sou · H0B317d2 · 2012-05-02 00:00:00 — Grunden för en sådan inställning är den allmänt spridda tanken att det är orättfärdigt att straffa någon som har begått en gärning under inflytande av en psykisk störning eller av en tillfällig sinnesförvirring, om gärningen, på grund av störningen eller sinnesförvirringen, inte kan sägas vara ett utslag av gärnings- mannens fria val på så sätt att han eller hon kan sägas vara ansvarig för den. Frågan, om ett tillräknelighetsrekvisit på nytt bör bli en del av svensk rätt och ställningstagandet i denna del, påverkar i sin tur hur systemet i övrigt bör vara utformat. I det följande presen- teras de olika argument som har anförts för och emot ett krav på tillräknelighet. Därefter görs en samlad bedömning och ett ställ- ningstagande. Skuldprincipen är en straffrättslig grundsats som säger att straff förutsätter skuld. Ofta uttrycks detta med den latinska sentensen nulla poena sine culpa (inget straff utan skuld). Innebörden av skuld- principen är i korthet att endast den får fällas till ansvar och be- straffas som vid gärningstillfället kunde rå för sin gärning. Psykisk störning, brott och ansvar Sedan den liberala rättsstaten fick sitt genombrott i samband med den har i alla moderna rättsstater skuldprincipen intagit en central position inom straffrätten. Kravet på tillräknelighet eller ansvarsförmåga utgör en av grundbultarna i sådana rättssystem, något som också visar sig i det faktum att till- räknelighetskravet är en förutsättning för straffrättsligt ansvar och ses som ett rättsstatligt grundkrav i jämförbara rättssystem såväl i som i övriga världen. I botten ligger här frågor om i vilka situationer man bör anses moraliskt och rättsligt ansvarig för en gärning. Dessa frågor är i sin tur intimt förknippade med det eviga spörsmålet huruvida vi har fri vilja i vårt handlande eller om detta är mer eller mindre förut- bestämt (determinerat). Om man inte har synen att alla våra gärningar är helt förutbestäm- da och att moraliskt ansvar därmed är en illusion, anses moraliskt ansvar för en gärning som har lett till en viss icke önskvärd följd kräva, att gärningsmannen har orsakat följden, att han eller hon i någon mening har valt att utföra gärningen trots alternativa val- möjligheter, att hans eller hennes val var någorlunda medvetet (var vid sina sinnens fulla bruk) samt att han eller hon någorlunda visste och hade förmåga att förstå vilka konsekvenser som gärningen skulle leda till. De straffrättsliga bestämmelserna om personligt ansvar och straff kan i många stycken ses som en i demokratisk ordning beslutad och därigenom formaliserad samling moralregler. Straffansvar torde i grund och botten alltid förutsätta moraliskt ansvar. Däremot gäller inte det omvända förhållandet. Allt som avviker från god moral är naturligtvis inte straffbelagt. Skuldprincipen kan också ses som ett utflöde av en annan grund- läggande princip och ett rättesnöre inom modern straffrätt, näm- ligen den s.k. konformitetsprincipen. Innebörden av denna är att endast den som har förmåga eller tillfälle att följa lagen bör kunna hållas straffrättsligt ansvarig. Konformitetsprincipen har sin största betydelse på lagstiftningsplanet. Om man menar allvar med den normstyrning som en kriminalisering är avsedd att innebära (att få medborgarna att göra eller underlåta vissa socialt förkastliga hand- lingssätt genom förbud eller påbud) måste medborgarna – som kriminaliseringen ytterst syftar till att påverka – kunna följa lagen. I kunna ligger då både ett krav på att gärningsmannen har förmåga att följa lagen och att han eller hon har sådana kunskaper att han eller hon har tillfälle att göra just detta. Psykisk störning, brott och ansvar Frånvaro av förmåga att kunna följa lagen innebär att gärnings- mannen saknar förmåga till kontroll över sitt beteende och därför kan ursäktas för sitt handlande. Det kan finnas en sådan bristande förmåga om gärningen är i egentlig mening ofrivillig (t.ex. en reflex- rörelse) eller om gärningsmannen omöjligen kan utföra en viss i lagen påbjuden aktivitet på grund av bristande styrka, kunskap, skicklighet e.d. Grundtanken bakom skuldprincipen är att även situ- ationer när någons sinnestillstånd är sådant att förmågan att förstå och bedöma gärningens innebörd eller förmågan till handlings- kontroll är väsentligt påverkad bör tillmätas betydelse som en för honom eller henne ursäktande omständighet. En handling är – till skillnad från en kroppsrörelse – en social företeelse. Att känna igen eller bedöma mänskligt handlande inne- bär att tolka mänskligt beteende i ett socialt sammanhang. En hand- ling tillskrivs en person. Den är föremål för personens kontroll och därför beroende av dennes skäl, motiv, avsikter, föreställningar och önskemål m.m. Vår föreställning om verkligheten ger oss skäl att göra eller inte göra olika saker. Uppfattar vi det så att något för- hållande föreligger eller kommer att föreligga som en konsekvens av vårt handlande, får det därmed betydelse för om vi företar hand- lingen eller avstår. Denna uppfattning får således betydelse som handlingsskäl. Det bör påpekas att förekomsten av ett handlingsskäl inte förutsätter att vi i handlingssituationen i någon mer påtaglig mening måste överväga om vi bör handla på ett visst sätt eller inte. I standardsituationer gör vi i regel saker utan att ifrågasätta dem. Dessa anmärkningar rörande handlingar och handlingsskäl får betydelse för utformningen av det straffrättsliga ansvaret, både mera allmänt men också mera speciellt för psykiskt störda lagöverträ- dare. Den som t.ex. vid gärningstillfället befinner sig i ett akut psykotiskt tillstånd med sådana vanföreställningar eller hallucina- tioner att han eller hon helt har tappat kontakt med verkligheten har saknat kontroll över sina handlingsskäl. Gärningsmannens upp- fattning av gärningssituationen skiljer sig så markant från den faktiska verkligheten att det inte finns någon anledning till och därmed ingen skuld att utkräva ansvar för. Han eller hon har saknat förmåga att förstå gärningens innebörd. Skuldprincipen ger med andra ord stöd för att ansvarsfrihet ska föreligga i en sådan situation. I dessa fall är det – om man följer principen – orättfärdigt att döma ut ett straffrättsligt ansvar. En riktigt genomförd prövning av det subjektiva rekvisitet – uppsåt eller oaktsamhet – innebär visserligen att en del av de fall Psykisk störning, brott och ansvar som här diskuteras inte leder till straffrättsligt ansvar. Men en del fall som inte bör leda till ansvar enligt skuldprincipen är sådana där det normalt anses finnas uppsåt (eller oaktsamhet). Som exempel kan nämnas ett fall där en person felaktigt trodde sig delta i krig. Gärningsmannen var medveten om att han eller hon sköt på män- niskor och hade därför uppsåt till just detta, men trodde som sagt att det skedde i en krigssituation; en föreställning som saknade all förankring i verkligheten. Ett annat fall kan vara, att någon attackerar en annan person i tron att denne är besatt av . Uppsåt att attackera en annan människa finns ju i en sådan situation, men gär- ningsmannens egen föreställning om gärningen och den situation i vilken den begås skiljer sig så markant från vad som rent faktiskt är fallet att det knappast ter sig rimligt att utkräva något straffrättsligt ansvar för denna. Sammantaget talar skuldprincipen för att ett krav på ansvarsför- måga eller tillräknelighet åter bör föras in i svensk rätt. 9.5.2.2Allmänpreventiva överväganden knutna till ändamålet bakom straffbestämmelserna Tillräknelighetskravet har också motiverats från vissa andra ut- gångspunkter. Så har man från allmänpreventiv synpunkt hävdat att det primära syftet med straffbestämmelserna är att avhålla medbor- garna från att begå vissa gärningar. Ett liknande synsätt är att straffbestämmelserna ska verka moralbildande eller moralförstär- kande på medborgarna och därigenom mera indirekt påverka dem. Från dessa utgångspunkter har man gjort gällande att ansvars- frihet för de som har begått en gärning under påverkan av mera kvalificerade former av psykisk störning eller tillfällig sinnesförvir- ring kan motiveras med att dessa inte är påverkbara av det allmänna straffhotet och att användningen av straff i dessa situationer därför är överflödigt eller t.o.m. skadligt för straffsystemets trovärdighet och därmed för dess genomslag. Den engelske rättsfilosofen och den tyske straffrättsreformatorn gjorde sig till talesmän för en sådan motivering. Från moralbildningssynpunkt har man som stöd för tillräknelig- hetsläran anfört att det knappast inverkar menligt på straffhotets moralbildande verkan om personer, som t.ex. agerar under en helt främmande verklighetsuppfattning, befrias från straffrättsligt ansvar. Tanken är då att det syfte som styr kriminaliseringen – att påverka Psykisk störning, brott och ansvar medborgarna – bör gälla bara för någorlunda normala situationer och inte vid situationer i vilka det finns uppenbart ursäktande omständigheter. Det framstår nämligen inte som rimligt att kräva att lagen följs i sådana undantagssituationer. Den moralbildande effekten kan då bli motsatt den avsedda, eftersom straffrättsligt ansvar och ett realiserande av det allmänna straffhotet under sådana omständigheter kan uppfattas som orättfärdigt på samma sätt som många skulle reagera, om t.ex. den som uppenbart handlar i själv- försvar inte skulle kunna frikännas. Grunderna för tillräknelighetsläran påverkar i det svenska systemet påföljdsbestämningen. Man kan säga att tillräknelighetsläran i svensk rätt genom BrB flyttades över från ansvarsledet till påföljdsledet. Detta förklarar bl.a. att bestämmelserna i 30 kap. 6 § och 29 kap. 3 § första stycket andra punkten BrB ställer upp ett krav på orsaks- samband mellan den psykiska störningen och gärningen för att kunna tillämpas. Kravet på orsakssamband, som i ett system med ansvarsfrihet för psykisk avvikelse kan sägas vara ägnat att klargöra grunden för ansvarsfriheten, upptogs alltså i och för sig i BrB men kom i stället att få betydelse för de inskränkningar i påföljdsbestämningen som föreskrevs för de psykiskt störda lagöverträdarna. Samma tillstånd som ledde till ansvarsfrihet för psykiskt störda lagöverträdare enligt den gamla bestämmelsen i 5 kap. 5 § första stycket SL kom enligt BrB:s reglering i stället att leda till fängelseförbud och andra inskränkningar i påföljdsvalet enligt den dåvarande bestämmelsen i 33 kap. 2 § BrB. Den sistnämnda bestämmelsens krav på orsaks- samband mellan den psykiska avvikelsen och brottet var inte före- mål för någon särskild diskussion i lagstiftningsärendet. De fall av tillfällig sinnesförvirring som tidigare ledde till ansvarsfrihet enligt en särskild bestämmelse i 5 kap. 5 § andra stycket SL leder fort- farande ofta, som har framgått av det som i det föregående har sagts om verkan av tillfällig sinnesförvirring, till frihet från ansvar, men utan uttryckligt lagstöd. Problemet är att de omständigheter som ligger till grund för särbehandlingen på påföljdsnivån för psykiskt störda lagöverträdare enligt BrB egentligen hör hemma vid prövningen av skuldfrågan, dvs. Psykisk störning, brott och ansvar I samband med reform avseende de psykiskt störda lagöverträdarna framhöll också justitieministern att kravet på orsaks- samband kunde ha såväl principiell som praktisk betydelse i ett straffrättsligt system där frihet från ansvar gäller för gärningar som har begåtts av någon som har bedömts som otillräknelig, eftersom ett sådant krav är ägnat att klargöra grunden för ansvarsfrihet. I ett straffrättsligt system som det som vi nu har i , där psykiskt störda lagöverträdare i princip som alla andra kan bli föremål för straffrättsliga sanktioner, är frågan om orsakssamband enligt justitie- ministern däremot av mera begränsad betydelse. Emellertid borde enligt henne ett sådant krav alltjämt gälla för bl.a. förbudet att döma en allvarligt psykiskt störd lagöverträdare till fängelse. Skälen för detta var enligt departementschefen att fängelseförbudet liksom straffvärdebedömningar har att göra med i vilken utsträckning gärningsmannen kan göras ansvarig för sin gärning, vilket självfallet hänger samman med gärningsmannens psykiska tillstånd i gärnings- ögonblicket och med om hans eller hennes handlande har påverkats av detta tillstånd. Bristerna i gärningsmannens psykiska status kan enligt departementschefen ibland vara så allvarliga att fängelse inte bör få dömas ut. Denna argumentering kan naturligtvis fullföljas. kan bristerna i gärningsmannens psykiska status vara så allvarliga att de bör leda till frihet från ansvar. Systematiska skäl talar därför också för att gärningsmannens sinnestillstånd i själva gärningsögonblicket bör få betydelse för ansvarsprövningen. 9.5.2.4Undvikande och förtydligande av intressekonflikter Ett tillräknelighetsrekvisit kan också medföra att man undviker eller i vart fall gör tydligare vilka intressekonflikter som finns. Här- igenom kan systemet bli mera renodlat och tydligt. Vårdaspekter och skyddsaspekter, som är framåtblickande in- tressen, riskerar med nuvarande ordning att medvetet eller omed- vetet påverka den straffrättsliga ansvarsfrågan, t.ex. uppsåtspröv- ningen. Denna ansvarsförutsättning utgår emellertid från gärningen och är till sin natur bakåtblickande. Det finns t.ex. risk för att uppsåtsrekvisitet i vissa fall kan kom- ma att tillämpas väl fragmentariskt vid gärningar som har begåtts av psykiskt störda lagöverträdare. Sannolikt är det mycket sällan som ett åtal ogillas därför att den psykiskt störde har ansetts sakna upp- Psykisk störning, brott och ansvar Prövningen av uppsåtskravet vid exempelvis gärningar begångna av psykotiska personer torde också vara mycket svår att genom- föra. Detta talar med viss styrka för att uppsåtsrekvisitet i rätts- tillämpningen egendomligt nog anses lättare uppfyllt, om gärnings- mannen har en allvarlig psykisk störning och bedöms vara i behov av vård än om han eller hon exempelvis har varit tillfälligt sinnes- förvirrad och alltså inte har något vårdbehov som domstolen genom domen kan tillgodose. Vissa uttalanden i litteraturen12 ger också stöd för en sådan slutsats. Det förhållandet att uppsåtsrekvisitet förefaller att tillämpas med i viss mån bristande noggrannhet när det rör sig om psykiskt störda lagöverträdare kan säkerligen sättas i samband med den intresse- konflikt mellan å ena sidan den straffrättsliga aspekten och å andra sidan vård- och skyddsaspekten som det nuvarande systemet är behäftat med. Domstolen ställs inför ett val. Det ena alternativet är att frikänna den tilltalade på grund av brister när det gäller uppsåtet varpå det, särskilt med de nuvarande bestämmelserna i , finns stor risk för att vård eller något annat ingripande från samhället över huvud taget inte kommer till stånd. Det andra alternativet är att finna ett uttunnat uppsåtsrekvisit uppfyllt och sedan över- lämna gärningsmannen till rättspsykiatrisk vård, vilket tillgodoser behovet av psykiatrisk vård. Väljer domstolen det sistnämnda alternativet riskerar man emel- lertid att orättfärdigt ålägga ett straffrättsligt ansvar endast för att tillgodose vårdbehovet. Något sådant är naturligtvis såväl etiskt som rättsligt diskutabelt, även om detta förfaringssätt har åtmin- stone indirekt stöd i de pragmatiskt färgade förarbetena till BrB. Departementschefen uttalade där13, till bemötande av invändningar vid remissbehandlingen om att de s.k. straffriförklaringarna borde behållas och att det kunde riktas allvarliga invändningar mot att domstol ska döma till vård, att problemet med de psykiskt störda lagöverträdarnas straffrättsliga ansvar närmast var att se som en formell klassificering som det var svårt att föreställa sig var av större betydelse. Enligt departementschefen var problemet främst av praktisk natur; det väsentliga enligt hans mening var att de psykiskt störda fick den behandling som med hänsyn till omständigheterna var bäst lämpad som reaktion på brottet. Man kan här se hur infly- tandet från den förhärskande behand- 12Se t.ex. , Om bedömningen av uppsåt hos psykiskt avvikande lagöverträdare. Skuld och ansvar. 1985, s. 111–123. 1962:10, del C, s. 106. Psykisk störning, brott och ansvar lingsideologin påverkade lagstiftarens ställningstaganden långt utöver vad den mera primärt tog sikte på. Även risken för att gärningsmannen till följd av sitt tillstånd återfaller i allvarlig brottslighet kan i vissa fall tänkas indirekt in- verka på bedömningen av uppsåtsfrågan. Gärningsmannens farlig- het och intresset av skydd mot fortsatt allvarlig brottslighet från hans eller hennes sida får nämligen beaktas endast om han eller hon fälls till ansvar och döms till påföljden överlämnande till rättspsy- kiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Om åtalet ogillas, kan däremot en till gärningsmannens sinnestillstånd knuten risk för återfall i straffbelagda gärningar inte i sig leda till någon straff- rättsligt grundad åtgärd från samhällets sida. Här finns alltså en konflikt mellan den straffrättsliga aspekten och skyddsaspekten. Om ett tillräknelighetsrekvisit återinförs och blir ett led i pröv- ningen av skuldfrågan, kommer det att innebära att det blir tyd- ligare vilken eller vilka aspekter som är styrande. Eftersom en pröv- ning av tillräkneligheten – dvs. ansvarsförmågan – naturligen kommer att göras före en prövning av den tilltalades uppsåt, minskar också svårigheterna med den. Det framstår också som både önskvärt och oundvikligt att ett system med tillräknelighet kompletteras med möjligheter till åtgärder grundade på behovet av vård eller intresset av skydd mot fortsatta allvarliga våldshandlingar från den tilltalades sida. Konflikter mellan den straffrättsliga aspekten och vårdaspekten kunde också uppkomma med den tidigare utformningen av bestäm- melsen i 30 kap. 6 § BrB (som då var ett generellt förbud mot att döma till fängelse när brottet hade begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning). Lite förenklat kan man säga att vård- aspekten och humanitära skäl då talade för ett betydligt vidare tillämpningsområde för fängelseförbudet än vad som följer av prin- ciper om personligt ansvar grundat på skuldprincipen. Fängelse- förbudet i dess tidigare lydelse kunde därför komma att träffa en vidare krets än den som det är rimligt att undanta från straffrättsligt ansvar. Ett exempel på det är att det rådde samma begränsningar för påföljdsvalet för den vars förmåga att bedöma verkligheten eller att kontrollera sitt handlande inte var så påverkad att han eller hon helt bör befrias från straffrättsligt ansvar som beträffande en person som vid gärningstillfället var djupt psykotisk och vars uppfattning om sakförhållandena helt saknade förankring i verkligheten. Efter den ändring av bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB som gjordes gäller ett absolut förbud mot att döma till fängelse endast i det Psykisk störning, brott och ansvar sistnämnda fallet, medan fängelse får dömas ut i det första fallet om det finns synnerliga skäl. Men även tillämpningen av denna regel styrs av sådana skäl som inte hör hemma vid bedömningen av vilket straffrättsligt ansvar som bör åläggas gärningsmannen. Avgörande är nämligen bl.a. vilket vårdbehov som den tilltalade bedöms ha. Fängelseförbudet grundas på delvis motstående intressen. En övergång till ett system med tillräknelighet som tar sikte på skuld- frågan och ett avskaffande av bestämmelsen i 30 kap. 6 § BrB för den som döms för brott skulle minska spänningen mellan dessa intressen och kunna leda till färre skevheter i systemet. En ordning där tillräknelighet är en brottsförutsättning medför också att vår rättsordning blir mer i överensstämmelse med övriga länders rättssystem. Det främjar uppenbarligen ett ökat samarbete i rättsliga frågor i en alltmer internationaliserad och integrerad värld. Dagens situation, där det regionala, europeiska och ibland även det globala perspektivet ersätter eller kompletterar det nationella, bör föra med sig att rättsliga lösningar som är unika eller näst intill unika för vårt land väljs endast om starka skäl talar för det. är nästan ensamt i världen om att inte ha ett krav på till- räknelighet som brottsförutsättning. I stort sett i alla andra länder är tillräknelighet alltså en grundläggande förutsättning för att någon ska kunna dömas för brott. Denna omständighet är naturligtvis ett starkt skäl för att överväga en förändring av den nuvarande ord- ningen i svensk rätt, eftersom brister i likhet mellan rättssystemen ger upphov till olika praktiska problem i samband med t.ex. över- förande av verkställighet. Som exempel kan nämnas att det i samtliga EU-länder utom i tillämpas ett krav på tillräknelighet. Dessutom finns det ett krav på tillräknelighet i om inrättandet av en internationell brottmålsdomstol som har anslutit sig till. Även det internationella argumentet talar således för att till- räknelighet bör vara en brottsförutsättning enligt svensk rätt. Psykisk störning, brott och ansvar 9.5.2.6Anpassning till senare års straffrättspolitik har blickpunkten inom straffrättspolitiken mer än tidigare varit riktad mot den brottsliga gärningen. Grunden för att beakta gärningsmannens personliga förhållanden vid påföljdsbestäm- ningen har delvis ändrats. Omständigheter med anknytning till gär- ningsmannens person har, från att ha varit något som genomgående skulle beaktas utifrån prognostänkande och bedömningar av be- handlingsbehov, blivit något som i stället ska beaktas på den grun- den att något annat vore oskäligt. Hela den s.k. behandlingstanken som grund för domstolens påföljdsbestämning har satts i fråga. I stället har det, i vart fall när det gäller vuxna lagöverträdare, lagts vikt vid att straffsystemet ska vara utformat så att likformighet, proportionalitet, rättvisa och förutsebarhet främjas. Regleringen av de psykiskt störda lagöverträdarnas straffrätts- liga ansvar har inte i någon nämnvärd utsträckning påverkats av denna förändrade inriktning av straffrättspolitiken. Påföljds- systemet i övrigt har emellertid genomgått förhållandevis genom- gripande förändringar i denna riktning. Särskilt bör framhållas lega- litetsprincipens större genomslag och att gärningen och dess straffvärde numera står i fokus för påföljdsbestämningen på ett mera tydligt sätt . Denna förskjutning mot att det är gärningen och förhållandena då den begicks som ska vara utgångs- punkten för ansvarsprövningen och påföljdsbestämningen innebär att frågor om skuld och ansvar blir betydligt mera centrala. Ett krav på tillräknelighet står därför i bättre samklang med den inriktning som straffrättspolitiken numera har. 9.5.3Argument mot ett tillräknelighetskrav Ett argument som har anförts mot ett krav på tillräknelighet grundas på uppfattningen att den s.k. behandlingstanken fortfarande av humanitära och brottspreventiva skäl bör ha betydelse på dom- stolsnivå, dvs. för domstolens val av påföljd. Detta skulle då kunna motiveras med att straffsystemet som helhet syftar till motverka brott och att det åtminstone när det gäller vissa kategorier av lagöverträdare, främst psykiskt störda och unga, finns forskning som talar för att vårdrelaterade påföljder har en viss brottspreventiv effekt. Den för den enskilde och för samhället mest lämpade på- Psykisk störning, brott och ansvar följden bör då inte hindras av frågor om ansvar och skuld, så länge det är klarlagt att gärningsmannen har behov av sådana åtgärder och dessa har den eftersträvade effekten. Inledningsvis finns det anledning att betona att ingen har ifråga- satt behandlingstankens betydelse på verkställighetsplanet. Själv- klart ska behov av behandling (t.ex. psykiatrisk vård) tillgodoses inom ramen för verkställigheten av en påföljd. års straff- rättspolitik har däremot, som framgått, inneburit att behandlings- tanken alltmer har förlorat sin betydelse som en självständig grund för domstolens val av påföljd, särskilt om det antagna behandlings- behovet skulle stå i strid med grundläggande principer om lika- behandling, proportionalitet och förutsebarhet.