sou · H0B349 · 2012-08-21 00:00:00 — Av 32 § förvaltningslagen framgår att bestämmelsen i 8 § om tolk inte gäller polismyndigheternas, åklagarmyndigheternas, , eller brottsbekämpande verksamhet. Med begreppet brottsbekämpande verksamhet avses för polismyndigheterna den brottsförebyggande verksamheten, huvuddelen av övervakningsverksamheten och spanings- och utredningsverksamheten.18 För åklagarmyndigheternas del är i princip all verksamhet, såsom att leda förundersökningar och föra talan i domstol, att anse som brottsbekämpning. Vid handläggning av ärenden enligt lagen (1988:688) om kontaktförbud (f.d. besöksförbud) ska dock 8 § förvaltningslagen tillämpas.19 Undantaget i 32 § förvaltningslagen ska ses i ljuset av att dessa verksamheter har en nära anknytning till domstolarnas verksamhet där bestämmelser om tolk och översättning finns i och anslutande författningar.20 Undantaget ska dock inte uppfattas som att varje tillämpning av 8 § förvaltningslagen är ute- 1985/86:80, s. 82. 19Se 13 § lagen om kontaktförbud. 20SOU 1968:27, s. 73–74 och 83. sluten i brottsbekämpande verksamhet. Exempelvis har () i ett beslut21 ansett att en polismyndighet borde ha bedömt översättningsfrågan med utgångspunkt från tolkbestämmelsen i 8 § förvaltningslagen i ett ärende som föll in under undantaget för brottsbekämpande verksamhet. Ärendet gällde en underrättelse från polismyndigheten om återlämnande av beslagtaget gods till en polsk medborgare i . lät inte översätta underrättelsen utan skickade den på svenska. JO uttalade att eftersom ärendet gällde en beslagsfråga, som regleras i , var det fråga om brottsbekämpande verksamhet och att undantagsregeln i 32 § förvaltningslagen formellt sett gällde. JO ansåg emellertid att det aktuella förfarandet låg så nära sedvanlig förvaltning att det framstod som naturligt att bedöma översättningsfrågan med utgångspunkt från vad som föreskrivs i 8 § förvaltningslagen. JO tillade även att polisen inte skulle kunna fullgöra sin serviceskyldighet enligt 4 och 7 §§ förvaltningslagen om den inte såg till att behövlig tolkning och översättning skedde. För de allmänna domstolarna, som bland annat har till uppgift att handlägga brottmål, gäller regler i fråga om förfarandet vid den dömande verksamheten. I 5 kap. 6–8 §§ finns bestämmelser om tolk. Av 5 kap. 6 § framgår att om part, vittne eller annan, som ska höras inför rätten inte behärskar svenska får rätten anlita tolk. Rätten till tolk gäller även för den som är allvarligt hörsel- eller talskadad. Även om bestämmelsen enligt ordalydelsen endast gäller när någon ska höras inför rätten anses den analogt tillämplig under förundersökning i brottmål.22 Rätten ska förordna lämplig person för uppdraget och denna person får inte vara jävig. Tolken ska som huvudregel infinna sig i rättssalen, men så kallad fjärrtolkning enligt 5 kap. 10 § får användas under vissa förutsättningar. En tolk har enligt 5 kap. 8 § rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, utlägg och tidsspillan. I kapitel 4 kommer bestämmelserna gällande rätten till tolk att behandlas mer ingående. 21JO 1999/2000 s. 127. 22Ekelöf, Per och , , Rättegång I, 8 u, 2002, s. 174. Översättning av handlingar regleras i 33 kap. 9 § . Bestämmelsen föreskriver att handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten får översättas vid behov. Enligt bestämmelsens andra stycke är rätten skyldig att översätta en handling i brottmål som ska sändas till någon som vistas i en annan EES-stat eller i och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen ska då översättas till språket i den andra staten eller till ett annat språk som personen förstår. Den som har biträtt med översättning har rätt till skälig ersättning av allmänna medel. Rätten till översättning i första stycket ska också tillämpas i fråga om överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt. För en närmare beskrivning av reglerna kring översättning, se kapitel 5. 3EU-direktivet och dess tillämpningsområde 3.1Direktivets bakgrund och syfte EU har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. I samband med Europeiska rådets möte i beslutades att principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra beslut av rättsliga myndigheter ska bli en av hörnstenarna inom EU:s straffrättsliga samarbete. Syftet med ett stärkt ömsesidigt erkännande är att underlätta samarbetet mellan behöriga myndigheter och att stärka det rättsliga skyddet av personers rättigheter. Genomförandet av principen om ömsesidigt erkännande förutsätter att medlemsstaterna har förtroende för varandras straffrättsliga system. Ett sätt att öka förtroendet är att införa gemensamma minimiregler till skydd för personers rättigheter vid det straffrättsliga förfarandet. Sedan mötet i har arbetet med att ta fram gemensamma minimiregler pågått under flera år.1 Under det svenska ordförandeskapet i EU antog rådet en resolution om en färdplan för att stärka misstänktas och tilltalades processuella rättigheter vid straffrättsliga förfaranden2. Färdplanen föreskriver ett så kallat steg-för-steg-förfarande som påkallar att åtgärder vidtas gällande rätten till översättning och tolkning (åtgärd A), rätten till information om rättigheter och om åtalet (åtgärd B), rätten till juridisk rådgivning och rättshjälp (åtgärd C), rätten till kommunikation med släktingar, arbetsgivare och konsulära myndigheter (åtgärd D) och särskilda skyddsåtgärder för utsatta misstänkta eller åtalade personer (åtgärd E). 1Se exempelvis Tammerforsprogrammet –2004 och Haagprogrammet –2009. 2Rådets resolution av om en färdplan för att stärka misstänkta eller åtalade personers processuella rättigheter vid straffrättsliga förfaranden (2009/C 295/01). EU-direktivet och dess tillämpningsområde införlivade färdplanen i Stockholmsprogrammet3, som antogs , och uppmanade kommissionen att lägga fram de förslag som anges i färdplanen. Som ett första steg enligt färdplanens åtgärd A antog och rådet direktivet om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden4. Syftet med direktivet är att garantera misstänkta eller tilltalade personers rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden för att säkerställa dessa personers rätt till en rättvis rättegång. Direktivet ska vara genomfört . 3.2När ska direktivets bestämmelser tillämpas? Direktivets tillämpningsområde anges i artikel 1. Där framgår att direktivet fastställer bestämmelser om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden och vid förfaranden för verkställighet av en europeisk arresteringsorder. Rättigheterna till tolkning och översättning ska tillämpas på personer från den tidpunkt när de, genom ett officiellt meddelande eller på annat sätt av en medlemsstats behöriga myndigheter, görs medvetna om att de är misstänkta eller anklagade för att ha begått ett brott fram till dess att det straffrättsliga förfarandet avslutas. Slutpunkten preciseras på så sätt att den omfattar det slutgiltiga avgörandet av frågan om personen har begått brottet, inbegripet, i tillämpliga fall, bestämning av påföljd och slutligt avgörande av ett eventuellt överklagande. 3Stockholmsprogrammet – ett öppet och säkert i medborgarnas tjänst och för deras skydd (2010/C 115/01). 4Europaparlamentets och rådets direktiv /64/EU av om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 26.10.2010 s. 1–7). EU-direktivet och dess tillämpningsområde Utredningens bedömning: Direktivets bestämmelser ska tillämpas på straffrättsliga förfaranden. Med ett straffrättsligt förfarande menas samtliga förfaranden som kan mynna ut i en brottspåföljd. Vidare ska direktivet tillämpas vid talan om undanröjande av en tidigare utdömd påföljd, exempelvis undanröjande av tidigare utdömd villkorlig dom eller skyddstillsyn. Förvaltningsrättsliga åtgärder som kan följa av ett brott omfattas inte. Direktivet ska inte heller tillämpas vid handläggningen av en ansökan om resning, återställande av försutten tid eller klagan över domvilla. Däremot ska, om exempelvis resning beviljas, direktivet tillämpas i den efterföljande processen. Direktivets bestämmelser ska tillämpas på misstänkta personer från tidpunkten för delgivning av skälig misstanke enligt 23 kap. 18 § till dess att det straffrättsliga förfarandet är helt avslutat, det vill säga genom ett beslut om exempelvis nedläggning av förundersökning eller meddelande av dom eller slutligt beslut i högsta möjliga nationella domstolsinstans. Vad är ett straffrättsligt förfarande? Direktivet omfattar straffrättsliga förfaranden. Vad som avses med ett straffrättsligt förfarande framgår inte av direktivet. Begreppet får således tolkas utifrån vedertagna definitioner inom straffrätten och i överensstämmelse med hur svensk rätt på området är uppbyggd. Med utgångspunkt i de begrepp som finns i första kapitel anser utredningen att samtliga förfaranden som kan mynna ut i en brottspåföljd faller in under begreppet straffrättsligt förfarande. Innebörden av begreppet brottspåföljd är densamma som framgår av 1 kap. 3 § , det vill säga straffen böter och fängelse samt villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. I den mån det inom ramen för ett brottmål finns särskilda yrkanden beträffande exempelvis förverkande av egendom, företagsbot och annan särskild rättsverkan av brott omfattas dessa också av det straffrättsliga förfarandet. Begreppet straffrättsligt förfarande omfattar således, enkelt uttryckt, brottmålsprocessen inom polis- och åklagarväsendet och de allmänna dom- EU-direktivet och dess tillämpningsområde För polis- och åklagarväsendet innebär detta att alla åtgärder som får göras inom ramen för en förundersökning omfattas av begreppet. Utöver sedvanliga utredningsåtgärder vid en förundersökning omfattas även beslut om exempelvis frihetsberövande, kvarstad, beslag och husrannsakan. För domstolarnas del innebär detta att de till domstolen ordinarie instämda brottmålen5 omfattas av begreppet men också de handläggningsåtgärder som kan komma att vidtas av domstolen under en förundersökning innan åtal är väckt. Även en talan om undanröjande av en tidigare utdömd påföljd bör omfattas av direktivets utökade rättsskydd eftersom ett sådant förfarande i praktiken kan ses som en fortsättning på det egentliga brottmålet och kan medföra att någon ådöms en svårare påföljd än den som utdömts tidigare.6 Förvaltningsrättsliga åtgärder som kan följa av ett brott faller, enligt utredningens bedömning, utanför begreppet straffrättsligt förfarande. Handläggningen av sådana frågor skiljer sig avsevärt från brottsutredningar och de tvångsmedel som kan användas mot en enskild i dessa fall är begränsade jämfört med de som står till buds för polis, åklagare eller domstol, till exempel frihetsberövanden i form av häktning och fängelse. Detta innebär att förfaranden gällande exempelvis körkortsingripanden, skattetillägg, tulltillägg eller miljösanktionsavgifter inte ska omfattas av direktivets tillämpningsområde. Även civilrättsliga förfaranden faller utanför direktivets tillämpningsområde.7 De rättigheter som direktivet föreskriver kan komma att tilllämpas även när det är fråga om internationella straffrättsliga förfaranden, exempelvis vid förhör med en person som är misstänkt eller tilltalad i utlandet men som befinner sig i . 5När det gäller den ovanliga situationen att fråga är om enskilt åtal gäller direktivet först från den tidpunkt då domstolen utfärdar stämning. Det är ju först då som den tilltalade genom ett officiellt meddelande görs medveten om misstanken. Utredningen kommer inte att framledes redogöra för eventuella skillnader mellan vanligt åtal och enskilt åtal. 6Exempelvis en talan om undanröjande av villkorlig dom eller skyddstillsyn. 19 § andra stycket lagen (1946:804) om införande av nya , vari framgår att vad som föreskrivs angående brottmål i ska tillämpas när det mot någon som blivit dömd för brott inleds ett förfarande som avser undanröjande av påföljd och ådömande av annan påföljd för brott eller som avser annan åtgärd i fråga om ådömd påföljd. vidare med avgörandet RH 2010:60 där hovrätten uttalar att en talan om undanröjande av skyddstillsyn inte är ett brottmål i mening. 7Eftersom ett enskilt anspråk till följd av brott är en civilrättslig talan omfattas detta inte av definitionen av ett straffrättsligt förfarande. Direktivets rättigheter gäller således inte i formell mening avseende enskilda anspråk. I praktiken kommer dock den tolk som är anlitad för det straffrättsliga förfarandet naturligtvis även att tolka i frågor gällande det enskilda anspråket när handläggningen sker gemensamt. EU-direktivet och dess tillämpningsområde författningar finns bestämmelser om internationellt bistånd och samarbete i brottmål.8 I de flesta av dessa författningar anges att samma regler ska gälla som vid en svensk förundersökning eller rättegång. Utredningens förslag kommer således, i tillämpliga delar, att träffa också dessa internationella förfaranden. Utöver polismyndigheterna och finns det även andra myndigheter vars verksamhet innefattar utredning om brott inom vissa områden, exempelvis , (skattebrottsenheterna), Säkerhetspolisen och . När sådana myndigheter utför brottsutredningar och därmed tilllämpar regler om förundersökning gäller direktivet naturligtvis även dem. Av framställningstekniska skäl har utredningen dock valt att i betänkandetexten endast omnämna polismyndigheterna och eftersom dessa är de mest vanligt förekommande myndigheterna när det gäller förundersökningar i allmänhet. Vad som sägs om gäller även för . När och vem skyddar direktivet? Direktivets tillämpningsområde är begränsat på det sättet att rättigheterna endast avser misstänkta eller personer anklagade för att ha begått ett brott. Övriga involverade personer, såsom exempelvis vittnen eller målsägande omfattas således inte av direktivet. Rättigheterna enligt direktivet ska börja tillämpas från den tidpunkt när en person görs medveten, genom ett officiellt meddelande eller på annat sätt av en medlemsstats behöriga myndigheter, om att han eller hon är misstänkt eller anklagad för att ha begått ett brott. Denna skrivning får anses vara liktydig med de svenska bestämmelserna om delgivning av skälig misstanke som finns i 23 kap. 18 § . Direktivets rättigheter bör således börja tillämpas från tidpunkten för delgivning av skälig misstanke. I 23 kap. 18 § föreskrivs att då förundersökningen kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet ska personen i fråga vid förhör underrättas om misstanken. För att nå upp till misstankegraden skälig misstanke krävs att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att 8 Se exempelvis lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål, lagen (1957:668) om utlämning för brott, lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och och lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol. EU-direktivet och dess tillämpningsområde den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser. Om- ständigheterna måste vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke.9 En förundersökning kan således ha pågått innan det finns en person som är skäligen misstänkt för det aktuella brottet och som ska delges denna misstanke. Under detta stadium i förundersökningen finns det inte någon skyldighet att tillämpa direktivets bestämmelser om tolkning och översättning. Däremot kan det givetvis i vissa situationer ändå vara nödvändigt att anordna tolkning eller översättning, exempelvis vid förhör med någon som inte behärskar svenska och som hörs upplysningsvis. Skulle det under ett sådant förhör framkomma omständigheter som innebär att personen är att anse som skäligen misstänkt ska – såsom även sker – förhöret avbrytas tillfälligt och den hörde informeras om detta och om sina rättigheter. Från denna tidpunkt ska även direktivets bestämmelser börja gälla fullt ut. När en person grips eller anhålls gäller enligt 24 kap. 9 § att den frihetsberövade personen ska få besked om det brott som han eller hon är misstänkt för och grunden för frihetsberövandet. Personen ifråga ska också förhöras i anslutning till frihetsberövandet (24 kap. 8 § ). Eftersom en person enligt 24 kap. 6–7 §§ måste vara i vart fall skäligen misstänkt för att få gripas eller anhållas innebär det att direktivet ska tillämpas redan från tidpunkten för beslutet om gripande eller anhållande. Om den gripne eller anhållne personen har behov av tolk kan underrättelsen om misstanken av praktiska skäl oftast inte lämnas , utan får anstå något till dess att tolk har anordnats, vilket givetvis ska ske möjligt. Direktivets tillämpningsområde sträcker sig fram till dess att det straffrättsliga förfarandet avslutas. Hos polis eller åklagare kan det straffrättsliga förfarandet avslutas till exempel genom ett beslut om nedläggning av förundersökning. Om en målsägande begär överprövning av ett nedläggningsbeslut anser utredningen att direktivet inte är tillämpligt. Personen är ju vid överprövningen inte längre misstänkt och har inte något att försvara sig emot. Vid ett sådant överprövningsförfarande sker inte heller någon kommunicering med den tidigare misstänkte personen. Först om det vid överprövningen beslutas att förundersökningen ska återupptas ska 9 , , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, 2 u, 2009, s. 43 f. och exempelvis JO 1992/93 s. 204 samt JO 2009/10 s. 72. EU-direktivet och dess tillämpningsområde direktivet börja gälla igen. I domstol ska direktivet tillämpas fram till dess att den fråga som är föremål för prövning är slutligt avgjord genom en dom eller ett slutligt beslut i högsta möjliga nationella domstolsinstans, vilket i normalfallet är . Efter ett slutligt avgörande genom dom eller beslut är det straffrättsliga förfarandet avslutat och därefter ska direktivet inte tillämpas.10 Direktivet omfattar således inte handläggningen av en ansökan om resning, återställande av försutten tid eller klagan över domvilla.11 Däremot gäller direktivet när något av de särskilda rättsmedlen har beviljats, eftersom målet då åter tas upp till förnyad handläggning. 3.3Undantagen för direktivets tillämpningsområde I punkterna 3 och 4 i direktivets första artikel föreskrivs vissa begränsningar av direktivets tillämpningsområde. Enligt det första undantaget ska direktivet inte tillämpas på beslut om påföljd för mindre förseelser fattade av en annan myndighet än domstol (artikel 1.3). Undantaget gäller om beslutet av myndigheten kan överklagas till en domstol som är behörig att handlägga brottmål. Vid förfarandena hos domstolen dit beslutet har överklagats ska direktivets rättigheter gälla. Som ett exempel på när direktivet inte ska gälla anges påföljder som är utfärdade av en myndighet gällande trafikförseelser som begås i stor skala och som exempelvis konstateras vid en trafikkontroll (punkten 16 i ingressen till direktivet). I dessa situationer skulle det, enligt direktivet, vara orimligt att kräva att myndigheterna säkerställde samtliga rättigheter som ges i direktivet. Enligt den andra begränsningen ska direktivet inte påverka nationell lagstiftning som gäller närvaron av försvarare vid ett straffrättsligt förfarande eller nationell lagstiftning som avser den misstänktes eller tilltalades tillgång till handlingar i samband med det straffrättsliga förfarandet (artikel 1.4). 10Om däremot fråga om undanröjande av påföljd uppkommer ska direktivet tillämpas, se not 6. 11När det gäller klagan om undanröjande av strafföreläggande och ordningsbot, se vidare i avsnitt 3.3.2–3.3.3. EU-direktivet och dess tillämpningsområde 3.3.2Påföljder för mindre förseelser beslutade av annan myndighet än domstol i svensk rätt I svensk rätt finns det möjlighet för polis och åklagare att besluta om påföljd för mindre allvarliga förseelser genom föreläggande av ordningsbot och strafföreläggande. utfärdades 337 892 ordningsböter och 57 079 strafförelägganden. Av dessa godkändes 334 305 respektive 38 803.12 Regleringen kring strafföreläggande och ordningsbot finns i 48 kap. . Ett strafföreläggande utfärdas av åklagare och innebär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett bötesstraff på den nivå som åklagaren anser att brottet bör föranleda. Under vissa förutsättningar kan även villkorlig dom med eller utan böter utfärdas genom strafföreläggande. En ordningsbot utfärdas i normalfallet av en polis13 och innebär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett bötesstraff. Det är Riksåklagaren, i samråd med , som väljer ut de brott som kan bli aktuella för ordningsbot och som bestämmer ordningsbotens belopp för de olika brotten. En ordningsbot får inte utfärdas om den misstänkte förnekar gärningen. En ordningsbot eller ett strafföreläggande godkänns genom att den misstänkte undertecknar och ger behörig mottagare en förklaring att han eller hon erkänner gärningen och godtar det straff som angetts i föreläggandet. Om föreläggandet endast avser böter kan ett godkännande också ske genom att hela beloppet betalas in till myndigheten. Under vissa förutsättningar finns det även möjlighet att godkänna ett strafföreläggande som endast avser böter genom ett ombud som givits fullmakt att i efterhand godkänna föreläggandet. Detta blir främst aktuellt i situationer där den misstänkte endast tillfälligt befinner sig i och planerar att lämna landet . Den vanligaste situationen vid föreläggande av ordningsbot är att polisen, exempelvis vid en trafikkontroll, stoppar en person för en trafikförseelse och direkt skriver ut en ordningsbot som godkänns på plats.14 Av 10 § i föreskrifter och allmänna 12Enligt statistik från . 13En ordningsbot får även utfärdas av åklagare, tulltjänsteman eller kustbevakningstjänsteman (48 kap. 20 § ). 14Det finns en möjlighet för polisen att ge den misstänkte rådrum, det vill säga betänketid, att godkänna boten eller inte. Den misstänkte får då med sig ordningsboten hem och har på sig att godkänna boten. Polisen kan även utfärda ett så kallat kontorsförläggande, EU-direktivet och dess tillämpningsområde råd om tillämpningen av ordningsbot inom Polisen15 framgår att en polis på grundval av gjorda iakttagelser, den misstänktes berättelse och övriga omständigheter ska bedöma om det finns förutsättningar att utfärda ett föreläggande om ordningsbot. Den misstänkte bör också tillfrågas hur denne ställer sig till ett godkännande innan föreläggandet skrivs ut. Av 12 § i föreskrifterna framgår att polisen även ska klargöra föreläggandets innehåll och beskriva innebörden av ett godkänt föreläggande innan detta överlämnas till den misstänkte för godkännande. Polisen måste således försäkra sig om att gärningen verkligen erkänns och att den misstänkte förstår innebörden av ett godkännande. Om så inte är fallet ska polisen i stället skriva en rapport som sedan skickas till åklagare för bedömning och eventuellt åtal. Ett strafföreläggande som gäller böter utfärdas i normalfallet genom att det skickas ut till den misstänkte med post för eventuellt godkännande. Godkännandet sker genom att den misstänkte skriver under föreläggandet och skickar tillbaka godkännandet till åklagaren eller genom betalning av bötesbeloppet. Om något godkännande inte sker inom den förelagda tiden går ärendet tillbaka till åklagaren som får besluta i åtalsfrågan. Det förekommer att den misstänkte skickar tillbaka föreläggandet med en underskrift att föreläggandet godkänns och förser föreläggandet med ytterligare information som kan tala emot att gärningen verkligen erkänns. I dessa situationer får åklagaren bedöma om det verkligen är fråga om ett godkännande av föreläggandet. Om åklagaren bedömer det som tveksamt om gärningen verkligen erkänns kan påskriften inte accepteras som ett godkännande i lagens mening.16 Ett strafföreläggande som avser villkorlig dom med eller utan böter sker genom ett personligt sammanträffande med den misstänkte där åklagaren försäkrar sig om att den misstänkte erkänner brottet och förklarar vad ett godkännande innebär.