prot · H00939 · 2012-12-07 00:00:00 — Mot bakgrund av att påstår att anslaget för regionala kulturverksamheter inte räknas upp 2013 vill jag göra följande klargörande. Av propositionen framgår att regeringen förstärker stödet till regionala kulturverksamheter med under 20122014. Dessutom räknar regeringen upp anslaget för kultursamverkansmodellen med . Kultursamverkansmodellen är den viktigaste kulturpolitiska reformen på mycket länge, och den har fått ett betydelsefullt genomslag i många län. kommer 20 län att ingå i modellen. Utvärderingar visar att modellen bidrar till att sätta kulturen högre upp på den politiska dagordningen. Regeringen följer noga modellens genomslag och effekter. 79 (S): Tack för svaret, kulturministern! Jag vill börja med ett ge en bakgrund till varför jag har ställt den här interpellationen. Som bekant fattade beslut om att införa en ny modell för fördelning av statliga bidrag till de regionala kulturverksamheterna. Enligt modellen ska och regionen i samverkan med länets kommuner och kulturliv ta fram regionala utvecklingsplaner som utgör underlag för statens bidragsgivning. Samverkansmodellens idé är att medborgarna i län eller regioner som ingår ska kunna ta del av ett varierat kulturutbud präglat av förnyelse och kvalitet. Meningen är att den kulturella infrastrukturen och regionala mångfalden ska främja att kulturskapare i hela landet ska kunna utvecklas med sitt konstnärskap. beslutar, efter samråd med övriga myndigheter och med utgångspunkt i kulturplanerna, därför också om nivån på bidraget till respektive landsting eller region. Det innebär att regeringen inte längre pekar ut institutioner och verksamheter utan lämnar över besluten till regionerna och landstingen. Samverkansmodellen är jag vill påpeka det en viktig decentralisering och en viktig demokratireform. Modellen trädde i kraft . Det är riktigt, som kulturministern redovisar i svaret, att regeringen har tillskjutit pengar . Det var känt . Det är naturligtvis viktigt att man gör det när man sjösätter en ny modell. Men en fråga som riskerar att ge långsiktiga konsekvenser för den regionala kulturplaneringen är just den senfärdiga hanteringen av scenkonstpensionerna. har det funnits förslag på hur de statliga scenkonstpensionerna skulle kunna finansieras , men regeringen har dröjt med att besluta om hur pensionssystemet ska kunna förändras. Nuvarande system innebär att scenkonstorganisationerna och regionerna har stora, oöversiktliga kostnader och stora svårigheter att planera sin verksamhet. Eftersom scenkonsten är en så pass stor och dyr del av många läns kulturutbud får frågan stor betydelse för den långsiktiga regionala kulturplaneringen. Hur starkt är det kulturpolitiska ansvaret när det väl bränner till? Om man nu kan säga att en fråga bränner till när den har diskuterats i . Det kanske beror på att det också finns många viktiga underfrågor kopplade till pensioner och pensionslösningar på scenkonstområdet. Det gäller inte minst kompetensutvecklingen, som börjar bli ett stort problem i takt med att samverkansmodellen växer fram brett över landet. bollas ansvaret mellan region, kommun och institution. Dagens situation är ingen nyhet. har också kommit med två tillkännagivanden i den här frågan. I årets budgetproposition kom ändå en nyhet som än så länge är utan prislapp. Nyheten är att regeringen kanske bryter dödläget i frågan om scenkonstpensionerna genom att uppmuntra till överläggningar mellan arbetsmarknadens parter. Frågan ska lösas på ett statsfinansiellt långsiktigt och ansvarsfullt sätt. Regeringen avser att återkomma till med ett färdigt förslag. Mina direkta frågor är: När tror kulturministern att parterna kan jobba med den här frågan? När tror kulturministern att vi i och i kulturutskottet kan få ett förslag på bordet som vi kan titta närmare på? 80 Kultur- och idrottsminister (M): Den här pensionsfrågan är, som mycket riktigt säger, en komplicerad fråga. Den är inte heller ny för eller för kulturutskottet, utan den har funnits på dagordningen för flera regeringar under . har vi haft en förstärkning av kulturbudgeten. Det har naturligtvis också kommit scenkonstinstitutionerna till del. redogör mycket väl för ambitionerna och visionerna för samverkansmodellen. Jag vill tillägga att just institutionerna som rör teater, musik och dans får huvuddelen av de medel som betalas ut via . I det sammanhanget vill jag också gärna säga att, bortsett från att det här är en ny, mycket viktig, demokratisk kulturpolitisk reform som i hög grad kommer medborgarna till godo, det inte innebär att staten har abdikerat. Det förs fortfarande dialoger inte bara inom regionerna utan också med och Kulturanalys, som utvärderar modellen så att den ska stämma med de kulturpolitiska mål som finns. Det finns ett ökat inflytande för regionerna, men det är inte så att staten har abdikerat. Vi noterade tidigt att frågan om scenkonstpensionerna var svårlöst. Det innebar att det blev problem att planera för flera institutioner, inte för alla men för många. Det var också skälet till att vi tillsatte en utredning redan under den förra mandatperioden. Det var en utredning som många parter var glada och nöjda med men som tyvärr visade på ekonomiska konsekvenser som vi inte hade räknat med. Problemet med att det skulle bli minskade inkomster till staten med bortåt 100 miljoner var inte löst . Det gjorde att vi fick ta ett omtag i hela den här frågan. Därför är jag mycket glad över att jag i kunde se rubriken pensionsfråga på väg att lösas. Vi har haft samtal med parterna på scenkonstområdet på departementet. arbetar vi fram en ram för hur de här förhandlingarna ska kunna gå till. Det gör vi naturligtvis i samverkan med . Jag kan inte här , även om det hade varit önskvärt, säga när jag kan återkomma till kulturutskottet och förklara att vi har ett förslag på gång. Det är också först som vi debatterar och beslutar om kulturbudgeten. Det står, precis som var inne på, att regeringen avser att frågan ska lösas på ett statsfinansiellt ansvarsfullt sätt och att vi återkommer till i frågan. Men det finns en samstämmighet om att det är arbetsmarknadens parter som ska ta över ansvaret genom kollektivavtal på det här området. 81 (S): Tack, kulturministern! Jag tror att parterna kanske kan komma överens och komma med ett förslag som kommer att kunna gälla framgent. Svårigheten är att komma överens om det som har varit, och där har staten ett ansvar eftersom vi går från en modell till en annan. Ska vi lösa in gamla skulder tror jag ändå att det är en fråga om pengar till syvende och sist. Det är precis som kulturministern säger att Myndigheten för kulturanalys fördjupar sitt arbete med att följa upp effekterna av kultursamverkansmodellens första år. Den här fördjupningen och resultatet av de enkäter som man gör i regionerna kommer att redovisas . De kommer naturligtvis att bli mycket viktiga i det framtida arbetet. Inriktningen var ju att alla skulle gå med i kultursamverkansmodellen. ser det inte riktigt ut som om alla vill gå med. Jag tror att det är till skada om inte alla går med, för då får man inte samma förutsättningar runt om i landet. Det blir också mycket svårt att få en kulturpolitik som ska anses lika. och satsar minst på kultur per medborgare. Vad tror kulturministern att det beror på? Kommer alla län, och även , att vilja gå med framgent? En förutsättning för att parterna på scenkonstområdet ska kunna ta ansvar för pensionerna är att parterna får disponera de avgifter som institutionerna betalar till . Det kräver också en aktiv medverkan från staten när det gäller de övergångsregler som alltid krävs vid byte av pensionssystem, vilket jag var inne på i början. Jag vet att den här frågan hanteras av både kulturministern och statsrådet . Men frågan är om inte både kulturministern och Attefall väntar på . Min fråga är: När tror kulturministern att finansministern är intresserad av att långsiktigt lösa frågan? 82 Kultur- och idrottsminister (M): sista fråga i den här replikrundan kan jag inte svara på, för samtalet pågår ju inom regeringen och mellan departementen. Det tror jag att vet. Vi backar tillbaka till det som sade inledningsvis om den succé som kultursamverkansmodellen faktiskt har visat sig bli och eventuella anslutning. Samverkansmodellen har ju inte funnits så länge, utan det var först som den blev verklighet. Vi har varit med så pass länge, och jag, att vi vet att som alltid vid större förändringar blir det en hel del oro. Så var det också innan samverkansmodellen sjösattes. Därför var det desto mer glädjande att från var det ej blott de fyra första utpekade regionerna , , och som gick med, utan även anslöt sig av egen fri vilja. Man sade: Vi är långt framme. Vi har tagit fram kulturplaner, och vi vill också vara med. Som tidigare nämndes går 20 av 21 regioner in i samverkansmodellen. Samtliga regioner har med landstingen i spetsen gjort ett omfattande och imponerande arbete för att ta fram kulturplaner där ej blott kommunerna är med och diskuterar utan också det civila samhället och professionella aktörer. Som rapporten från Kulturanalys också pekar på har politiker såväl som tjänstemän upptäckt att kulturen har fått en helt annan status och betydelse i regionerna än den hade tidigare. Det tror jag att och jag är precis lika glada över. Sedan varierar naturligtvis kommunernas bidrag till kulturen. Det finns olika förklaringar till det. Trots allt har det offentliga stödet för kulturen likväl som medborgarnas egna investeringar i kultur ökat . Hur man än räknar bort inflation och penningvärde kan man se att det offentliga stödet till kulturen det jag gärna ser som investeringar i kulturen har ökat med . Det tycker jag är glädjande. Det visar också att kulturen har fått en ökad betydelse inte bara i sig själv utan på många andra områden. Varför inte vill gå med får de väl svara på själva, men min förhoppning är naturligtvis att också ska ansluta sig. Sedan är det kanske så att många av de offentliga institutionerna, såväl som Operan och merparten av de statliga museerna, ligger i . Det gör att bilden kanske blir lite annorlunda. Men även jag hoppas att ska gå med, därför att länet inte bara är , utan det är ett 20-tal andra kommuner också som jag tror skulle ha glädje av ett sådant här samarbete. 83 (S): Jag vet att jag och kulturministern i stora drag är överens om att kultursamverkansmodellen är en bra och viktig reform. När jag reser runt och hör på diskussionerna som förs lyfts pensionsfrågan upp på ett sätt som gör att man kanske inte får rätt diskussion. Därför vill jag verkligen trycka på att man måste komma fram till en lösning i den här frågan så att man kan lyfta in aktörer som det breda civilsamhället, hembygdsrörelserna, besöksnäringarna till viss del, arbetslivsmuseer och så vidare, för de kan bidra till mycket. Därför är det också angeläget att regeringen presenterar ett förslag som scenkonstparterna kan ta ställning till. Vi har ett antal dansare och sångare som har gått i pension och som har hamnat mellan två system. De kommer kanske att drabbas väldigt hårt och riskerar i princip att bli fattigpensionärer. Här menar jag att staten har ett tydligt och övergripande ansvar. Det här är min sista replik, så om kulturministern skulle få för sig att anklaga oss socialdemokrater för bristfälliga förslag eller någonting annat kan jag meddela att, precis som kulturministern var inne på, vi här i kammaren kommer att debattera budgetpropositionen nu . Då kommer vi socialdemokrater tydligt att presentera vad vi avser att göra för att ska få en verkligt offensiv kulturpolitik. 84 Kultur- och idrottsminister (M): Som framgått i våra respektive repliker ser vi att det är angeläget att vi får en lösning på pensionsfrågan. Men den här frågan är komplicerad och har varit så . Om det är vi faktiskt överens, eller åtminstone tolkade jag det så. Inte desto mindre, med det nya tak som har kommit i det förslag som vi ska debattera , tycker jag att det nu finns en lösning på en situation som har känts låst . Jag ser mycket fram emot debatten som vi ska ha och den offensiva kulturpolitik som säger att Socialdemokraterna nu ska driva. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2012/13:163 om sjukförsäkringen 85 Statsrådet (M): har frågat mig på vilket sätt jag avser att förändra sjukförsäkringen så att långtidssjukskrivna får bättre rehabilitering och bättre möjligheter att återgå i arbete. Sjukförsäkringsreformen ska underlätta för sjukskrivna att återgå i arbete, och den har också gett resultat. har antalet personer som varit sjukskrivna minskat med ca 42 000. Antalet personer med sjuk- eller aktivitetsersättning har minskat med närmare 175 000. var sjukfrånvaron utöver sjuklöneperioder per person . Detta ohälsotal har minskat . Översatt till människor av kött och blod innebär det en minskning motsvarande nästan 200 000 personer som är sjukskrivna på heltid . Ändå återstår problem som rör förutsättningarna för arbete för unga med olika funktionsnedsättningar, kvinnors sjukfrånvaro och en ökad relativ psykisk ohälsa. Att sjukfrånvarons totala nivå är avsevärt lägre än vad den har varit gör att vi nu med större kraft kan ägna oss åt de problem som återstår. 86 (S): Både den tidigare, socialdemokratiska regeringen och den nuvarande, borgerliga regeringen har genomfört många reformer på socialförsäkringsområdet. Det är viktigt att påminna sig om vad sjukförsäkringen är till för. Hur finansieras den och när ska man använda den? Drygt 4 miljoner löntagare finansierar sjukförsäkringen genom att betala in socialavgifter för bland annat sjukförsäkringen. Därmed vill man garantera sig själv en trygghet ifall arbetsförmågan försvinner eller minskar. Det är viktigt att komma ihåg. När den socialdemokratiska regeringen fattade beslut om att vi måste halvera sjuktalen började de så smått att minska. ökade det som man tidigare kallade för förtidspensionerna lite grann, men började sjuktalen att minska. De har minskat och i princip fram till . efter det beslut som den socialdemokratiska regeringen fattade 2003 började det verka på riktigt. började sjuktalen minska. Om vi tittar på siffrorna efter rehabiliteringskedjans införande ser vi att sjukskrivningstalen ökar. Det beror mest på något som jag inte kan förstå, nämligen att av ökningen är återvändare. Jag träffade i går en person som jobbar med återvändare, sådana som skulle återvända till sina hemländer efter att kriget tagit slut. Att använda begreppet återvändare i fråga om försäkringen låter nästan som om de hade varit i krig med försäkringen och återvänder. När av ökningen av sjuktalen står för dem som återvänder till försäkringen visar att vi har problem med försäkringen, statsrådet. Det innebär att de egentligen aldrig borde ha lämnat försäkringen eftersom de fortfarande har behov av att vara i den och förmodligen också har behov av en rehabiliteringsinsats som inte kan erbjudas på relevant nivå. Där har vi det största problemet när det gäller försäkringen. 87 Statsrådet (M): Jag tar gärna den ganska breda diskussionen om sjukförsäkringens funktionalitet över huvud taget. Det kanske inte är så mycket just det som interpellationen från början handlade om, alltså frågan om rehabiliteringsinsatser, men det är helt okej. Låt mig backa tillbaka ett steg och säga i denna kammare något som jag sagt tidigare både här och på andra ställen, nämligen att jag är den förste att understryka att insikten om en ohållbar sjukförsäkringsutveckling och en bit in var bred. Det som den nuvarande regeringen och regeringen före, det vill säga min företrädare, insåg var inget unikt, att vi skulle ha insett något som ingen annan insett, utan det unika var att vi genomförde ett antal reformer för att skapa institutioner som var långsiktigt hållbara. Jag har gång på gång, mycket uppriktigt och utan att vilja binda socialdemokrater till min ståndpunkt i sak, påpekat att de insikter som då fanns, inklusive hos regeringen 2003 halveringsmålet, , beskrivning av behovet av tidsgränser, snabbhet i flödet för att komma tillbaka så fort som möjligt var intellektuella insikter långt över och mellan partigränserna. Jag har sagt det tidigare, och ibland har det nästan uppfattats som om jag velat retas. Insikten var bred, men den landade inte i så många handgripliga reformer. Det som hände var ett antal andra institutionella saker. Det var nationalisering, en mycket bred spridning av insikter i läkarkåren om att sjukskrivning var en del av de ansvarsområden som läkare borde tänka på när det gällde patientens långsiktiga väl och ve. Det var också ett samhällsklimat som mycket mer började tala om problemet med omfattande långa sjukskrivningar. Det är väl dokumenterat i den svenska sjukskrivningens historia att det varit förbluffande lätt att tala upp och tala ned sjukskrivningstalen, en besynnerlig utveckling. Trots permanenta regelverk har vi ändå haft väldiga fluktuationer. Det syntes tydligast i den ganska remarkabla utvecklingen att vi hade mycket låga sjuktal i lågkonjunktur och mycket höga sjuktal i högkonjunktur. Det var ganska unikt för jämfört med många andra länder. Jag säger allt detta för att understryka att jag tycker att vi gått från ett läge med bred intellektuell insikt om att någonting behövde göras. Det är riktigt som interpellanten påpekar, att sjukfallstalen började sjunka. Det skedde redan från 20032004 men till priset av massiva förtidspensioneringar. Vi ska inte glömma bort att påpeka det. Det kanske inte var avsikten, men i praktiken förtidspensionerade vi bort långa sjukfall. Det skedde inte förrän . Jag tror inte alls att avsikten var att dölja saker och ting, det tror jag inte, men kontentan blev att det inte skedde några reformer som gjorde att sjukfallen blev kortare och därmed inte riskerade att övergå till långa sjukfall som i sin tur skulle leda till förtidspension. Där tror jag att kärnan ligger. Det vi gjort i och med denna reform är att understryka att det är bråttom, att formalisera att det är bråttom. Det betyder inte det vet interpellanten, jag, läkarkår att vi har tidsatt sjukdomar, men vi tidsätter prövning av arbetsförmåga givet sjukdomar. Det fungerar i allt väsentligt bra. Det ska dock inte dölja det faktum, vilket jag brukar understryka, att det är en tuff resa. Många människor kommer tillbaka till ett jobb bara till en viss del, en del kommer tillbaka till samma arbetsplats fast i annat jobb, andra kommer tillbaka till ett helt annat arbete, ett som de aldrig hade tänkt sig och inte har utbildning för. Det är en tuff resa, men det understryker att alternativet är så mycket värre. Jag tycker att det är själva kärnan i reformarbetet. Det ökar också legitimiteten, det vill säga att människor kan lita på att de får det som de behöver och kan lita på att människor inte övernyttjar systemet när de inte behöver det. 88 (S): Jag började mitt förra inlägg med att berätta om den reform och den målsättning som den socialdemokratiska regeringen hade, att halvera sjuktalen. Den kortsiktiga effekten, , blev att förtidspensioneringarna ökade, vilket jag sade. nämnde jag att efter det att reformen, som vi beslutade om i kammaren , genomfördes ökar sjukskrivningstalen. Det är det jag vill att ministern förklarar orsaken till. Är det ett misslyckat projekt? har sjukskrivningstalen minskat. börjar de öka på grund av en reform som innebär att man slås ut ur försäkringen det finns en deadline i försäkringen trots att man inte återfått arbetsförmågan. Man går till Arbetsförmedlingen, har en timmes samtal , och finns inga rehabiliteringsverktyg att erbjuda för att kunna rehabilitera människor. Då kommer man tillbaka som återvändare, och sjukskrivningstalen ökar igen. Problemet med sjukförsäkringsreformen är att personer som saknar arbetsförmåga i så stor omfattning att de inte kan ta del av de rehabiliteringsinsatser som erbjuds slås ut ur försäkringen. Det är där problemet med rehabiliteringskedjan finns. Därför har vi socialdemokrater tagit ett utskottsinitiativ för att få bort den bortre parentesen, utförsäkringen. Vi vill ta bort den delen av rehabiliteringskedjan eftersom den inte fungerar. Vi har förstärkt rehabiliteringsinsatserna i budgeten. Rehabilitering är A och O i processen för att kunna återgå i arbete i motsats till att bara säga att den försäkrade förbrukat sina dagar och får gå till Arbetsförmedlingen, detta utan att ta hänsyn till om den försäkrade blivit bättre eller om det över huvud tagit finns utsikter att få arbetsförmågan tillbaka. är det en tidsgräns som avgör om man ska gå tillbaka i arbete eller inte. Det är problemet, och därför återkommer en del av de utförsäkrade. De står för av ökningen. Det är problemet, fru talman. 89 Statsrådet (M): Jag blir ärligt talat inte riktigt klok på vad Socialdemokraterna egentligen vill. Ni är måna om att understryka att ni inte vill tillbaka till det gamla. I den meningen uppfattar jag att ni delar vår bild att det är bråttom, att det behövs insatser och regler som gör att människor inte är sjukskrivna längre än nödvändigt, att vi inte ska prata om yrkesförsäkring utan om omställningsförsäkring, att det mycket väl också kan landa i att man tvingas till andra arbeten än man hade tänkt sig från början och att det behövs stöd men också ett mått av tryck vid en omställning. Så långt uppfattar jag att vi intellektuellt är överens. Men sedan drar ni slutsatsen att man inte ska ha några tidsgränser i sjukförsäkringen, framför allt inte en tidsgräns som säger att sjukförsäkringen är slut. Det tror jag är en helt omöjlig ekvation. Om man inte har fasta tidsgränser kommer inte den prövning som är nödvändig att göras. Poängen med tidsgränser är naturligtvis inte att folk ska passera dem. Det kan du prata med vilken handläggare som helst om när det gäller socialförsäkringen. Poängen med en tidsgräns är allt det arbete som ska ske innan gränsen nås. Jag visade på socialförsäkringsutskottet för sedan en bild där det framgick att vi inte bara har väsentligt färre som befinner sig i ett pågående sjukfall, utan också dramatiskt mycket färre som når två-och-ett-halvt-års-gränsen, fast den inte ens fanns tidigare. Jag har inte med den bilden här, och hade jag haft den hade det inte synts så bra. Det är mycket färre människor som befinner sig i sjukförsäkringen , vilket gör att det är betydligt färre personer som ens kommer i närheten av en prövning som gäller utförsäkring och vad som ska ske därefter. Det är det som är en väldig framgång. Det var de människorna som tidigare nästan med automatik blev tidsbegränsat förtidspensionerade, som det hette. Det betyder inte att man inte ska tänka efter om vad som ska ske när två-och-ett-halvt-års-gränsen nås. Vi har, tycker jag, fungerande system för detta. De är dock absolut inte enkla. Man ska ha respekt för att de tar tid och är besvärliga. Men man kommer in i Arbetsförmedlingen och får sin arbetsförmåga prövad. Det är många som når tidsgränsen men inte lämnar försäkringen för att de då får permanent sjukersättning. Att av dem som lämnar sjukförsäkringen kommer tillbaka efter att ha fått sin förmåga prövad tycker jag inte är vare sig konstigt eller särskilt förvånande på något sätt, utan ganska naturligt. Det intressanta är väl att kommer vidare i program hos Arbetsförmedlingen, i arbeten och i utbildning personer som tidigare över huvud taget inte ens gavs den chansen eller förväntades ta den möjligheten. ser vi en ökning av sjukfallen som är ganska liten i ett historiskt sammanhang. Den bygger till på återvändare. Jag kan mycket väl dela interpellantens uppfattning om ordet återvändare. Jag har inte uppfunnit det. Jag tror att det är en jargong inom försäkringen. Det gäller människor som kommer tillbaka till försäkringen och har rätt till det. Det är ett mycket litet antal människor som ansöker om att komma tillbaka in i försäkringen igen och inte får den rätten. Men den stora framgången är att det är många som inte ens ansöker. Till detta kommer en intressant och oförklarad grupp människor.