. Ju högre denna är, desto större är risken för att den skadelidande inte i någon större utsträckning kan få sin försörjning tryggad genom egen arbetsinkomst e. d. Även när invaliditeten är hög kan emellertid skadeståndet i vissa fall ändå komma att spela en underordnad roll för den skadelidandes försörjning. Denne kan nämligen tänkas få en i huvudsak tillfredsställande kontinuerlig försörjning genom andra förmåner än skadestånd, exempelvis de samordningsförmåner som har berörts i föregående paragraf. Att ett skadestånd fastställs som ett engångsbelopp, trots att det är av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning, bör tillhöra sällsyntheterna. Detta har i lagtexten markerats genom kravet på särskilda skäl. Ett fall när engångsbelopp dock bör kunna komma i fråga är då den skadelidande avser att investera detta belopp i ett projekt som i sin tur kan tämligen omgående ge honom en tillfredsställande försörjning (exempelvis investering i en rörelse). Även andra situationer kan tänkas där ett engångsbelopp i de nu avsedda fallen är lämpligare än en livränta. skadelagen (Ds Ju 1987:1) angavs att det under Brottsskade- nämndens verksamhet inte hade fattats beslut om ersättning i form av livränta, utan att ersättning i stället utgått i form av engångs- belopp i de ärenden där frågan aktualiserats. Enligt promemorian var det oklart om över huvud taget hade möjlighet att få köpa livräntor hos någon försäkringsgivare. hade t.ex. ansett sig inte kunna tillhandahålla några sådana. (Se Ds Ju 1987:1 s. förekommer det att beviljar livränta (se avsnitt 10.3.3). Vid bedömningen av om livränta ska beviljas beaktar Brottsoffer- myndigheten först den skadades medicinska invaliditet. Ju högre invaliditet, desto större är risken för att den skadade inte kan få en tryggad försörjning genom egen arbetsinkomst. I de ärenden där livränta har beviljats har de skadelidande med få undantag en invaliditetsgrad på . Förutom invaliditetsgraden beaktar myndigheten också om de förmåner som utgår till den skadade efter skadan ger en tillfredsställande försörjning. Sådana förmåner kan till exempel vara sjukersättning. I de ärenden där livränta har beviljats har de skadades årsinkomst efter skadan varit som högst (nämndens beslut ). Sådana inkomster har inte ansetts ge de skadade en tillfredsställande försörjning. Vid en jämförelse mellan deras inkomster efter skadan och det tillskott som en livränta skulle ge har livräntan ansetts vara av väsentlig betydelse för deras försörjning. (Se Brottsoffer- myndighetens referatsamling 2012, s. Enligt uppgift från beaktas också inkomsten före skadan. Om den endast var något högre än den nuvarande gränsen om , anses livräntan inte vara av väsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning. har 23 ärenden där livränta utgår. uppgick ersättningen till . På samma sätt som när det gäller brottsskade- ersättning i övrigt är det i sista hand skadevållaren som ska betala för livräntan, genom att utövar regress mot denne. För att kunna utöva regress måste Brottsoffer- myndigheten dock väcka talan mot skadevållaren i en domstol och på så sätt få en exekutionstitel avseende betalningsskyldighet för framtida inkomstförlust i form av livränta. För att det ska löna sig krävs att skadevållaren har höga inkomster. har Brottsoffer- myndigheten en stor fordran på gärningsmannen , eftersom livränta i många fall utgår sedan taket för engångs- beloppet uppnåtts. I praktiken är det därför mycket ovanligt att utövar regress mot en skadevållare för utgiven livränta till den skadelidande. är det Brottsoffer- myndigheten, dvs. staten, som utger livränta i alla de 23 fallen – dvs. ingen regress utövas mot skadevållarna. Som har anförts i avsnitt 3.1.2 ska ett självriskbelopp räknas av från brottsskadeersättningen (10 §). Detta gäller vid personskada, kränkning, sakskada och ren förmögenhetsskada men inte när det gäller brottsskadeersättning till barn som bevittnat brott. Något självriskavdrag ska inte göras om skadan har vållats av en rymling och inte heller om det i övrigt finns särskilda skäl att inte avräkna något självriskbelopp (andra stycket samma paragraf). Särskilda skäl kan finnas om den skadade har avlidit till följd av brottet eller när ersättning ges i ömmande undantagsfall. När brottsskade- ersättning ska utges till barn avräknas inte heller någon självrisk. Självriskbeloppet bestäms av och är . Bestämmelsen om självrisk har motiverats med att det är ange- läget att den myndighet som ska ha hand om ersättningssystemet vid brottsskador inte belastas med ett stort antal ärenden som rör endast låga belopp. Det ansågs inte heller lämpligt att den som har fått ut försäkringsersättning minskad med ett självriskbelopp skulle kunna vända sig mot staten och begära ersättning för detta belopp. Om viss självrisk skulle gälla också i fråga om brottsskade- ersättning, och självrisken utformades så att ett visst belopp alltid räknas av från ersättningen, kunde olämpliga tröskeleffekter undvikas. Rymlingsskadorna ansågs ha en särställning eftersom syftet med rymlingsanslaget från första början hade varit att mildra eventuella negativa reaktioner hos kringboende. Detta syfte skulle motverkas om deras ersättningar måste reduceras med ett självrisk- belopp. (Se prop. 1977/78:126 s. Möjligheten att underlåta att avräkna ett självriskbelopp även i andra fall än då skada tillfogats av någon som var intagen på kriminalvårdsanstalt, finns . Motiveringen var att det ansågs stötande att avräkna självrisk vid vissa våldtäktsfall och vissa speciella personskadefall, t.ex. när en mor fick ersättning för psykiskt lidande efter att hon bevittnat hur hennes son dräptes. (Se prop. 1984/85:13 s. 3 f.) Det har i tidigare sammanhang framförts kritik mot brotts- skadelagens självriskbestämmelser. Det har föreslagits att de borde avskaffas eller inskränkas till sådana fall där ersättningsbeloppet inte överstiger självriskens belopp. Frågan togs därför upp i prop. 1987/88:92. Det konstaterades där att bestämmelsen ändrades (ändringen trädde 1985) så att något självrisk- belopp inte ska avräknas – förutom vid rymlingsskador – om det finns särskilda skäl att underlåta sådant avdrag. Departements- chefen fann att ingenting inträffat sedan den lagändringen som gjorde det befogat att överväga en annan utformning av självrisk- systemet. (Se prop. 1987/88:92 s. Har den skadelidande tillfogats skador vid flera olika tillfällen, ska enligt förarbetena ett självriskavdrag göras för varje skade- tillfälle för sig. Självrisk dras också av särskilt för personskador och för egendomsskador, även om de har uppkommit vid samma tillfälle. Däremot ska endast ett självriskbelopp dras av, om den skadelidande vid samma tillfälle har tillfogats flera egendoms- skador. (Se prop. 1977/78:126 s. En annan fråga är om två självrisker ska avräknas när den skadelidande får ersättning för både personskada och kränkning. I förarbetena anges att det kan framstå som orimligt, t.ex. när det är samma angrepp som har orsakat både personskadan och kränkningen, medan det i andra fall kan vara naturligt att dra av två självrisker. Eftersom kränkning ska hållas isär från personskada ansågs det vara mest konsekvent att öppna möjligheten att göra avdrag för två självrisker. Det noterades dock att självrisk inte ska avräknas om det finns särskilda skäl mot sådan avräkning, och att det för- hållandevis ofta torde finnas särskilda skäl mot att avräkna dubbla självrisker. (Se prop. 2000/01:68 s. Enligt uppgift från händer det att myndigheten drar av flera självrisker i de fall där det är fråga om fristående skadehändelser som hanteras i samma ärende, men det är inte så vanligt. är det fråga om att bestämma brottsskade- ersättning för olika skadeposter som uppstått vid en och samma Då dras endast en självrisk av från brottsskade- ersättningen. Så kan också vara fallet om det rör sig om separata skadehändelser med en och samma gärningsman. Brottsoffer- myndigheten ser det då som ett händelseförlopp. Det kan också hända att målsäganden har utsatts för brott av samma gärningsman och gärningarna prövats i olika domar. Skade- ståndet kan i ett sådant fall ha bestämts till ett högre belopp än vad som hade varit fallet om händelserna bedömts som ett förlopp. I en sådan situation kan flera självrisker dras av om en gemensam ansökan om brottsskadeersättning görs i fråga om flera domar. I fråga om brottsskadeersättning till barn som bevittnat brott konstaterades i förarbetena att det inte borde göras något avdrag för självrisk med hänsyn till ersättningens socialrättsliga karaktär (se prop. 2005/06:166 s. 28). I ändras beloppsgränserna . är gränserna följande. Ersättning för sakskada beviljas med högst (). När det gäller personskada utges ersättning för sveda och värk med högst (). Varaktigt men ersätts med högst (drygt ), inkomstförlust med (), årlig ersättning (), underhåll () eller som högst () samt övergångsbelopp till efterlevande maka/make eller sambo (). I utgår ersättning för sveda och värk och andra tillfälliga men med högst (). få ersättning med högst (drygt inkomstförluster samt sjukhuskostnader och andra utgifter till följd av psykisk chock på grund av dödsfallet (dock inte någon ersättning för lidande). Ersättning för lidande till ett brottsoffer kan utgå med högst (). Till offret för ett sexualbrott kan dock ersättning för lidande utgå med ett högre belopp, högst () eller, om offret var när brottet begicks, (). Som ersättning för sakskada och ekonomisk skada till följd av ett och samma skadefall kan den skadelidande sammanlagt få högst (). I fråga om samtliga ersättningar gäller att beloppen minskas med beloppen av de ersättningar som ersättningstagaren får från annat håll. Som ersättning för personskada och lidande till följd av ett och samma skadefall, kan den skadelidande sammanlagt få högst (), minskat med annan ersättning. I det maximibeloppet ingår dock inte den ersättning för inkomstförlust eller ersättning för förlust av underhåll som betalas ut periodiskt. Ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll till följd av en personskada ska betalas ut periodiskt. Ersättningen kan dock betalas som engångsersättning, om det med beaktande av ersättningens belopp är ändamålsenligt. För sveda och värk och andra tillfälliga men eller för bestående men betalas engångs- ersättning. Ersättningen för bestående men kan dock helt eller delvis betalas ut periodiskt, om det är befogat med beaktande av den skadelidandes förhållanden och ersättningsbeloppet. För lidande betalas engångsersättning. Från det sammanlagda beloppet av de ersättningar som betalas den skadelidande för ett och samma skadefall, görs ett grundavdrag om (), dock endast från ersättning som utgår för immateriell skada. Grundavdrag görs alltså inte i fråga om ersättning för direkta kostnader t.ex. till en närstående till ett offer för brott mot liv. Grundavdraget ersatte det tidigare gällande minimibeloppet som var (). Även den isländska lagen innehåller beloppsgränser. Minimi- beloppet är 100 000 ISK () för brott begångna före och 400 000 ISK () för brott begångna därefter. Den högsta ersättning som betalas ut för person- skada är 2 500 000 ISK, men kommer troligen att höjas till 5 000 000 ISK () enligt ett förslag som förväntas träda i kraft . Det högsta beloppet för lidande ska enligt samma förslag höjas från 600 000 ISK till 3 000 000 ISK (). Den högsta ersättning som betalas ut till efterlevande är 2 500 000 ISK (). I gäller att det för varje skadetillfälle utges ersättning om högst 40 gånger grundbeloppet (40 G, vilket innebär ).13 Det finns ett förslag om att ersättnings- nivån ska höjas till 60 G (). 13 Grunnbeløpet (G) är 79 , . från det norska Justis- og beredskapsdepartementet ska frågan behandlas . Ersättning ges inte om det belopp som kan utges av staten understiger 1 (). Förslag: Den övre gränsen för brottsskadeersättning i form av ersättning för kränkning höjs från tio till 15 basbelopp. Bedömning: Det bör även fortsättningsvis finnas takregler för hur stor brottsskadeersättning som kan betalas ut. Belopps- gränserna för personskada, årlig livränta, sakskada och ren förmögenhetsskada bör behållas oförändrade. Allmänt om behovet av begränsning Det går att resonera på två sätt, om det är få ärenden som slår i taket. Antingen behåller man taket, eftersom det inte spelar någon roll då det är så få ärenden, eller också tar man bort taket, eftersom det ändå inte skulle bli så dyrt. När det gäller det sistnämnda argumentet har man i SOU 1977:36 s. 156 resonerat så här: [...] måste uppmärksamheten inriktas på frågan om statsfinansiella hänsyn medger ett obegränsat ersättningsåtagande. Som förut nämnts skulle detta kunna medföra mycket höga ersättningsbelopp till ut- länningar (t.ex. dollarturister) med höga inkomster som drabbas av allvarlig personskada här i landet. Men också i fall där unga personer har drabbats av invalidiserande skador kan skadestånd – med utgångs- punkt i de inkomstförhållanden som gäller för högutbildade arbets- tagare här i landet – till sitt kapitaliserade värde uppgå till miljon- belopp. Flera sådana fall skulle innebära en svår belastning på anslaget. [...] Det synes dock lämpligt att införa en garanti mot att staten nödgas utge exceptionellt höga ersättningsbelopp. Av detta skäl bör enligt utredningens mening ett högsta tak införas för ersättningen från det statliga ersättningssystemet för brottsskador. Utredningen anser dock att en sådan begränsningsregel skall träffa endast ytterlig- hetsfallen. hade ett ärende med en person från som blev drabbad av brott i och ansökte om brottsskadeersättning (dnr 05317/2010). Av utredningen i ärendet framgick att den skadelidande arbetade som fotomodell vid tiden för skadan. Till följd av de skador han tillfogades vid miss- handeln blev han uppsagd från sitt modellkontrakt. Inkomst- förlusten till följd av brottet översteg takbeloppet (). Han tillerkändes därför brottsskadeersättning med detta belopp. Fallet visar att exemplet i förarbetena om dollarturister är en situation som förekommer i praktiken. Mot bakgrund av att brotts- skadeersättning är en offentligrättslig konstruktion, med en social grundidé om att den som utsatts för brott ska få åtminstone viss kompensation, anser även denna utredning att det är befogat att ersättningsansvaret begränsas. Det tydliggör också var lag- stiftningens gränser och samhällets ansvar går. Om det statliga ersättningsansvaret vore obegränsat, skulle det finnas en risk för att det ekonomiska utrymmet inte skulle räcka för att ge ersättning vid de mindre allvarliga brotten på sätt som görs . Utredningen anser därför att takreglerna bör behållas. Vilka beloppsgränser som bör gälla diskuteras i det följande. Som har framgått av avsnitt 10.1 ska utredningen utvärdera reformen som gjordes , där takregeln i fråga om brotts- skadeersättning för kränkning bestämdes till tio basbelopp. I detta avseende finns ett underlag i de 13 beslut som har redovisats i avsnitt 10.2.2. Av besluten framgår att de samlade yrkandena för kränkning och sveda och värk i vart och ett av dessa ärenden inte når upp till 20 basbelopp. Det gäller både i fråga om yrkandena i brottsskadeärendet och de belopp som förordnats av domstol. Om man bortser från att det kan tillkomma yrkanden om ersättning för personskada t.ex. i fråga om framtida inkomstförlust, innebär detta att reformen i samtliga dessa fall har inneburit en för- sämring för de skadelidande. Om det samlade taket även fort- sättningsvis hade varit 20 basbelopp, som det var före reformen, skulle det ha varit möjligt att inom det totala taket ge de skade- lidande högre brottsskadeersättning för kränkning.