prot · GZ0961 · 2012-01-25 00:00:00 — Vi i Alliansen har visat att vi är beredda att lyssna in när det inte fungerar som det är tänkt och göra förändringar. Bland annat när det gäller fas 3 har vi gjort justeringar inför det här året. Att ny tid kräver andra åtgärder gör att det här är ett arbete som aldrig får avstanna, utan att vi ständigt måste lyssna in kritik och förslag på förbättringar. Att det finns en aktiv arbetsmarknadspolitik är oerhört viktigt, och det är många som har talat om det . Jag har, som jag sagt, valt att fokusera på jobbskapandet som också är en viktig del i arbetsmarknadspolitiken. och Alliansen arbetar för bättre villkor för företagare i , för att det ska bli lättare att anställa grupper som står långt från arbetsmarknaden och att man ska kunna ha ett jobb med ett egenvärde för den egna individen. Alla ska ha möjlighet att bidra efter förmåga, och allas insatser behövs. vill se en situation där alla som kan och vill ska ha ett jobb att gå till , och det här arbetar vi för tillsammans med tre andra partier där vi visar på ett gemensamt alternativ till skillnad från de andra fyra partierna som vi har hört i debatten här . 94 (SD): Vi sverigedemokrater vill se till att våra praktiskt inriktade ungdomar också blir konkurrenskraftiga yrkeskunniga sådana. Vi vill med vårt förslag på 50 000 lärlingsjobb genomföra en fantastisk satsning för såväl arbetstagare som arbetsgivare. Varför inte låta alla arbetslösa, även , omfattas av starta-eget-bidraget? Ett utökat starta-eget-bidrag är en satsning för tillväxten i vårt land. Höj stödet till yrkeshögskolorna! har en politik för full sysselsättning. Vi har en politik som tar tag i de långsiktiga utmaningar vår arbetsmarknad står inför. Alliansregeringen gick till val 2006 på att sänka arbetslösheten. Med facit i hand kan man konstatera att de har misslyckats. Även väljarna har fått se att priset för ytterligare jobbskatteavdrag är en sämre välfärd, en otryggare tillvaro och en osäker gemensam framtid. är det val igen. Alliansen kommer inte att återigen kunna köpa väljarnas röster med sänkta skatter. Såren i välfärden är alltför djupa. Inte heller hamburgare för mindre lär vara något som gör dem till valvinnare. Det är dags nu att satsa på att utbilda dagens arbetskraft för morgondagens arbetsmarknad. Lönedumpning och låglönearbete är inte en väg som kommer att stödja. kommer i den här kammaren att stödja den som satsar på att utbilda för framtiden. kommer i den här kammaren stödja den som vågar sätta den svenska arbetskraften i första rummet. Den som väljer låglöneträsket och lönedumpning kommer efter valet att själv få söka sig ut på en alltmer osäker arbetsmarknad. 95 (V): Jag tror att alla som har lyssnat på den här debatten kan se några tydliga skiljelinjer i politiken. Vi ser hur de borgerliga regeringspartierna tror att det är ökade inkomstklyftor, hård press på sjuka och arbetslösa och avskräckande arbetsmarknadsåtgärder som ska få bukt med arbetslösheten. Vi ser hur de betraktar anständiga löner, anställningstrygghet och goda arbetsvillkor som hinder i vägen för full sysselsättning, och därför har de en rad spretiga men hyfsat likalydande förslag om hur sådana ska kunna undanröjas. Vi i tror inte på det här. Vi vill gå en helt annan väg. Vi vill i stället satsa på att bygga ett rättvist och mer hållbart samhälle där arbetslösheten minskar och sysselsättningen ökar genom att vi investerar i bättre välfärd, i fler och bättre bostäder och i klimatomställning där vi ger stöd till utveckling av nya, uthålliga exportnäringar och satsar på att ska leva och utvecklas i alla sina delar. Vi vill satsa på ett generationsväxlingsprogram så att vi kan upprätthålla kompetens och välfärd när hundratusentals människor snart går i pension och där utbildning, omskolning och hållbara trygghetssystem ger människor möjligheter, inte bara att få ett jobb, vilket som helst, utan att också kunna ställa krav på rimliga löner och arbetsvillkor. För oss är det lika viktigt att det skapas fler jobb som att de jobb som skapas också är bra jobb för alla som har dem. 96 (KD): Den här debatten har varit ganska klargörande. Det finns ett alternativ med regeringen, som har en aktiv och tydlig arbetslinje, och ett annat med oppositionen, som mer företräder en bidragslinje och där idéerna spretar mer än lovligt. Vi kristdemokrater har tagit fram en viktig rapport med titeln där alla behövs och får arbeta av sin förmåga. Vi vill slå vakt om den svenska modellen med olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder som sänker trösklarna för människor att komma in på arbetsmarknaden. Det är viktigt. Det rör sig om ett drygt tjugotal olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder som Arbetsförmedlingen kan använda. Jobben är regeringens viktigaste fråga, och därför vill jag understryka vikten av arbetslinjen samt att den kompletteras med företagarlinjen. En av politikens viktigaste uppgifter måste vara att skapa förutsättningar för ekonomisk tillväxt, vilket ger jobb och välfärd. En framgångsrik och inkluderande arbetsmarknad är starkt beroende av ett väl fungerande utbildningssystem, det har vi hört , men också av en näringspolitik som främjar företagande och ger jobb och skatteintäkter till att finansiera välfärden. Det är viktigt att även inom politiken inse att vi måste baka kakan innan vi kan fördela den. Den ekonomiska politiken, grundad i en marknadsekonomi där det sociala ansvaret finns med, är därigenom det enskilt viktigaste medlet för att uppnå andra samhällspolitiska mål. Det är märkligt att Socialdemokraterna alltjämt tycks tro att en politik som gör det mindre lönsamt att arbeta och dyrare att anställa skulle leda till fler jobb. behöver en stabil politik och en stabil regering. Det har vi genom och övriga Alliansen. (Applåder) I detta anförande instämde (KD). 97 Arbetsmarknadsminister (M): Jag vill tacka alla meddebattörer. Det har varit en intressant debatt. Alternativen i svensk politik är mycket tydliga. Alliansregeringen sätter jobben främst. Regeringen vill att alla som kan arbeta ska få möjlighet att göra det utifrån sin egen förmåga. Alliansregeringen värnar arbetslinjen, och det har betydelse. Vi kan se att utanförskapet minskat, men det innebär inte att alla som vill ha ett jobb och kan jobba har fått det. Det är det vi jobbar för, och det är det som politiken syftar till. En orolig världsekonomi ställer krav på tydlighet när det gäller prioriteringar. Vad ska vi lägga våra gemensamma resurser på? Där är regeringen tydlig. Det är på jobb, på välfärd och på trygghet. Det ska vi satsa på. Med åtgärderna i budgetpropositionen tar vi ett ytterligare steg i vår kamp för full sysselsättning, för arbete åt alla och för ett som håller ihop. Mot detta står oppositionens spretiga förslag, som innebär att det blir mindre lönsamt att arbeta, dyrare att anställa, mer krångel, förbud mot bemanningsföretag ja, listan kan göras lång. Hur det ska leda till fler jobb och fler i sysselsättning går inte att förstå. Jag skulle vilja säga att nedmonteringen av arbetslinjen är ganska tydlig och konsekvent. Där går skiljelinjen i svensk politik. Tydligare än så kan det inte bli. (Applåder) Överläggningen var härmed avslutad. 14 § Samordning av stöd till barn och unga med funktionsnedsättning Föredrogs socialutskottets betänkande 2011/12:SoU6 Samordning av stöd till barn och unga med funktionsnedsättning (skr. 2011/12:23). 98 (S): Vi socialdemokrater är förstås glada att frågan om samordning av stöd äntligen får en lösning. granskning visar på de problem som vi socialdemokrater påtalat . Granskningen av hur stödet till barn och unga med funktionsnedsättning är organiserat visar att en rad problem, som olika regeringar under i praktiken decennier försökt finna lösningen på, fortfarande kvarstår. Främst är det samordningsproblematiken som lyfts fram. Här har samhället naturligtvis en viktig uppgift i att tillse att unga människor och deras familjer kan leva ett så normalt liv som möjligt. När föräldrar i praktiken inte kan sköta ett heltidsarbete utan själva måste bära det tunga samordningsansvaret blir livet förstås inte normalt. Föräldrar till barn med funktionshinder är sjukskrivna mer än andra, tvingas gå ned på deltid och använder tillfällig föräldrapenning för att kunna lösa just samordningsproblemen. Naturligtvis påverkar det en stor del av den fritid som skulle kunna användas för omvårdnad och fritidsaktiviteter. För familjer med barn som har funktionshinder innehåller vardagen kontakter med många olika myndigheter. Det är kontakter som kräver ett omfattande arbete och tar mycket tid. För dessa familjer är samordningen avgörande för att de ska få en fungerande vardag. och Ungdomar, RBU, visar i en undersökning att föräldrar till barn med funktionsnedsättning har kontakt med i genomsnitt 17 olika personer och instanser kring barnets funktionsnedsättning eller i form av olika stödinsatser. Det är klart att det är ineffektivt såväl för samhället som för alla berörda barn, ungdomar och deras föräldrar. Vi socialdemokrater har naturligtvis inget att invända mot det förslag som socialutskottet föreslår . Vi vill i stället särskilt understryka den glädje vi faktiskt känner för att utskottet inser att vi behöver påbörja försöksverksamheten för att komma till rätta med flera av dessa problem. Förhoppningsvis leder det till att fler föräldrar till barn och unga med funktionsnedsättning i mycket högre grad kan delta i arbetslivet och att berörda föräldrar får ökad fritid, vilket i sin tur ökar och höjer livskvaliteten både för dem själva och för deras barn. Effektiviseringar är också en viktig fråga eftersom berörda aktörer inom stat, kommuner och landsting därmed avlastas dubbelarbete. Vi har således alla att vinna på att öka samordningsansvaret. I detta anförande instämde och (båda S). 99 (M): Att få barn är en stor händelse i ens liv. Det är en händelse som styr många andra händelser . Ja, rollen som förälder går faktiskt aldrig över. För alla föräldrar innebär det oro och bekymmer likaväl som glädje och stolthet. Att få ett barn med en medfödd funktionsnedsättning, eller att ett barn förvärvar en funktionsnedsättning, påverkar tillvaron ännu mer. Det är inte enkelt att hitta rätt i den snåriga vårdapparaten. Därför har det gjorts försök att genom olika insatser underlätta så att det ska gå bättre. Trots det visar att det behövs ytterligare insatser. framhåller att regeringen gjort många satsningar för att minska brister i samverkan och samordning. Brist på samverkan är ett återkommande problem. Det uppstår när kommuner och landsting har olika ansvarsområden som griper in i varandra och tangerar varandra. Det gäller många områden, inte bara för barn och ungdomar med funktionsnedsättning. Problemet uppstår till viss del därför att vi är väldigt måna om det kommunala självstyret. Vi är måna om att man ska få ta besluten så nära den enskilde som möjligt. När en person behöver insatser från flera huvudmän uppstår lätt problem. Det är bara så att organisationen aldrig får gå före den enskilda människan. införda åtgärder som kommunens och landstingens skyldigheter till gemensam individuell planering och erbjudandet om stöd för att underlätta för personer som vårdar närstående har ännu inte kunnat utvärderas, liksom inte heller den nya tillsynsorganisationen under som ska stärka den sociala tillsynen. Den nya föräldrastödsstrategin till trots har föräldrarna ett stort samordningsansvar. I propositionen om personlig assistans och andra insatser poängteras vikten av ett särskilt barnperspektiv. Dessutom avser regeringen att ge i uppdrag att i samråd med ta fram och löpande uppdatera en nationell guide med information om det stöd som finns för barn med funktionsnedsättning och vem som har ansvaret för att ge stödet. Jag kan ta mitt hemlän som exempel. Där har vi jobbat med att hitta olika samordnare mellan sjukhus och arbetsterapi, mellan kommuner och akutavdelningar och annat. Till slut hade vi så många samordnare att man diskuterade om vi behövde en samordnare för att samordna samordnarna. Det gäller alltså att vara försiktig med vad det är man gör. Trots allt detta och mer därtill behövs ytterligare åtgärder. För att inte bara lägga det ena ovanpå det andra avser regeringen att påbörja och fördjupa en analys av stöd och samordning till barn och unga med funktionsnedsättning. Det blir en viktig grund för den försöksverksamhet med samordnare som regeringen har för avsikt att påbörja, att man inte i slutändan ska behöva en samordnare som samordnar samordnarna. Vi moderater tycker att det här är väldigt bra, och det tycker tydligen de övriga ledamöterna i socialutskottet också. Jag ser fram emot en redovisning när försöksverksamheten med samordning utvärderats. Det är viktigt att allt det som regeringen gjort för att stärka insatserna för barn och unga med funktionsnedsättning kommer till sin rätt. Om vi gör mer fel och inte kommer rätt i den här delen har vi fortfarande inte underlättat för den enskilda människan, och det är alltid det som är vårt huvudansvar. Mot den här bakgrunden yrkar jag avslag på samtliga motioner och bifall till förslaget i socialutskottets betänkande. 100 (MP): Jag ska börja med att göra något jag aldrig gjort förut: yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande. tar i sin skrift Samordning av stöd till barn och unga med funktionsnedsättning Ett (o)lösligt problem? upp bristen på samordning mellan kommuner och landsting och ger en rad rekommendationer. Bland annat föreslår man en försöksverksamhet med samordnare för att komma till rätta med de situationer då barn och ungdomar hamnar mellan stolarna. Det kan till exempel finnas olika åsikter mellan landsting och kommun. Ett barn går i skolan och behöver ett läromedel. Detta är ett läromedel, säger , och då faller det på kommunen. Det är ett hjälpmedel, säger kommunen, och då faller det på . Detta resulterar definitivt i att eleven inte får något stöd över huvud taget, ett stöd som eleven har rätt till. Regeringen svarade på att man planerar att göra en djupare analys av hur stödet och regelverket fungerar där man även har med åtgärder inom samverkan och samordning. Från början ville inte regeringen ha en försöksverksamhet, som föreslår. Men kom det till utskottets kännedom att regeringen planerar att starta en försöksverksamhet med samordnare. Den ska få hög prioritet och starta under det här året. kommer noga att följa denna försöksverksamhet och att den startar . Eftersom regeringen från början inte var beredd till detta vill vi se att den verkligen gör detta med hög prioritet. Detta behöver inte utredas mer. Det är så uppenbart att det inte fungerar som det borde. Under de som jag har arbetat med barn och ungdomar med funktionsnedsättning har detta alltid varit ett problem för barn, unga och deras familjer. Utrett det har man gjort . Det som inte behövs är ännu fler utredningar. Det som behövs nu är handling så att den här försöksverksamheten verkligen kommer till skott och det blir en försöksverksamhet som kommer att märkas hos familjerna. På något sätt kan jag lite uppgivet konstatera att det är synd att denna rapport över huvud taget har behövt skrivas. Det är ännu mer synd att man har kommit fram till att det inte fungerar efter så väldigt . Föräldrar undrar: Vart ska jag vända mig? Vem tar ansvar för det här? Hur ska jag få ihop alla professionella som har kontakt med min son? upplever familjer detta, och det här kan förkortas med är en ren vinst. Det här är verkligen någonting som man kan säga äntligen om. Äntligen blir det av! Det är inte för . Jag är väldigt glad att utskottet har en annan åsikt än den som regeringen har pratat om och att man där har gått i linje med de motioner som vi i oppositionen har skrivit, motioner som helt står i samklang med det som har rekommenderat. Vi kommer att följa utvecklingen väldigt noga och se till att det kommer att finnas en försöksverksamhet. 101 (FP): Jag börjar också med att yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande. Som så många som varit uppe i talarstolen har sagt är detta en väldigt viktig fråga: frågan om samordning av stöd till barn och unga med funktionsnedsättning. har tittat på verksamheten, hur stödet ser ut och hur samordningen ser ut och funnit att det finns en hel del kvar att göra men menar också att en del satsningar är gjorda. kom det en lagstiftning om gemensamma nämnder. Man hoppades väldigt mycket på den lagstiftningen. Då skulle kommuner och landsting bilda gemensam nämnd, och man skulle inte sitta och bråka om pengapåsen. I stället skulle man samverka och arbeta tillsammans för att inte människor skulle falla mellan stolarna. Tyvärr är det inte många kommuner eller landsting som har provat gemensamma nämnder. Den bristande samordningen och den brist på samverkan som i flera fall råder innebär att ansvaret vilar tungt på föräldrarna. Som jag sade har man vidtagit en del åtgärder. ska erbjuda anhöriga stöd. Alliansregeringen har också upprättat en föräldrastödsstrategi, och ett nationellt för anhöriga har fått i uppdrag att utveckla ett nationellt kunskapsstöd. När det gäller LSS, lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, fokuserar man också mer på barnens rätt och menar att barnets bästa alltid ska vara i centrum och beaktas. Man har infört registerkontroll när man anställer assistansanordnare och assistenter inom LSS. och Handisam har också fått i uppdrag att samla erfarenheter och sprida information om metoder och strategier för hur barn och unga med funktionsnedsättning ska kunna påverka beslut som rör dem själva. Socialnämnderna har en skyldighet enligt LSS att erbjuda individuella planer, och det kan också öppna för samverkan. Vi har två tillkännagivanden från utskottet som ska återkopplas till och som berör utarbetandet av bedömningsinstrument och hur beslut kring assistansersättning hanteras ute i landet. och Ungdomar har i en av sina årsrapporter visat på behovet av en samordning av kontakter för barnet och deras föräldrar. Vardagen för ett barn med funktionsnedsättning är långt ifrån enkel. Som förälder är man ständigt tvungen att berätta om sitt barns funktionsnedsättning för nya människor och nya kontakter. Man har sett att i genomsnitt möter familjerna 17 olika handläggare och 10 olika kontaktstöd . Det här påverkar hela familjen, även syskon som upplever att föräldrarnas fokus blir väldigt splittrat, eftersom det enda som föräldrarna får jobba med är att försöka samordna alla kontakter kring barnet med funktionsnedsättning, något som tar väldigt mycket tid. Jag kan inte annat än hålla med RBU, och Ungdomar, om att det är rimligt att vi försöker göra en förändring för att samordna dessa kontakter. Det är helt oförsvarbart att föräldrar till barn med funktionsnedsättning ska ha en sådan här vardag där man får ägna all tid åt att administrera sina praktiska göromål. Därför är det mycket glädjande att regeringen nu har för avsikt att påbörja en försöksverksamhet med samordnare. Ett enigt socialutskott skriver att vi förutsätter att den här försöksverksamheten ges hög prioritet och påbörjas . Utskottet vill också att regeringen återkommer till med en redovisning när försöksverksamheten har utvärderats. Men regeringen vill mer. Man vill också höra vad barnen och de unga säger och vad de tycker, och därför har fått i uppdrag att undersöka hur barn med funktionsnedsättning upplever sin situation och det stöd de får. För att ge en greppbar helhetsbild av vilket stöd som finns och vilka som utför det kommer också att ta fram en nationell guide. De insatser vi nu har talat om och fortsättningsvis kommer att tala om ett tag framöver skapar goda förutsättningar för att barn med funktionsnedsättning och deras familjer i stället kan sätta fokus på livskvalitet. Det ska ge förutsättningar att leva ett liv som alla andra. 102 (C): Jag pratade i går med mamman till en 16-årig kille med många olika komplicerade funktionsnedsättningar. Hon beskrev hur veckan kunde se ut: beställa färdtjänst för veckans transporter, kontakt med barnmottagningen för att få tag på barnläkare, besök på barn- och ungdomshabiliteringen för att träffa sjukgymnasten, telefonkontakt med assistansbolaget, besök på ortopedtekniska för att få ett nytt ståskal, ta elrullstolen till hjälpmedelscentralen för service, möte på träningsskolan, boka tid på ögonmottagningen för kontroll och så borde de ha fått tid på neurokirurgen för uppföljning. Den här mamman hade räknat och kommit fram till att hon hade haft kontakt med 23 olika enheter inom skola, socialtjänst, sjukvård och . När det för andra föräldrar räcker med att samordna besök hos tandläkaren så att det passar fritidsaktiviteter och skola arbetar de här föräldrarna till barn med komplicerade, ofta medfödda, funktionsnedsättningar i stort sett halvtid som samordnare av samhällets alla möjliga och omöjliga insatser. Det är därför inte konstigt att dessa föräldrar till barn med svåra funktionsnedsättningar inte sällan är långtidssjukskrivna, har sjukersättning eller arbetar deltid. Det är i det ljuset vi ska se . Den sätter fingret på den verklighet som tusentals föräldrar befinner sig i. kommer med flera välunderbyggda rekommendationer, både till regeringen och till . Det är bra att regeringen tar den här rapporten på största allvar genom att i första hand fördjupa de analyser som gjort och därefter påbörja försöksverksamhet med samordnare. Jag tycker att det är mycket positivt att det är ett enigt utskott som står bakom förslaget i betänkandet som även jag yrkar bifall till. 103 (V): Att få barn är för de flesta av oss en av de viktigaste händelserna i livet, men om barnet föds med en funktionsnedsättning eller längre fram i barn- eller ungdomen får en sjukdom eller råkar ut för en olycka, ja, då vänds livet upp och ned. Vardagsliv och framtidsplaner förändras. Livet behöver inte bli sämre, men det blir annorlunda mot vad de flesta tänkt sig. Plötsligt är det, som många här har berättat om, en mängd olika myndigheter och instanser vars insatser behövs för att barnets och familjens vardag ska fungera med hälso- och sjukvårdens olika delar, , förskola och skola, kommunens stödinsatser, färdtjänst upp till 17 kontakter och ännu fler ska man hålla ordning på, har det sagts här i debatten. har i sin rapport av stöd till barn och unga med funktionsnedsättning Ett (o)lösligt problem? gått igenom hur det fungerar eller rättare sagt hur det inte fungerar i väldigt många fall. Jag tror att de flesta av oss, och det har vi redan hört här i debatten, som har träffat föräldrar med barn eller ungdomar med funktionsnedsättning känner igen oss i beskrivningar. Det är mångfalden av aktörer och olika huvudmän som skapar förvirring och problem. Förankring av samverkan uppåt i organisationen där de finns som sitter på pengarna och besluten saknas ofta. Ingen aktör anser sig ha ett uttalat mandat att driva samverkan, och ingen känner sig som huvudansvarig för stödet eller har en helhetssyn på vilka insatser som barnet eller ungdomen har. Det finns inte ens en aktuell och samlad information av vilka olika typer av stöd som finns och vem som står för dem. Ytterligare problem har uppstått med en långtgående privatisering av verksamheterna som har blivit ännu mer uppsplittrade. Kunskapen om att krav på och villkor om samverkan ska finnas med i avtalen verkar inte ha funnits, varvid en del privata aktörer inte alls tycker att det är deras sak att samarbeta. Man har dessutom på sina håll prestationsbaserade ersättningssystem som missgynnar samverkan. Det är helt enkelt inte lönsamt. Man får inte betalt för att samverka. Resultatet av allt detta är, som vi har hört, att det är föräldrarna eller föräldern som får ta samordningsansvaret. Det är inte konstigt att de är sjukskrivna i större utsträckning och har svårare att hävda sig på arbetsmarknaden än andra föräldrar. Inte minst blir det tufft om man är ensamstående förälder. Jag tror att vi alla kan vara överens om att här behövs förändring.