prot · H00920 · 2012-11-07 00:00:00 — Behovet av någon form av upprättelseprocess blev allt tydligare, och tillsattes . lämnade utredningen sin rapport om vad som hade kommit fram i de många intervjuer som hade genomförts med drabbade. Resultatet var nog värre än vad de flesta hade kunnat föreställa sig. lär en gång ha sagt att staten är ett odjur utan moral och utan sinne för lyrik. Man bör kanske beakta de orden när man betraktar den mörka del av vår myndighetshistoria som blottlägger. Kanske ligger en del av förklaringen i att ansvaret skjutits från enskilda människor till anonyma myndigheter. Kanske fick individens verklighet stå tillbaka till förmån för systemets dröm. Det saknar egentligen betydelse. Det viktiga är att vi nu markerar ett slut av missförhållanden och ser mot framtiden. Det finns flera viktiga komponenter i en upprättelseprocess. Först och främst måste sanningen fram. En god och trovärdig dokumentation av vad som har skett och i vilken omfattning det har skett ska upprättas. Samhället måste erkänna de fel som har begåtts och en uppriktig ursäkt riktas till de drabbade. Åtgärder ska vidtas för att säkerställa att de fel som har begåtts inte upprepas. Dessutom är det rimligt att vanvårdens offer kompenseras på något sätt. Det är glädjande att en sådan bred majoritet i riksdag ställer sig bakom förslaget om ersättning till personer som utsatts för övergrepp och försummelser i samhällsvården. Det finns skador som en ekonomisk kompensation aldrig kan reparera. Själsliga sår låter sig sällan omplåstras av pengar, men en märkbar ersättning sätter kraft bakom samhällets vädjan om förlåtelse och bekräftar det allvar med vilket man ser på de här händelserna. Låt oss gemensamt kämpa för att något liknande inte ska hända igen! Låt oss inspirera varandra till att fatta kloka beslut och stifta lagar som minimerar risken för att barn far illa! Låt oss också påminna varandra om vilket ansvar vi har att se till att våra myndigheter sköter sina uppgifter på ett korrekt sätt och att viktiga myndighetsbeslut med stora konsekvenser för människors liv fattas på goda grunder och följs upp noggrant! Det finns inte några garantier för att misstag inte kommer att begås även framöver, men förhoppningsvis kan det ljus som tänds över historiens misstag göra framtiden mer upplyst. 16 (V): Främst vill jag rikta mitt inlägg i den här debatten till er som sitter på läktaren eller tittar på tv eller webben, till er som blev omhändertagna av samhället och skulle skyddas och hjälpas men som i alldeles för många fall i stället blev svikna. Det handlar om er som blev placerade på Vidkärrs barnhem i min hemstad , på Nybodahemmet i och på Skärsbo pojkhem i tre institutioner som särskilt lyfts fram i , eftersom många barn och unga utsatts för försummelser och övergrepp där. Ni placerades i fosterhem, ofta i flera olika sådana, där ni kränktes. Ni kallades alltifrån tattarunge, horunge och oäkting till ungdjävel och mycket annat. Ni fick stryk med ris, livrem, mattpiska, käpp, sopkvast och hundkoppel uppfinningsrikedomen hos dem som slog var stor. Ni fick långt ifrån alltid mat så att ni blev mätta. Ni fick gå i begagnade, utslitna kläder. Ni låstes in eller ut som straff. Ni berövades kontakt med syskon och föräldrar, och presenter från dem togs ifrån er. Ni utsattes för sexuella övergrepp, från tafsande till genomförda våldtäkter, och ni blev ofta särbehandlade i förhållande till andra barn. Det hände långt ifrån alla de 250 000 barn och ungdomar som var placerade på barnhem och i fosterhem , men det hände i alldeles för många fall. Det hände tusentals barn och ungdomar. Den summa som har budgeterats för ersättning till vanvårdade räcker till 5 000 personer. Det säger något om vilket antal vi pratar om, och vi vet att många inte kommer att ansöka om ersättningen. Upptakten till att utredningen i social barnavård tillsattes 2006 var ett tv-program där sex medelålders modiga män berättade om hur de som barn hade haft det på Skärsbo pojkhem i . De hade blivit utsatta för kränkningar, våld och övergrepp. Det här drog i gång kravet på en utredning, och den arbetade och lämnade en delrapport och sin slutrapport . Man hade kontakt med 2 000 personer och intervjuade 866 personer som hade blivit utsatta för försummelse och vanvård i barnavården. Jag kommer ihåg när utredaren var i socialutskottet. Han sade att han aldrig hade kunnat föreställa sig det som kvinnorna och männen berättade för . Det var långt värre än han någonsin hade kunnat tro. Jag vet att det har varit jobbigt att minnas och ta fram allt det som hände i barndomen för många som har intervjuats av . Man har tryckt ned och velat glömma det som hänt för att få sitt vuxenliv att fungera. Men att ni har berättat och synliggjort allt detta som har hänt har varit oerhört viktigt. Ni ska ha stort tack för det! Jag vet också att många inte har orkat ta tag i den här processen, och jag har stor respekt för det. Medan pågick och alla intervjuerna tog tid växte kravet på att beslutet om upprättelse inte skulle dröja ända tills utredningen var klar. Många av dem som utsatts för vanvården är äldre, och de skulle få vara med om upprättelsen under sin livstid. Efter delrapporten var det tydligt att det var allvarliga övergrepp som hade skett, och därför tillsattes , som lämnade betänkandet Barnen som samhället svek. Utredningen skulle komma med förslag på vad som skulle vara innehållet i en allvarligt menad upprättelse. En viktig del var sanningssökande och dokumentation, och det har jobbat med. En annan del var att man ska få ett ordentligt erkännande och en ursäkt från högsta möjliga politiska nivå. En tredje del var kompensation till dem som drabbats, ekonomisk sådan eller på något annat sätt. Den fjärde delen var att det behövs förslag för att förhindra att vanvård och övergrepp fortsätter. Det har ibland sagts att det här är något som hör till vår historia. Men något av det viktigaste som lyfte fram var att man frågade hur många fall de misstänkte eller kände till där barn och ungdomar i samhällsvård utsatts för övergrepp och vanvård , alltså i nutid. Det visade sig att det handlade om 246 barn, alltså av dem som var i samhällsvård . Då kan ni nog alla tänka er att det var långt ifrån alla utsatta barn som kände till. Därför är det oerhört viktigt att förslag nu kommer hit till och tas beslut om. Det har vi väntat på . Det oroar mig mycket att jag får signaler från socialsekreterare runt om i landet som bryter tystnaden och berättar om orimliga arbetsvillkor, att de inte kan leva upp till socialtjänstlagen, att de som arbetat längst på enheten på ett socialkontor som arbetar med barn som far illa arbetat och att det är så stor personalomsättning att man inte hinner få någon introduktion. Detta inte för att man jobbar bra med de barn som är utsatta och far illa. Det finns tillfällen man särskilt kommer ihåg i politiken. För mig var ett sådant tillfälle när jag hörde statsrådet säga på nyheterna att det inte skulle bli någon ersättning till dem som utsatts för vanvård och försummelse i den sociala barnavården. Det är en av de gånger under min riksdagsperiod som jag har blivit som mest upprörd över ett politiskt besked. Jag slängde mig på telefonen, och agerade snabbt genom vår dåvarande ordförande som sade: Vi kräver att det ska vara en ersättning! Det blev en proteststorm, och alla ni som deltog bidrog till att vi faktiskt kan fatta ett beslut . Regeringen ändrade sig och bjöd in , och till överläggningar. Utgångspunkten var förslag. Från och framåt kan kvinnor och män som var omhändertagna av den sociala barnavården och de var placerade på institution eller i fosterhem utsattes för allvarlig vanvård eller försummelse ansöka om och efter prövning och beslut i den inrättade få i ersättning. För var det viktigt att slåss för att ersättningen skulle bli verklighet . Jag vet att många av er väntade på besked, och jag vet att det är viktigt att många av er som är äldre får denna del av upprättelsen medan ni fortfarande lever. Jag vet att många av er upplevde att upprättelseceremonin i , där vår talman bad om ursäkt och förlåtelse å hela det svenska samhällets vägnar, inte hade känts allvarligt menad om regering och riksdag sagt nej till en ekonomisk kompensation. Ersättningen kan naturligtvis aldrig ersätta det lidande ni utsattes för och som ni burit med er i resten av ert liv. Men den är en viktig del i erkännandet av samhällets ansvar för er förstörda barndom. Jag vill också säga något om gränsen för ersättningen som sattes vid 1980 trots att vanvård, försummelse och övergrepp naturligtvis inte upphörde då utan kontinuerligt har skett och sker också . Den möjlighet vi såg att bli överens om en ekonomisk ersättning i rimlig tid var att bygga på det förslag som arbetat fram, som har varit ute på remiss och som många har haft möjlighet att tycka till om. I sina ramar från regeringen hade fått anvisningar om att titta på just ersättning . Därför problematiserades eller motiverades aldrig detta. står bakom den uppgörelse vi har gjort, men vi var tydliga vid överläggningarna med att vi framöver kommer att arbeta för att också de som drabbats efter 1980 ska få möjlighet till den upprättelse som ersättningen innebär. Jag vet att ansökan för många av er kommer att vara en jobbig resa att göra. Därför är det viktigt att de som behöver kan få psykologiskt stöd, att informationen som ges når ut till alla och är lätt att förstå och att man får god hjälp att söka efter handlingar och annat som kan behövas. Jag vet att det allra viktigaste för många av er är att det som hände er inte ska hända andra barn, att de inte ska bli bestulna på sin barndom. Därför är det beslut som utifrån kommer att tas så viktigt. Men det räcker inte. Det pågår en ytterligare utredning den är tillsatt som ska titta på familjehemmen. Den måste komma fram och besluten måste tas. Kommuner och socialnämnder måste högprioritera uppföljningen så att placerade barn inte far illa, och måste få förutsättningar att verkligen kunna göra sitt jobb. Det har den inte överallt . vill jag nämna att när de som intervjuades fick frågan vad de upplevt som allra värst var det många som svarade att det var att aldrig bli sedd, att aldrig få ömhet, att aldrig få kärlek, att aldrig få en kram. För mig säger det mycket om vad alla barn har rätt till och vad som är en god barndom. Det säger också mycket om vad en god social barnavård måste innehålla. Med det, fru talman, vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet. 17 (KD): Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet. tar vi upp betänkandet SoU3 Ersättning av staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelser i samhällsvården. Betänkandet bygger på en ramöverenskommelse mellan sju partier i vår riksdag . Jag har träffat och jag har lyssnat på personer. Jag har samtalat med dem som utsatts för övergrepp och försummelser. Jag har mött dem som farit illa som det handlar om, alltså 19201980. Jag har också berörts av det som jag har hört. Jag tycker att jag genom de flesta berättelserna upplever att det finns ett betydande drag av sorg, en smärtsam upplevelse av sorg över att ha förlorat något viktigt i livet. Det kanske allra viktigaste har varit förlusten av sin barndom, uppväxt, förverkade möjligheter att utvecklas som person, att utbilda sig, att uppleva känslan av sammanhang, att bli sedd och bekräftad. Allt det togs ifrån dessa personer som utsattes för övergrepp eller försummelser av allvarlig art. Dem vi talar om är de personer som omhändertogs för samhällsvård och placerades på institutioner och fosterhem . Många av dem kränktes som individer, friheten togs ifrån dem, liksom värdigheten. När föräldraansvaret sviktade tog samhället vid, men samhället svek. Dessa kvinnor och män upplevde kränkningar, hot, övergrepp. Det har satt spår även i vuxen ålder. Talmannen sade i sitt tal till de ca 1 300 personer som samlats i : Vi ber om förlåtelse för samhällets svek. Ni placerades hos fosterföräldrar eller på ett barnhem. Ni skulle ges värme och trygghet; ni skulle ges en skyddad uppväxt. Men drömmen dog när de sociala myndigheterna placerat er. Ni möttes i stället av kyla och likgiltighet. Ni utsattes för våld och övergrepp, ni ignorerades och nekades tillräckligt med mat och kläder. Vi ber om förlåtelse. Samhället hade ansvar för att säkerställa att ni gavs en god uppväxt. Men det var ingen ansvarig som besökte er, ingen som såg er, ingen som frågade er vad ni kände. Förutom ceremonin i innehöll ytterligare två delar, nämligen ekonomisk ersättning och åtgärder för att förhindra att vanvården upprepas. När det gäller den ekonomiska ersättningen är det en extraordinär ersättning som inte följer vanliga principer när det gäller det allmännas ansvar. Det handlar om en ersättning för att man utsatts för oförsvarligt lidande i vår historia. Därför behövs det särskilda beslut som vi nu ska fatta i riksdag när vi tillstyrker proposition 2011/12:160. För att förhindra att det fortsätter har antagit en strategi för att stärka barns rättigheter. Det gjorde vi 2010. Den strategin består av nio principer som uttrycker grundläggande förutsättningar för att stärka barnets rättigheter i . Låt mig nämna några. Barn ska ges förutsättningar att uttrycka sina åsikter i frågor som rör dem. Barn ska få kunskap om sina rättigheter och vad de innebär i praktiken. Föräldrar ska få kunskap om barnets rättigheter och erbjudas stöd i sitt föräldraskap. Det handlar om att man ska lyssna på barnen. De ska få göra sin röst hörd i de sammanhang som rör deras situation. Det kan ta lite tid för kommunerna att sätta det i verket, men har i uppdrag att sprida strategin till kommuner. Dessutom har Kommuner och Landsting i en överenskommelse med regeringen tagit fram en handlingsplan som stärker implementeringen av . Det har också vidtagits åtgärder när det gäller tillsyn av hem för vård eller boende, alltså HVB-hem, och även familjehem. Det var i huvudsak här som samhället brast. Tillsynen var helt otillräcklig . Det blev många berättelser från personer som utsattes för övergrepp och försummelser av allvarlig art . Vår barn- och äldreminister uttryckte det på följande sätt under upprättelseceremonin : Det som särskilt har gripit tag i mig när jag har läst berättelserna, är att när man befann sig i denna utsatthet av våld, övergrepp och kränkningar, ja då fanns det ingen som kramade och gav kärlek. Det fanns ingen som lyssnade. Och om några slutligen vågade berätta för en vuxen vad som hände, så blev man inte trodd. Det är en outhärdlig tanke att ett förtvivlat barn inte har någon enda kärleksfull person att luta sin axel mot. Det är bra, tycker vi i , och vi är överens med de andra partierna förutom , att det blir en upprättelse för alla dem som lidit under vanvård och försummelser. Det ligger också en stor utmaning i att det inte får hända igen. 18 (S): Jag tänkte bli lite personlig och tala om en grupp som både vanvårdats och kränkts men också omhändertagits på ett positivt och mycket värdigt sätt. Men ibland skedde omhändertagandet på ett mycket negativt sätt. Jag skulle vilja tala om en grupp som , under , i stora mängder blev sänd till . De kallades krigsbarn. Ungefär 70 000 krigsbarn sändes till och åren därefter. Syftet var att rädda, stödja och ge hjälp till för att så många barn som möjligt skulle överleva, att så många barn som möjligt skulle få chansen till ett värdigt och vettigt liv trots krigets fasor och orättvisor. Jag vill prata om denna grupp av flera skäl, men tänker jag vara lite mer personlig. Jag är barn till två krigsbarn. Mina föräldrar och jag satt och tittade på filmen av mödrar för . Fram tills vi såg filmen hade jag trott att bara min mamma var krigsbarn. Hennes två syskon blev kvar i , men hon flyttade till . Hennes familj splittrades. Vi hade fått en signal om att min pappa hade varit i under krigets slutskede. Men under filmen kom han till insikt om att han var här mycket längre, kanske . Han kom inte ihåg riktigt, eftersom han var väldigt liten. Han tog sig tillbaka till tillsammans med sin bror och växte upp där. Sedermera flyttade min mor, min far och jag till . Vi blev invandrare. Mina föräldrar vanvårdades inte på något sätt. Men det här beskrev en hel del av hurdan situationen var för många av de finska krigsbarn som rycktes upp från sina hem, hamnade i fosterhem i och togs om hand av välmenande familjer som ville mycket och tänkte gott. Många av de krigsbarn som blev kvar i , ca 15 000, hamnade dock i väldigt besvärliga situationer. De blev kränkta, vanvårdade, negativt särbehandlade och hånade för att de inte klarade av språket. De hade över huvud taget svårigheter att anpassa sig till det svenska samhället. Framför allt fick de flesta det bra. Men det var ett fåtal som fick det riktigt illa. Mycket skedde under svenska statens överinseende. Regeringen fattade tillsammans med frivilligorganisationerna ett beslut om att stötta de finska familjer som släppte sina barn till . Med en lapp runt halsen kom de till , utan att kunna språket, ensamma, ibland med sina syskon, och hamnade i familjer där de trodde att de skulle få det bättre. Och många fick det faktiskt bättre jämfört med den situation de befann sig i under kriget i . Det var fattigt och tufft. Många föräldrar hade ingenstans att bo. Det var ont om mat. Många hade inga möjligheter att försörja sina barn och så vidare. Denna historia upprepas även i många krigshärjade länder. Men den här situationen var helt unik. Ingenstans någonsin i hela världshistorien har lika många barn skickats till ett annat land under de här premisserna. Jag tror att traumat satte så djupa spår i många av dem som överlevt och fortfarande finns kvar i livet många är pensionärer att de fått ett slags dubbel bestraffning. Jag hävdar inte att vanvårdade finska krigsbarn är mer eller mindre vanvårdade än andra fosterhemsbarn. Jag konstaterar bara att de hade det väldigt tufft när de kom hit. Det fanns en förhoppning om att man skulle få det bättre, men så kanske man hamnade i fel familj. Det fanns en förhoppning om att man kanske skulle få trygghet, men så kanske man blev kränkt, slagen eller mobbad . Detta har satt djupa spår i de krigsbarn som finns i livet . Därför, fru talman, tycker jag att det är bra att det just nu finns en partipolitisk överenskommelse. Det är, som allt annat inom politiken, en kompromiss som har diskuterats och debatterats. Vi har kommit fram till en lösning som är så funktionell som den kan vara . Jag hoppas att de finska krigsbarn som känner att de har blivit kränkta, vanvårdade eller negativt behandlade på något sätt tar sig tid att skicka in sina ansökningar och pröva sin rätt till någon form av upprättelse. Jag vet inte om det blir lätt att få det. Men med det historiska perspektivet och med tanke på dåtidens välmening, som i många fall blev så otroligt fel, finns det en god grund för att konstatera att de krigsbarn som kom till hade en väldigt tuff ryggsäck med sig. Jag hoppas att det här är en början på något, men också en fortsättning på den upprättelseprocess som påbörjades . Slutligen vill jag rekommendera ett tv-program som sänds 22.15 på SVT2, Adresslapp okänd. Det handlar om de finska krigsbarn som kom till under kriget. (Applåder) Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 15 §.) 7 § Redovisning av fördelning av medel från Allmänna arvsfonden under Föredrogs socialutskottets betänkande 2012/13:SoU2 Redovisning av fördelning av medel från Allmänna arvsfonden under (skr. 2011/12:145). Förste vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 15 §.) 8 § Interparlamentariska unionen (IPU) Föredrogs utrikesutskottets betänkande 2012/13:UU5 Interparlamentariska unionen (IPU) (redog. 2011/12:RS5 delvis). 19 (S): Jag vill tacka kammaren för att vi nu har fått förmånen att i kammaren föra en diskussion om vad IPU sysslar med. Det är första gången. Vad vi gör nu är att vi prövar oss lite fram och ser hur detta kommer att utvecklas . Jag tror att alla kommer att kunna tjäna på att ta del av det här arbetet. IPU har en lång historia. Så är det även med förhållande till IPU. För dem som inte vet det kan jag säga att IPU skapades 1889. Det var en engelsman och en fransman som satte i gång arbetet. De gjorde det därför att de ville ha fred i världen. Jag brukar säga att IPU är föregångaren till FN. har haft en mycket viktig roll under dessa år. Ett exempel är att det var en svensk riksdagsledamot vid namn som tillsammans med en räddade det arbete som bedrivits inom IPU under och satte i gång arbetet igen efter . Detta gjorde de på ett väldigt lyckosamt sätt. Vi har försökt fortsätta denna tradition. Jag tycker att den svenska delegationen på många sätt är framträdande i det arbete som IPU utför. Mina kamrater och kolleger från vår fasta delegation kommer att gå upp och prata lite grann om vad vi håller på med. Jag har tänkt koncentrera mig på några saker som har sin utgångspunkt i det arbete som jag har ansvar för. Jag har förmånen att vara en av ledamöterna i exekutivkommittén, som på samma sätt som i en kommun eller i är ett förberedande organ till den församling som ska fatta de avgörande besluten. Vad vi håller på med är att försöka se till att vi har den ekonomi som gör det möjligt att genomföra de saker som de olika medlemsländerna tycker att vi ska göra. Som i många andra organisationer finns det fler önskemål och större behov än vad det finns medel. Men även i det sammanhanget är det mest framträdande landet i sitt engagemang, både ekonomiskt och i förslag och idéer om IPU:s verksamhet. Vi har som utgångspunkt för vårt arbete en strategi. I den strategin har vi pekat ut vad det är vi i första hand ska syssla med. Vi jobbar utifrån parlamenten. IPU är parlamentens organ precis som man skulle kunna säga att FN är regeringarnas organ. Vi har pekat ut att vi vill jobba mot bättre fungerande parlament. Vi jobbar med jämställdhetsfrågor. Vi arbetar och samarbetar för de mänskliga rättigheterna. Vi har pekat ut olika internationella mål. Vi jobbar också i väldigt hög grad med fred. Detta kan gå till på många olika sätt. Jag vill visa på ett par aktuella exempel som vi är inblandade i som organisation. Vi är mig veterligen den enda organisationen som har ett organiserat samarbete med FN där vi försöker att se till att de parlamentariska dimensionerna finns med i FN:s arbete. Vi kan tillsammans med FN utveckla de saker och de verksamheter som även FN sysslar med men som vi tycker att vi är bättre på. Jag kan ta ett par exempel. Det kan vara de aktiviteter som exempelvis förekommer i , och när det handlar om att utveckla deras parlamentarism utifrån att de gått från att tidigare ha varit enpartistater till att nu vara flerpartistater. Det handlar om att hjälpa dem att skriva konstitutioner, bygga parlament och att bygga upp arbetet i parlamenten så att de parlamenten ska kunna fungera som demokratiska institutioner. Man kan tycka att det inte kan vara så konstigt att bygga parlamentarism. Men det är en ganska svår uppgift om man till att börja med ska försöka övertyga dem som inte är vana vid att jobba med parlamentarism om vad parlamentarism egentligen står för. Det kan också vara att man måste bygga upp olika organ inom ramen för parlamenten för att se till att medborgerliga och andra rättigheter som hänger ihop med demokrati också fungerar i praktiken. Det kan vara ett sådant exempel som vi nu ska starta. Vi ska hjälpa till att bygga upp parlamentet i , . Vi ska i det här fallet med hjälp av svenska pengar från Sida kunna bygga upp ett bibliotek och en informationsverksamhet. Det gör inte IPU med sin egen personal. Det går till på det sättet att IPU har kunskapen och också kontaktnäten som gör att de vet vilka som skulle kunna utföra det rent praktiskt. Det har i sin tur gjort att man har vänt sig till riksdag för att fråga om riksdag skulle kunna hjälpa till med detta. Man har också vänt sig till det danska .