prot · GZ09134 · 2012-06-20 00:00:00 — Det låter som en märklig syn på demokrati och vad det innebär att ta ansvar som bärande regeringspartier. Min fråga gällde alltså inte vilket reformutrymme som finns, vilket svar handlade om. Min fråga gällde förutsättningen för en diskussion om Alliansens reformer. Det är en förutsättning alldeles oavsett reformutrymme. På den frågan fick jag ett tydligt svar: Alliansen ämnar inte söka stöd för sin politik utanför de egna leden. Jag har egentligen fått svar på min fråga. Svaret är nej. 25 (M) replik: Alla ledamöter av den här kammaren har ägnat , och kommer att ägna stora delar av den här dagen, åt att över blockgränserna stödja alliansregeringens förslag i olika frågor. Normalfallet i riksdag är att vi har brett stöd. av beslut fattas i alliansregeringens riktning av olika skäl för att alla är överens, för att många är överens eller för att fyra oppositionspartier är fyra väldigt olika oppositionspartier. Så sent som var vi till exempel helt överens i finansutskottet om vikten av en restriktiv EU-budget. Det finns skäl att söka stöd hos oppositionspartier . Skälet till att jag håller mig till alliansregeringens ekonomiska politik är att vi har valt den eftersom det är den som skapar flest jobb och gör att satsar bäst på tillväxt. Det har framkommit tydligt i debatten att mot det står olika varianter av skattehöjningar eller standardsvar att i varje läge minska invandringen. Min huvudkritik mot de flesta av debattinlägg är att behöver mer av öppenhet. Vi blev rika av utrikeshandel och av utbyte med andra. Från Alliansens sida är vi positivt inställda till att människor kommer hit, även de som har svårt att ta sig in på arbetsmarknaden. Vi vill hellre föra en politik för fler i arbete än mot att människor kommer hit. Det är det viktigaste skälet att säga nej till många av förslag. I enkammarriksdag har två regeringschefer lett majoritetsregeringar , nämligen och . Det vanliga under till exempel decennierna med socialdemokratiska regeringschefer är välskötta ansvarstagande minoritetsregeringar, till och med av olika färg. En sådan ser vi fram mot att jobba med. 26 (FP): Jag ska tala enbart om och den europeiska krisen. är ett litet tättbefolkat område med sammanflätade ekonomier. Det gäller handel, personers rörlighet, finansiella tjänster och bankintegration. Vi som bor i den här världsdelen är därför synnerligen beroende av varandra. Går det bra för majoriteten drar den med sig minoriteten, går det dåligt dras andra med ned. Den pågående krisen visar än en gång, för vilken gång i ordningen vet jag inte, hur inbördes beroende länder och folk är av varandras goda och dåliga beteende. Mer ekonomiskt samarbete över gränserna är därför lösningen på ekonomiska kris. länder måste samarbeta mer bland annat när det gäller finansiell stabilitet. Högre krav måste ställas på EU-länderna att sköta sina offentliga finanser och sitt bankväsen. Om de inte gör det spiller vanskötseln över på grannarna, till exempel . EU:s medlemsländer bör ytterligare fördjupa sitt ekonomiska samarbete på tydligt definierade områden, finansiell stabilitet och budgetkontroll. är det uppenbart att en mindre grupp länder, särskilt , vill och behöver gå längre än . Det finns dess värre även länder som som mest förefaller vilja avlägsna sig från övriga samarbete. Vad vill då i den formativa integrationsprocess som vi har hamnat i? Ska vi bejaka det fördjupade samarbetet? Ska vi vara aktiva och försöka påverka vårt europeiska öde? Ska vi söka oss bort med länder som och och tillsammans med dem sitta utanför ett fördjupat samarbete? Ska vi vara mest rädda för att samarbeta eller mest rädda för att stå utanför? En del känner nog igen frågeställningen. liberalernas svar är klart: bör delta, bejaka och aktivt understödja både akuta åtgärder mot bankkrisen och slå följe med , och andra betalande länders långsiktiga motkrav på ett djupare EU-samarbete som kan minska framtida risker för bank-, underskotts- och skuldkriser. Vi i bör också se ett fördjupat ekonomiskt samarbete som ett slags försäkring. eller senare hamnar vi som nation själva i ekonomisk kris. Då är det gott att kunna räkna med stöd från andra. Jag kommer ibland på mig själv med att i denna kris vara överlägsen och uppläxande gentemot en del andra EU-länder, och får då påminna mig själv om att sådant kan slå tillbaka i en möjlig kris för , vare sig den inträffar om 10, 20 eller . Det går mycket bra för , men vi får inte drabbas av hybris sett i historiens ljus. Bankproblemen har gjort den europeiska krisen akut. De akuta problemen riskerar dess värre att driva mer långsiktiga åtgärder i bakgrunden. Det gäller att kunna hålla två tankar i huvudet , dels behovet av akutåtgärder för att stabilisera det finansiella systemet i , dels behovet av långsiktiga åtgärder för att hindra ett upprepande. De två tankarna och politiska uppgifterna står inte i motsats till varandra. Möjligen kan trovärdigheten i kortsiktiga åtgärder öka och räntor falla om EU-länderna tar trovärdiga politiska beslut som långsiktigt hindrar ett upprepande av gjorda misstag. Exempel på detta är våra egna beslut om ett nytt pensionssystem, en självständig riksbank och ett finanspolitiskt ramverk när vi gick ur krisen och stabiliserade vår ekonomi med en kombination av saneringsåtgärder och strukturreformer. Det är sålunda poänglöst att avvisa förslag om långsiktiga krisåtgärder i EU med argumentet att de inte är kortsiktiga och akuta. De två typerna av åtgärder stöder varandra, rätt utformade. Akut måste den snabba spridningen av bankkrisen hejdas. I den frågan finns det inga alternativ för politiker och centralbanker, som ECB. Om bankkrisen inte stoppas fäller banker varandra som brickorna i ett dominospel. Insättare förlorar sina sparade pengar, företag och hushåll får inte låna, kreditmarknader och handel stannar av, affärsavslut omöjliggörs och arbetslöshet och bnp-fall griper omkring sig. Om hotet utlöses krävs snabba motåtgärder på EU-nivå. Vi har redan sett en del av detta, framför allt från och ECB:s men även från IMF:s och kommissionens sida. Att sådana motåtgärder mot krisen vidtas ligger självklart i intresse. Därför bör inte bara recensera andras insatser utan aktivt delta efter måttet av sin förmåga. ska vi i naturligtvis försöka tillvarata våra egenintressen på ett så effektivt sätt som möjligt. ska inte dra sig undan till någon läktarplats. I den akuta fasen är det egentligen ganska enkla ställningstaganden. Egenintresset är lätt att identifiera. Valmöjligheterna är begränsade. Men hur är det på ? Hur ska åtgärder för ett mer långsiktigt skydd mot stora underskott, bank- och skuldproblem i organiseras? diskuteras en bankunion. Det förefaller finnas ett principiellt stöd bland men även hos flera andra EU-länder för en bankunion och att den ska inkludera alla systemviktiga banker i EU och inte bara de i euroområdet, alltså även de fyra svenska storbankerna. Glöm inte att de är mycket stora i förhållande till bnp. Exempelvis Nordea, som har sin bas här, har av sin verksamhet utomlands. Jag ska ge några skissartade synpunkter på detta. En med stor makt att reglera och övervaka måste rimligen ingå som en komponent i en bankunion för att länder med pengar, som , ska ställa upp. En europeisk finansinspektion måste vara skarp för att vara trovärdig och innebära ett mervärde för ett land som , kanske en hybrid av nationellt anpassat regelverk och EU-mässigt bestämt och kontrollerat kan användas även när det gäller EU-gemensam finansiell tillsyn. Det har gjorts hybrider av denna karaktär förr i historien. Som en del av en bankunion bör även en europeisk bankakut inrättas, det vill säga en europeisk motsvarighet till som hade . Problembanker som måste tas över förs till någon form av där deras kreditförluster och brister successivt nystas upp . Aktieägarnas aktier tas över av detta till nollpris. Det kommer att kallas socialisering och naturligtvis vara kontroversiellt hos finansadel. och efter mödosamma strukturomvandlingar kommer, i bästa fall, dessa upprustade banker förhoppningsvis att kunna säljas på marknaden och skattebetalarnas, ECB:s och andras utgifter återvinnas såsom skedde i . Detta låter enkelt men kräver naturligtvis otroligt mycket utredande och komplicerade förhandlingar, och man kan inte ta för givet att det är enkelt genomförbart. Men vi har vår svenska modell för bankrestaurering som styråra på detta område, och den har visat sig fungera på ett bra sätt och har skyddat skattebetalarna och medborgarna mot stora utgifter. Det svåraste i en förhandling om en bankunion tror jag blir frågan om en EU-gemensam insättargaranti. En sådan behövs för att hindra att bankpanik och bankkriser sprids över från skuldtyngda länder. Hushåll och företag ska inte finna det rationellt att rusa till banken och ta ut alla pengar även om de bor i mycket skuldtyngda länder. Men hur ska en sådan gemensam insättargaranti hindras från att bli en transfereringsapparat som i praktiken överför pengar från regelmässigt skötsamma länder till regelmässigt mindre välskötta länder? Om underskott och skuldkriser vore slumpmässigt fördelade vore det däremot inget stort problem. Men så är inte fallet. Vi närmar oss nu pudelns kärna. Vems pengar ska vi ta för ett gemensamt stöd, och hur ska återbetalning säkras? Hur man än vrider och vänder på saken är det enda landet med tillräckliga resurser. Ska ett land som har skött sig och har ordning i sin ekonomi plikta för sin skötsamhet genom att systematiskt få betala till länder som har skött sig mindre bra? Detta lappkast går fint att göra i akademiska seminarierum och av politikens lättmatroser på ledar- och debattsidor. Men i verkligheten kräver väljare och deras ombud i , och andra länder för det första säkerheter, det vill säga återbetalningsgarantier för de lån som kan bli aktuella, och för det andra som motprestation ett ökat inflytande över låntagande, EU-länders budgetsaldon och offentliga och privata skulduppbyggnader. Länder som vill ha eller har fått stöd genom till exempel en insättargaranti ska inte i förväg kunna budgetera för stora underskott eller trendmässig skulduppbyggnad. Länder som planerar att göra på det sättet måste kunna förklara sig, och om förklaringen inte bedöms som trovärdig av till exempel kommissionen får underskottsbudgeteringen inte göras eller beslutas i det aktuella landet. Det innebär ökade möjligheter att förhindra stora underskott och att alltför stora skulder byggs upp som kan hota andra EU-länders ekonomiska stabilitet, sysselsättning och tillväxt. Frågan för blir då: Ska vi delta i ansträngningar för att förhandla fram bra institutioner som är acceptabla för oss själva självklart men som också innebär krav på en fördjupad finanspakt med en mer långtgående kontroll av enskilda länders möjligheter att agera ansvarslöst på ett sätt som skulle kunna skada till exempel , eller ska vi sitta som observatörer på läktaren tillsammans med länder som och ? Jag menar att vi inte ska passa. Det ligger starkt i intresse, främst ekonomiskt, att driva ungefär samma linje i dessa frågor som och . Vår handel med varor och tjänster, vår redan långtgående finansiella integration, vår fria rörlighet för personer, vårt deltagande i en fördjupad inre marknad och vårt egenintresse av ett blomstrande , och innebär att vårt välstånd, våra jobb och vår tillväxt står och faller med en väl fungerande europeisk ekonomi. Att bejaka, driva på och involvera i den europeiska ekonomiska integrationen är också, alltsedan Efta bildades och genom våra tidiga valutasamarbeten med och dess D-mark, en klassisk blocköverskridande svensk linje. Ekonomiskt talar alltså nästan allt för att har samma långsiktiga ekonomiska intressen i som till exempel och och att vi bör agera därefter. 27 (V) replik: Jag tänkte byta tråd. Eftersom detta handlar om de ekonomiska riktlinjerna kan jag konstatera att det berör vitt skilda områden i den ekonomiska politiken. För oss kvinnor är det helt avgörande att den offentliga välfärden är utbyggd, det vill säga att det finns en väl fungerande barnomsorg som är öppen när vi faktiskt arbetar , kvällar och nätter och att det finns en väl utbyggd äldreomsorg. har ungefär 100 000 personer, framför allt kvinnor, tvingats gå ned på deltid eller sluta arbeta helt för att äldreomsorgen inte är utbyggd. Regeringen räknar själv i sina prognoser med att ungefär 18 000 färre arbetstillfällen ska finnas i kommunerna . När jag och alla mina partikamrater i riksdagsgruppen har varit ute på äldreomsorgsbesök har vi sett en mycket tydlig röd tråd. Överallt dit vi kommer säger man att det är för få anställda och att man sliter och gör allt man kan men att det är mycket svårt att tillgodose varje enskild äldre människas behov. En annan röd tråd som kommer fram i äldreomsorgen är att man har låga löner och osäkra anställningar. Fyra av tio har visstidsanställningar, och sex av tio har deltidsanställningar. Det är en ineffektiv ekonomisk politik att tvinga kvinnor att gå ned i arbetstid eller att sluta jobba helt i stället för att kunna försörja sig själva ute på arbetsmarknaden. Jag har en fråga: Vad tänker och göra för att stärka kvinnors ställning på arbetsmarknaden, och på vilket sätt vill ni bygga ut den offentliga välfärden, eller vill ni fortsätta att dra ned på den? 28 (FP) replik: Jag har hört beskrivning . På något sätt breder ett elände ut sig inom offentliga sektorn, särskilt när det gäller kvinnor. Jag tycker att det kan påminnas om att kvinnors utbildningsnivå nu är högre än mäns. Kvinnors utbildningsnivå stiger snabbare än mäns gör. Dessutom ökar kvinnor sin sysselsättningsgrad, sin sysselsättning. Långsiktigt har männen en sämre löneutveckling än kvinnor. Det är alldeles riktigt, , att kvinnor är dåligt avlönade, inte minst i den offentliga sektorn i den meningen jag har inte de exakta siffrorna i huvudet att lönerna i den offentliga sektorn är lägre och att skillnaderna är större i den privata sektorn än i den offentliga sektorn. Basen för den offentliga sektorn är trots allt en livskraftig ekonomi, en väl fungerande ekonomi, så att skattebasen intäkterna till den offentliga sektorn är tillräcklig och ökar. Ska man ha äldreomsorg, skola och så vidare måste man ha en bra ekonomisk bas. Därför menar regeringen att den linje vi driver arbetslinjen är helt central för att nå det här målet. När det sedan gäller lönerna i den offentliga sektorn: Om det nu är så eländigt det bestäms inte någon annanstans än i landsting och kommuner som säger, jag instämmer alltså i att kvinnor har lägre löner än män, hur kommer det sig då att landsting och kommuner som styrs av socialdemokrater och vänsterpartister också har denna, kan vi säga, snedsits beträffande lönesättningen? Man skulle kunna tro att ni haft ett stort arbete med att rätta till detta, men det förefaller inte vara så. 29 (V) replik: Jag kan konstatera att inte har presenterat något enda förslag till lösning på frågan eller några egna förslag om hur man skulle kunna utveckla och förbättra kvinnors möjligheter till egen försörjning. Man kan se att löneskillnaderna mellan kvinnor och män är minst i kommunerna. Sedan kommer landstingen och därefter staten. Störst är löneskillnaderna i den privata sektorn, så också i den privatiserade välfärden. Det som hänt med kvinnors löner i förhållande till mäns löner i den privatiserade välfärden är att löneskillnaderna ökat mycket, det vill säga: I den privatiserade välfärden är det män som fått högre löner. Jag ställde en fråga till eftersom jag vet att det för oss är så avgörande att det finns en barnomsorg när jag jobbar. Annars tvingas jag tacka nej till ett jobb eller försöka att med vänner och bekanta ordna så att mitt barn har omsorg medan jag arbetar. Eftersom jag själv upplevt att mina nära anhöriga haft behov av hemtjänst vet jag hur det är. När den inte fungerar kommer också jag i en väldigt svår situation. Det här måste fungera för att även mitt liv ska fungera. Jag behöver gå till mitt arbete och ska inte tvingas ta ledigt för att inte kommer med mat, eller vad det nu kan vara. Det finns en systematisk underfinansiering. till hur det ser ut kan man säga att äldreomsorgen är den del av välfärden som haft minst ekonomiskt tillskott . Äldreomsorgen har alltså haft en negativ kostnadsutveckling. Det har ingen annan verksamhet haft. Därför är det så viktigt att äldreomsorgen får ökade resurser, till exempel i form av som vi föreslår öronmärkta statsbidrag för fler anställda men självklart också för en bättre kvalitet för de brukare som är i behov av äldreomsorg. säger ingenting om vad han vill göra för att förbättra kvaliteten och bygga ut äldreomsorgen. Vad han hänvisar till är att vi ska ha mindre skatteintäkter. anser att skattesänkningar är lösningen på problemet. Men det är skatter som betalar löner. Och det är skatter som, i sådana fall, betalar en utbyggnad. 30 (FP) replik: Det är skatter som betalar löner, säger . Men varifrån kommer skatteintäkterna? Jo, de intäkterna kommer från skattebasen. På låter det som att är ute efter att rusta ned äldreomsorgen och annat i landet. Det är naturligtvis helt snurrigt och felaktigt. Viktigast i sammanhanget är att med den ekonomiska politiken i landet så långt som möjligt se till att få upp sysselsättning och tillväxt. Det är själva basen. Utan den basen kommer inga ökade skatteintäkter in. Vi menar att den politik som parti driver kommer att leda till att skattebasen försämras och då även möjligheten att betala löner och att anställa människor i den offentliga sektorn. Den valfrihet som alliansregeringen och även Socialdemokraterna infört för de anställda att man kan arbeta i olika delar av välfärden, privat eller kommunalt, och att man kanske kan välja mellan olika privata utförare är någonting som kan ge kvinnor och även män höjda löner. När konkurrens införs i välfärden gynnas de anställda där. Det finns inte bara en arbetsgivare att gå till, inte bara ett landsting eller en kommun att vända sig till, utan flera som man kan erbjuda sina tjänster. Naturligtvis är det också så att man är ute och raggar personer till äldreomsorgen eller annan omsorg. Det är vägen fram för kvinnor att både få valfrihet när det gäller vilka arbetsgivare de kan söka sig till och få bättre löner men också bättre arbetsvillkor i form av att de kan välja arbetstid och få den arbetstid de vill ha detta i stället för att, som förespråkar, ha en väldigt fyrkantig arbetsgivare. 31 (S) replik: I anförande fanns många intressanta perspektiv, och många viktiga frågor berördes där. Men precis som ska också jag dyka ned i den svenska verkligheten och fråga hur det kommer sig att man nu lyckats komma fram till att det är viktigt att spara på gymnasieskolan i . Regeringen driver igenom en sådan besparing , motsvarande 1 400 lärartjänster. Det har man gjort som väldigt många unga människor hoppar av sin gymnasieutbildning eller saknar gymnasieutbildning trots att en sådan, som vi vet, är en viktig entrébiljett till arbetsmarknaden. Men det är inte färdigt i och med denna neddragning. Också för räknar ni med besparingar inom gymnasieskolan, om ni får som ni vill. Nästan ska bort innan ni är färdiga för den här gången. Jag skulle vilja fråga hur diskussionen gick när han, och kom fram till att en bra väg för att stärka konkurrenskraft och för att se till att människor rustas för jobb är att spara på gymnasieskolan. 32 (FP) replik: Frågan har riktats till i partiledardebatter och interpellationsdebatter. Tydligen ska också jag svara på den. Jag tror att utbildningsministern är den som varit mest kompetent att svara på frågan. Han har betydligt djupare kunskap om saker och ting på detta skolområde. Även om vi nu inte diskuterar den allmänna ekonomiska politiken vill jag säga att jag håller med om det jag sett att även Socialdemokraterna gjort, nämligen om att söka sätt att närmare binda ihop skolan och arbetslivet. Alliansregeringen har bland annat infört lärlingsutbildning och olika sätt att försöka få arbetsgivare att, till rabatterad kostnad och med praktikplatser och liknande, anställa unga människor. 33 (S) replik: verkar inte tycka att det är viktigt att reda ut hur regeringens ekonomiska politik slår just för gymnasieskolan. Det är klart att pengarna från den besparing om ett par miljarder som görs också används till att finansiera andra reformer. Till exempel behöver väl de 675 miljoner som skurits bort användas exempelvis till att betala den sänkta krogmomsen. Det är klart att det inte är oviktigt att också kan förklara hur det här logiskt hänger ihop. Om jag får tro utbildningsministern är det väl i och för sig också så att med sänkta kunskapskrav i gymnasieskolan kan utbildningen bli billigare. Det är naturligtvis inte en särskilt lysande ingång om man tror att just kunskap och kompetens ska vara det som lyfter och som ska se till att vi klarar den internationella, globala, konkurrensen. får dock gärna återkomma och bli mer precis i förklaringen till att just denna del av den ekonomiska politiken skulle vara så bra för . 34 (FP) replik: Det är inte ofta man hör och beskyllas för att sänka kraven i gymnasiet jag tycker annars att retoriken gentemot har varit att han ställer för höga krav. Det var dock intressant med en ny vinkling på detta. När det gäller unga på arbetsmarknaden kan vi titta på den sänkta arbetsgivaravgiften för dem under den ska vara ungefär hälften av den som är för andra och se att detta på kort sikt har gett kanske 20 000 jobb. är er politik, , att detta ska tas bort, och den effekten är ju större. Man säger: drar vi in rabatten på arbetsgivaravgiften och höjer arbetsgivaravgiften för unga. Ett antal unga kommer då naturligtvis att bli arbetslösa. Likadant är det med krogmomsen, som är inriktad på en bransch där det är många unga som är arbetslösa. Det handlar om deras första jobb. Det är alltså lite förvånande att komma här och säga att vi ska fördärva skolan genom sänkta krav, och så står man själv för förslag som kommer att öka arbetsgivarnas kostnader för att anställa just unga människor dramatiskt och i ett slag. Jag tycker inte att det riktigt hänger ihop. Som sagt var: Ta gärna detta ytterligare gånger med . Jag vet att han har svarat på frågan om de så kallade besparingarna i gymnasieskolan , men jag är inte helt uppdaterad i denna fråga. 35 (MP) replik: Det vore kanske inte dumt om läste på lite grann när det gäller paradfråga skola och utbildning, men jag ska inte uppehålla mig vid detta. Jag hade gärna fått ett svar på den fråga vi hörde , men jag vill återgå till Europafrågan. Jag tänkte att jag skulle göra till viljes på denna punkt. Jag lyssnade med stort intresse på anförandet. Jag noterar att egentligen är ganska överens med till exempel mina gröna vänner i , som vill gå mot en federation en federativ stat i . Det låter i alla fall så, och jag förutsätter det. Det jag funderar på och vill fråga om är hur det egentligen känns att vara del av en alliansregering och ha en helt apart åsikt i denna fråga. Jag förutsätter nämligen att övriga allianspartier inte är intresserade av ett federativt system. brukar den väldigt tydligt påpeka att vi avvaktar. Vi går inte med i eurosamarbetet , och vi ska inte fördjupa den biten. argumenterar dock på ett helt annat sätt än jag hör till exempel argumentera. Jag tycker att det låter lite annorlunda, och jag hör inte alls den enighet vi annars hör att alliansregeringen står för. Hur känns det alltså att vara del av ett regeringssamarbete och ha en helt annan åsikt? 36 (FP) replik: Jag höll mitt anförande om , och det brukar vara så jag tror att det kanske till och med står i riksdagsordningen att man i replikerna bör knyta an till det som har sagts i anförandet. Därför är det väl inte helt orimligt att jag inte är fullständigt inläst på den fråga alltid brukar besvara å vägnar. Hur som helst: Jag tror inte på en federation på det sätt som till exempel de tyska gröna gör ett .