sou · H0B334d2 · 2012-06-05 00:00:00 — Vår bedömning: Vid brott med vilka toleransen är lägst – allvarliga integritetskränkande brott – skulle möjligen en förut- sättning för att besluta att fängelsestraffet ska vara villkorligt kunna vara att den dömde underkastar sig behandling eller andra åtgärder för att inte återfalla i liknande brottslighet. Det skulle dock vara förenat med betydande praktiska och principiella betänkligheter att konsekvent föreskriva en sådan ordning. Det är under alla förhållanden angeläget att Kriminalvården i så stor utsträckning som möjligt utvecklar och erbjuder sådan vård och behandling. Enligt vår mening intar de allvarliga integritetskränkande brotten – som utvecklats ovan – möjligen en särställning. Gällande dessa brott framträder brottsofferperspektivet som tydligast. Även om det inte är brottsoffret som ska mäta ut straffet, är det inte utan betydelse vilken acceptans påföljdsvalet får hos brottsoffret. Vid integritetskränkande brott är därför kanske utrymmet för att visa tolerans – dvs. att frångå straffvärdet och privilegiera gär- ningsmannen med en mindre ingripande påföljd – mer begränsat än vid andra brott. Det kan också uttryckas så att möjligheterna att finna alternativ till fängelse – i många fall – är mer insnävat. Det kan då ligga nära till hands att slentrianmässigt ta till det mest ingripande och stränga straffet som finns att tillgå – ovill- korligt fängelse. Vår utgångspunkt är dock att andra alternativ bör användas så långt det är möjligt. Detta bör gälla även vid brott av detta slag. En annan utgångspunkt för våra överväganden är att lika allvar- liga brott ska mötas med i huvudsak lika ingripande sanktioner, förutsatt att inte återfall i brott påkallar en mer avtagande privi- legiering. Ett avsteg från det skulle – som utvecklas i det föregående avsnittet – medföra en påtaglig asymmetri och inkonsekvens även om det sker inom ramen för ett villkorligt fängelsestraff. Att påföljden är i huvudsak lika ingripande för lika allvarliga brott behöver dock inte innebära att de måste följas av samma slag av reaktion. Den mindre grad av tolerans som kan antas finnas med allvarliga integritetskränkande brott – givetvis hos brottsoffret men även i allmänhet – skulle enligt vår mening kunna mötas genom särskilt anpassade sanktioner. Vad vi närmast tänker oss är olika slag av behandlingsprogram som syftar till att minska risken att gärningsmannen återfaller i liknande brottslighet. Det kan gälla medicinisk, psykologisk eller kognitiv behandling. I andra fall handlar det om att reflektera över gärningarna för att på så sätt söka ändra sitt framtida beteende. Privilegieringen genom en icke frihetsberövande påföljd skulle då förutsätta att gärningsmannen är beredd att ta ansvar för sina hand- lingar och verka för att de inte upprepas. I många fall lever brottsoffret med en kvarstående otrygghet även efter det att gärningsmannen dömts för brottet. Det gäller inte bara då brottsoffret och gärningsmannen har fortsatt gemensamma kontaktytor. Genom ett fokus på att brottet inte ska upprepas – manifesterat i att gärningsmannen underkastar sig ett behandlingsprogram – kan det måhända skapas en ökad trygghet hos brottsoffret, en trygghet som kan sträcka sig längre än den be- gränsade period under vilken gärningsmannen hade varit frihets- berövad om han eller hon skulle ha dömts till ett ovillkorligt fängelsestraff. Ofta kvarstår efter en rättegång den bakomliggande konflikt som orsakade brottet. Vissa behandlingsprogram kan – givetvis endast genom frivillig medverkan av brottsoffret – bidra till för- soning och framtida samförstånd mellan gärningsmannen och brotts- offret. Den straffrättsliga reaktionen kan därtill fokusera på de skad- liga konsekvenserna av gärningsmannens handlande och ge denne en fördjupad insikt om vad handlingen inneburit för brottsoffret. Dessa resonemang innebär inte att vi förespråkar s.k. reparativ rättvisa (Restorative ). Rättssystemet bör inte frånkänna staten dess roll som primär utkrävare av straffansvar. Påföljdens syfte är att upprätthålla trovärdigheten av kriminaliseringen och verka norm- bildande och utgör sålunda en angelägenhet för staten. Vi menar därför inte att brottmålsprocessen – vare sig gällande integritets- brott eller några andra brott – kan övergå till en konfliktlösning mellan gärningsman och brottsoffer. Trots detta kan vissa av de skäl som anses bära upp en ordning med reparativ rättvisa – i enlighet med vad som anförts ovan – skänka legitimitet och acceptans för icke frihetsberövande påföljder även vid förhållandevis allvarliga integritetskränkande brott och bidra till att brottsoffret upplever sig ha fått upprättelse. I praktiken skulle det sålunda kunna innebära att endast – i vart fall som huvudregel – sanktioner med fokus på behandling och brottsprevention ska kunna tillämpas vid allvarligare integritets- kränkande brott. Med allvarligare syftar vi på sådana där fängelse- straffet uppgår eller mer. Eftersom domstolen enligt det system vi föreslår bara ska kunna förklara ett fängelse- straff villkorligt om det har mätts ut tilläggssanktioner som är till- räckligt ingripande i förhållande till fängelsestraffets längd, blir utrymmet att privilegiera genom ett villkorligt fängelsestraff be- gränsat till sådana fall där det finns en relevant och i förhållande till fängelsestraffets längd tillräckligt ingripande vård- eller påverkans- sanktion. Om det inte finns förutsättningar för en vård- eller påverkans- sanktion – exempelvis för att den tilltalade inte vill medverka till den vård som bedöms vara relevant och tillräckligt ingripande med hänsyn till brottets straffvärde och eventuell tidigare brottslighet – får med en sådan modell i stället ett ovillkorligt fängelsestraff dömas ut. Till viss del skulle en sådan konstruktion i praktiken ansluta till dagens ordning. Vid artbrott av integritetskränkande natur med straffvärden på – såsom exempelvis grov kvinnofridskränkning – frångås en fängelsepåföljd nästan enbart om det i stället är möjligt att döma till skyddstillsyn med kon- traktsvård eller möjligen med ett annars ingripande vård- och påverkansinnehåll. En sådan avgränsning innebär därtill att toleransen vid återfall i likartad brottslighet blir mindre, genom att det ofta torde saknas förutsättningar att trappa upp ingripandegraden genom ett nytt villkorligt fängelsestraff vid återfall. Återfall i sådan likartad brotts- lighet kommer därigenom att tidigare än annan brottslighet leda till ett ovillkorligt fängelsestraff. Det finns dock allvarliga invändningar som kan riktas mot en ordning som skisserats ovan. Teoretiskt kan man argumentera för att privilegieringen genom en icke frihetsberövande påföljd förut- sätter att gärningsmannen är beredd att ta ansvar för sina hand- lingar och verka för att de inte upprepas. Det skulle dock vara för- enat med betydande svårigheter utifrån praktiska utgångspunkter. Vård- och behandlingsinsatser kan bara tillämpas utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet. Som vi redogjort närmare för i avsnitt 11.8.2 är det vedertaget att behandlingsinsatser i vissa fall inte är verk- ningsfulla och ibland kan vara direkt kontraproduktiva om de används gällande vissa personer. Därtill är det inte självklart att det finns tillgängliga behandlingsinsatser över hela landet. Att konse- kvent förutsätta vård och behandling för att avstå från att döma ut ett ovillkorligt fängelsestraff gällande vissa brottstyper skulle därför vara svårförenligt med principer om rättvisa och likabehand- ling. Även utan någon konsekvent reglering av att endast vårdinriktade tilläggssanktioner måste till för att avstå från ovillkorligt fängelse, kan förmodligen mycket åstadkommas i den riktningen redan genom Kriminalvårdens utvecklingsarbete. Det är av stor vikt att Kriminal- vården utvecklar program och behandlingsmetoder gällande per- soner som begått allvarliga integritetskränkande brott och arbetar aktivt för att motivera dem som åtalats eller dömts för sådan brotts- lighet att genomgå programmen eller behandlingen. Genom att utveckla fler metoder och även göra dessa tillgängliga i hela landet och för personer med annat modersmål än svenska kan i större utsträckning än denna typ av brottslighet mötas med en sank- tion som innebär att den dömde kan ta ansvar för sina handlingar och verkar för att de inte upprepas. Genom att den alternativa tilläggssanktionen på dessa nivåer är förhållandevis sträng enligt våra förslag, bör det i stor utsträckning vara möjligt att motivera tilltalade att acceptera en vård- och påverkansinsats. 15.4.8Fortsatt särbehandling av brott som hotar grundläggande samhällsfunktioner? Vår bedömning: Även brottstyper som hotar grundläggande samhällsfunktioner, såsom rättssystemet, kan möjligen inta en särställning när det gäller möjligheterna att utmönstra den på- följdsmässiga särbehandlingen pga. brottets art. Vissa gärningar är kriminaliserade eftersom de hotar rättsväsendets möjligheter till en korrekt och rättvis lagföring eller för att de ut- gör angrepp på rättsväsendets aktörer. Det är främst brottstyperna mened, övergrepp i rättssak, falsk tillvitelse och våld och hot mot tjänsteman som kan inbegripas i den gruppen. Dessa brott har i stort sett regelmässigt föranlett fängelse som påföljd, trots att vare sig tidigare brottslighet eller straffvärde har påkallat det. Såväl refererad praxis som den sammanställning som Brå gjort (se bilaga 9) visar att det vid sådana brott av domstolarna anses före- ligga en mycket stark presumtion för fängelse pga. dess art. Vad som möjligen avviker gällande vissa av dessa brottstyper i jämförelse med andra brottstyper – särskilt mened men även möj- ligen övergrepp i rättssak och falsk tillvitelse – är dess karaktär av engångshändelser.51 Hotet om straff för ett menedsbrott syftar till att tvinga fram en mycket specifik prestation, att vittna och att då också vittna sant. Möjligen blir då ett system uppbyggt på avtag- ande tolerans inte helt applicerbart på menedsbrottet. Liknande resonemang skulle delvis kunna anföras för övergrepp i rättssak och falsk tillvitelse. Dessa omständigheter talar för att det möjligen finns skäl att fortsatt särbehandla även brott som innebär angrepp på rättsväsendet. I våra direktiv lyfts dessa brottstyper fram särskilt. Det anges – i det sammanhang där direktiven efterfrågar vägar för att begränsa betydelsen av brottslighetens art – att det kan av trovärdighetsskäl vara nödvändigt att vid vissa brottstyper ingripa med en sträng på- följd, särskilt brottstyper som hotar grundläggande samhällsfunk- tioner som rättssystemet. Ett fungerande rättsväsende utgör ett av de viktigaste funda- menten i samhället. Det är givet att brott som hotar rättstillämp- ningen eller utgör angrepp på rättsväsendets aktörer är angelägna att motverka. Det är dock svårt att se något som specifikt påkallar 51 Jfr Perklev, Några idéer kring utformningen av ett nytt påföljdssystem, SvJT 2010 s. 491. en särbehandling av just dessa brottstyper. Det förslag vi lämnar om ett system med villkorligt fängelse bör kunna ha en allmän- preventiv och normbildande verkan även för dessa brottstyper. Så- vitt vi kan bedöma saknas det vetenskapligt stöd för att ovillkorliga fängelsestraff skulle ha särskilt stor allmänpreventiv verkan vid just dessa brott. I den mån sådana brott anses vara så allvarliga att de motiverar ett särskilt strängt straff, bör detta i stället åstadkommas genom att straffvärdet bedöms som högre. 15.4.9Fortsatt särbehandling av grova rattfylleribrott? Vår bedömning: Rattfylleribrott kan möjligen inta en särställ- ning när det gäller möjligheterna att utmönstra den påföljds- mässiga särbehandlingen pga. art. Behovet av en tillräckligt in- gripande påföljd utifrån allmänprevention och normbildning uppfylls dock enligt vår bedömning även om fängelsestraffet döms ut villkorligt. Förutsättningarna för en vård- eller behandlingsinriktad tilläggssanktion är i första hand beroende av att det i samband med Kriminalvårdens personutredning görs en kartläggning av den tilltalades missbruksproblem samt att denne kan motiveras till att medverka vid behandling. Som beskrivs i avsnitt 15.2.5 har grovt rattfylleri pekats ut av lag- stiftaren som ett brott av sådan art att normal- påföljden ska vara fängelse.52 Detta har i förarbetena motiverats utifrån det abstrakta faremoment som ett rattfylleribrott innebär. Att fängelsepresumtionen har upprätthållits torde dock även bero på synsättet att grovt rattfylleri är ett brott som kan begås av gemene man och att den allmänpreventiva verkan kan antas vara särskilt stor vid denna typ av brottslighet. I vissa fall kan påföljden för grovt rattfylleri bestämmas till vill- korlig dom, förutsatt att den förenas med samhällstjänst. Artpre- sumtionens styrka har tydliggjorts i HD:s praxis, varvid alkohol- halten i blodet kan utgöra en faktor som avgör om påföljden ska bestämmas till fängelse eller om det är tillräckligt med villkorlig dom med samhällstjänst (se NJA 2002 s. 653 och även NJA 2000 s. 17 I och II). 1987/88:120 s. 100 och prop. 1993/94:44 s. 34. Även i de fall skyddstillsyn förenas med kontraktsvård eller föreskrifter om behandling, kan domstolen enligt praxis avstå från att döma till fängelse (se t.ex. NJA 1999 s. 9). Hur allvarliga ratt- fylleribrott – mätt i alkoholhalten och trafikfarligheten i övrigt – som kan föranleda en skyddstillsyn i stället för ett fängelsestraff torde avgöras av hur ingripande de föreslagna vårdåtgärderna är. För att upprätthålla påföljdens normerande verkan har uppenbar- ligen inte en vanlig villkorlig dom – och heller inte i vissa fall en villkorlig dom förenad med samhällstjänst – ansetts utgöra en till- räckligt ingripande och tydlig påföljd för grovt rattfylleri. Vi gör i avsnitt 15.3.3 den bedömningen att det system med villkorligt fängelse som vi föreslår är tillräckligt tydligt och ingripande för att kommunicera det som bestraffningen ska innebära och uppnå den allmänpreventiva och normbildande effekt som efter- strävas. Vi ser därför inget skäl att låta påföljdsvalet styras av annat än fängelsestraffets längd, den tilltalades tidigare brottslighet och humanitetsaspekter kopplade till den tilltalades person. Grovt ratt- fylleri faller inte utanför den bedömningen. Vi förutser därtill att ett frångående av art som faktor vid påföljdsvalet bör kunna göra straffvärdebedömningen mer differen- tierad, varvid omständigheter som beaktats vid bedömningen av det s.k. artvärdet kan få större genomslag vid straffvärdebedöm- ningen. Detta är något som kan få särskilt stort genomslag vid grovt rattfylleri, där omständigheter rörande körningens farlighet ofta påverkar artpresumtionens styrka och inte bedömningen av straffvärdet (jfr NJA 2000 s. 17 I och II). Som vi anför i avsnitt 15.3.2 anser vi inte att påföljdsvalet bör styras utifrån antaganden om att vissa grupper av potentiella lag- överträdare är mer påverkbara än andra av ett särskilt strängt på- följdsval och att sålunda den allmänpreventiva verkan kan antas vara särskilt stor vid vissa brottstyper. Inte heller på den grunden finns det skäl att särbehandla grovt rattfylleri vid påföljdsbestäm- ningen. I avsnitt 15.4.6 resonerar vi kring att toleransen för allvarliga integritetskränkande brott är lägre än för andra brott. Vad gäller grovt rattfylleri är måhända också acceptansen allmänt sett låg – med hänsyn till de risker ett rattfylleribrott innebär för andra män- niskor. är det en väsentlig skillnad om brottsligheten möts av en villkorlig dom eller i stället – som vi föreslår för första- gångsförbrytare – ett villkorligt fängelsestraff. För det första inne- bär det villkorliga fängelsestraffet i sig en tydligare markering av att samhället sett allvarligt på brottet. Därutöver ska ett villkorligt fängelsestraff alltid förenas med en tilläggssanktion. Tilläggssank- tionen ska vara mer ingripande ju längre det villkorliga fängelse- straffet är. En mer differentierad straffvärdebedömning kan leda till att rattfylleribrott som innefattar större risktagande – de brott för vilka acceptansen är som lägst – bedöms ha ett högre straffvärde och därmed förenas med en mer ingripande tilläggssanktion. Även om det villkorliga fängelsestraffets längd inte blir längre än att böter kan väljas som tilläggssanktion kommer det att bli en förhållandevis ingripande påföljd med hänsyn till den bötesskala vi föreslår för dagsböter som tilläggssanktion (se avsnitt 11.4.4.) och de ändringar vi föreslår gällande minimibelopp för dagsböter (se av- snitt 16.2.5). Vi bedömer därför att det även vid grovt rattfylleri finns utrymme för den privilegiering som ett villkorligt fängelse- straff innebär och att detta kan vinna acceptans. Vad som i stället kan övervägas närmare är de särskilda behov som ofta finns hos rattfyllerister att komma till rätta med sina alkoholproblem för att inte återfalla i rattfylleribrottslighet. Att rattfylleribrott ofta är relaterat till gärningsmannens alkoholproblem är väl känt. Bland annat utvisar forskning vid i att drygt hälften av de personer som gjort sig skyldiga till rattfylleribrott har alkoholproblem i form av skadliga eller riskabla alkoholvanor. Bland dem som gjort sig skyldiga till grovt rattfylleri har mellan sådana problem.53 Även om missbruksproblematik ofta utgör en bakgrund även till annan brotts- lighet, kan rattfylleribrottsligheten anses inta något av en särställ- ning genom den nära och helt uppenbara kopplingen mellan miss- bruket och brottsligheten. För att minska risken att någon återfaller i rattfylleribrott och i förlängningen de risker brottsligheten innefattar i form av skador på t.ex. andra trafikanter, förespråkas ibland att det bör införas obligatorisk missbruksvård för den som dömts för grovt rattfylleri. Som vi anför i avsnitt 15.4.7 ovan angående integritetskränkande brott, kan det antas att acceptansen för en icke frihetsberövande påföljd skulle vara stor om den förutsätter att den dömde själv tar ansvar för sina handlingar och verkar för att de inte ska upprepas.54 I det system vi föreslår skulle – med ett sådant synsätt – ett 53Rattfylleri och sjöfylleri, SOU 2006:12 s. 131 ff. 54Jfr Perklev, Några idéer kring utformningen av ett nytt påföljdssystem, SvJT 2010 s 491, där det anförs att trovärdigheten hos påföljden, och därmed acceptansen för ett villkorligt straff, torde öka om tilläggssanktionen syftar till att förebygga fortsatt brottslighet. fängelsestraff bara kunna dömas ut villkorligt om det förenas med en vård- eller påverkanssanktion. Det är dock inte alla grova ratt- fyllerister som har behandlingsbara alkoholproblem och det är inte alla som är mottagliga för vård eller påverkansåtgärder. Därtill förutsätter en sådan ordning att det finns tillgång till adekvata vård- insatser över hela landet. I likhet med vad vi anför i avsnitt 15.4.7 skulle det knappast vara förenligt med principerna om rättvisa och likabehandling att konsekvent förutsätta vård och behandling för att avstå från att döma ut ett ovillkorligt fängelsestraff. Inte desto mindre är det angeläget – ur trovärdighetssynpunkt och än mer utifrån ambitionen att minska återfall i brott – att en så stor andel som möjligt av dem med alkoholproblem som gör sig skyldiga till brott genomgår missbruksbehandling under verkställigheten av på- följden. Enligt det system vi föreslår ska ett villkorligt fängelsestraff förenas med dagsböter, om det inte finns hinder med hänsyn till fängelsestraffets längd och den tilltalades tidigare brottslighet. Det riktmärke vi angivit är att villkorliga fängelsestraff – för en första- gångsbrottsling – på som mest ska kunna förenas med dagsböter. I de fall fängelsestraffet är längre än så ska det i stället i första hand förenas med samhällstjänst och i andra hand med en övervaknings- och kontrollsanktion. Om den tilltalade är i behov av och har förutsättningar för att genomgå vård eller behandling för bl.a. beroendeframkallande medel som kan antas ha bidragit till att brottet begåtts, ska det villkorliga fängelsestraffet i stället förenas med en vård- eller påverkanssanktion. I de fall den som gjort sig skyldig till grovt rattfylleri har alkohol- problem för vilka det finns en adekvat behandling som kan verk- ställas inom ramen för ett villkorligt fängelsestraff, är sålunda en vård- eller påverkanssanktion huvudalternativet även vid låga straff- värden. Som vi anför ovan måste emellertid med nödvändighet vård- insatser i praktiken bygga på att den tilltalade medverkar frivilligt. Det förutsätts alltså att den tilltalade är motiverad att underkasta sig vård. Enligt vårt förslag ska huvudförhandlingen regelmässigt föregås av att Kriminalvården gör en personutredning. Om åtalet gäller grovt rattfylleri kommer naturligen frågan om en vårdinriktad sanktion upp. I sådana fall bör Kriminalvården kartlägga eventuella miss- bruksproblem och söka motivera den tilltalade att godta sådana åt- gärder såsom tilläggssanktion. Vad som kan övervägas är om det behövs något yttre tryck i form av ett ingripande alternativ för att få den tilltalade i vissa fall att förklara sig villig att genomgå vård. Som angetts ovan innebär vårt förslag – i de fall brottslighetens allvar inte innebär att straff- värdet bedöms som särskilt högt – att alternativet för den tilltalade blir att det villkorliga fängelsestraffet förenas med böter. Det skulle kunna hävdas att böter inte är ett tillräckligt ingrip- ande alternativ för att ge den tilltalade incitament att acceptera en vårdinriktad tilläggssanktion. Det skulle visserligen vara möjligt att inom ramen för det sys- tem vi föreslår föreskriva – såsom skisseras ovan i avsnitt 15.4.5 – att ingripandenivån vid grova rattfylleribrott ska vara högre än för andra förstagångsbrott. I stället för dagsböter skulle då villkorligt fängelse förenas med samhällstjänst som utgångspunkt. Möjligen skulle fler då medverka till en vård- eller påverkanssanktion än om alternativet är böter. Som vi utvecklar ovan innebär dock våra för- slag att dagsböter som tilläggssanktion till villkorligt fängelse blir förhållandevis ingripande, t.ex. mer ingripande än sådana böter som döms ut i förening med villkorlig dom. I enlighet med vad vi anfört i avsnitt 15.4.5 skulle det dessutom leda till ett fortsatt in- konsekvent och asymmetriskt system om det ges möjlighet att välja tilläggssanktioner på olika ingripandenivå för brott som påkallar lika långa fängelsestraff. Därtill skulle en sådan ordning göra att upp- trappningsmöjligheterna inom ramen för ett nytt villkorligt fängelse- straff vid återfall skulle minska. Enligt vår bedömning är det av större vikt att den tilltalade motiveras av Kriminalvården att medverka frivilligt till vård eller behandling. Det bör därför alltid tas in en personutredning i mål om grovt rattfylleri. Ett utvecklat arbete inom att identifiera vilka som har alkoholproblem och att motivera dem för vård kan därtill bidra verkningsfullt till att grova rattfyllerister med alkoholproblem genomgår vård inom ramen för påföljdens verk- ställighet. Den arbetsgrupp som tillsatts i anledning av vårt utred- ningsuppdrag, har gjort bedömningen att det är möjligt att upprätta ett förslag till vård- eller påverkanssanktion som per- sonutredningen pågår (se arbetsgruppen rapport i bilaga 8). I det fortsatta utvecklingsarbetet på området är det angeläget att fram- tagandet av lämpliga vård- och påverkansåtgärder såvitt avser grova rattfyllerister prioriteras. Det är dock sällan eller aldrig möjligt att slutföra någon behandling för alkoholmissbruk inom ramen för verkställigheten av en påföljd. Det viktiga kan vara att motivera den dömde att ha kontakt med missbruksvården och slussas in på rätt väg vad gäller fortsatt vård och behandling. Sådana insatser torde kunna ske inom ramen för relativt enkla och standardiserade pro- gram.55 Vår bedömning: Det är förenat med betydande svårigheter att behålla brottets art som kriterium för påföljdsvalet även om be- tydelsen begränsas och innebörden avgränsas.