prot · GZ09133 · 2012-06-19 00:00:00 — säger att vi vid den förra utvärderingen landade i att det trots allt var rätt inflationsmål. har det varit en djup finanskris som visat att inflationsmålen, som IMF:s chefsekonom säger, inte varit rätt satta med tanke på de effekter finanskrisen fått på den totala samhällsekonomin, eftersom centralbankerna inte kan gasa i tillräcklig utsträckning när konjunkturnedgången blir så djup. Även egen regering konstaterar att penningpolitiken har betydelse för den strukturella arbetslösheten. Det finns två anledningar till att vi bör ha ett högre inflationsmål som jag menar är centrala. Riksbankerna ska kunna stimulera ekonomin mycket mer vid en djup konjunkturnedgång, och när man för en direkt åtstramande politik eller stramar åt ekonomin tidigt i en konjunkturuppgång får det konsekvenser för väldigt många människor som ställs utanför arbetsmarknaden. Det är därför mer än var tredje person som är arbetslös är långtidsarbetslös. 7 (M) replik: Det är glädjande att det nästan känns som att ansluter sig till att man ska ha en direktion som tänker fritt och högt och där kanske inte alla tänker och tycker lika, där man har den dynamiken. Vissa oroar sig över att inte alla direktioner har kommit fram till samma slutsats. Jag tycker snarare att det skulle vara mer oroande om de alltid kom fram till samma slutsats. Det är fördelen med att ha en oberoende riksbank. Då är det inte direktiv från finansministern eller liknande som beroende på om det är valår eller någonting annat påverkar vilken ränta det ska vara, utan då är det landets bästa experter som närmast i seminarieform kommer fram till vad man kan sätta för penningpolitik. Det är viktigt med uppdelningen och penningpolitikens begränsningar. Strukturella frågor är inte frågor för penningpolitiken, utan för finanspolitiken. Det är det som vi har att besluta om i den här kammaren. Vi ska föra den ekonomiska politik som leder till den sysselsättning som vi eftersträvar. Penningpolitikens uppgift och verktyg är till för att reglera på marginalen utgående från utvecklingen i ekonomin och konjunkturen. Att penningpolitiken kan lösa alla problem är en uppfattning jag icke delar. 8 (V) replik: Jag är lite besviken över att väljer att leka struts i det här fallet. Han varken hör eller ser effekterna av den förda penningpolitiken. Det pågår en stor internationell debatt om de låga inflationsmålen. Sysselsättningsmål har de allra flesta länder i kombination med inflationsmål. Det är inte så att det vi för fram här är något unikum, utan det är snarare och de andra västerländska länder som har valt den ensidiga inflationsbekämpningen som är ett unikum. Till exempel har både inflationsmål och sysselsättningsmål. Jag tycker nog att det finns väldigt många belägg för det jag säger här i kammaren. Det är viktigt att föra debatten seriöst. Jag menar inte, vilket påstår, att det är finansministern som ska ge direktiv om vilken penningpolitik som ska föras. Det har jag aldrig påstått. Det jag sade var att ska fastställa mål för penningpolitiken. Det gör också , men i efterhand. Jag menar att det är en bakvänd ordning. Det är vi som ska fastställa målen. Sedan ska direktionen i fritt tänka och fritt föra penningpolitiken. Kom inte här och försök med några andra påståenden! Låt oss föra debatten seriöst! Jag menar att den måste föras och att vi som politiskt förtroendevalda har ett stort ansvar att göra det och att visa på effekterna av de olika alternativen. Det är en viktig och seriös debatt. Hela finanskrisen har visat att det är något fel i systemet. Vågar man se det måste man också våga diskutera vad man kan göra åt det. Sedan kan man komma fram till olika slutsatser. Men om direktionen ska få tänka fritt tycker jag att också politiker ska kunna våga tänka fritt och även kunna se vilka konsekvenser olika beslut får. Jag menar att vi har en högre strukturell arbetslöshet än vad vi kunde ha haft. Vi och många andra länder skulle ha kunnat stimulera ekonomin mer än vad vi gjort om inflationsmålen varit högre satta. 9 (M) replik: Om jag har liknat en struts var det inte avsiktligt. Om jag därigenom inte skulle ha fört en saklig debatt med var det heller inte avsiktligt. Om strutsliknelsen var en saklig debatt får väl fundera på själv. Jag tycker att den här debatten har varit intressant. Den har visat att det kanske inte är någon så skarp gräns mellan oss. Om funderar över det här kanske de nästan kan ansluta sig till den övriga kammaren när det gäller att ha en oberoende riksbank där man tänker fritt. Det är inget som hindrar att politiker tänker fritt om penningpolitiken. Jag tycker att just är ett exempel på att man under debatten får tänka och uttala sig hur fritt som helst. Däremot ska direktion inte ta instruktioner när man fattar beslut. Den är självständig och ska så vara. Det är bra. När det handlar om vilka man ska ha som förebilder vill jag säga att Federal Reserve i har en annan roll än riksbank och riksbankerna i . Man kan fråga sig om det har varit framgångsrikt eller inte. Där finns det också olika skolor. Om vi tittar på den statsfinansiella situation som befinner sig i och vilken roll Federal Reserve har spelat är jag inte säker på att så många svenskar skulle vilja ta över det konceptet. Jag kan se valaffischerna framför mig: I Vänsterns kopierar vi Federal Reserve. Det skulle bli en spännande valrörelse. 10 (FP): Jag tänkte tala lite mer filosofiskt än den föregående talaren. Att utvärdera penningpolitiken blir en alltmer komplicerad uppgift. har vi ett mål för penningpolitiken, nämligen inflationsmålet . Det lades fast , om jag minns rätt. Det har sedan modifierats och heter nu flexibelt inflationsmål som innebär att man, förutom att uppnå inflationsmålet, ska stödja målen för den ekonomiska politiken i syfte att uppnå hållbar tillväxt och hög sysselsättning. Inflationsmålet är alltjämt överordnat. Det har dessutom alltid funnits ett mål om stabilitet i det finansiella systemet, men tidigare hade det mer fotnotskaraktär, nämligen att man ska främja ett säkert och effektivt betalningsväsen och att det ska vägas in i räntebesluten. Det senare är inte helt oväsentligt. Det är ganska viktigt att frågan om finansiell stabilitet ska vägas in i räntebesluten. Det tredje målet, som från början var av fotnotskaraktär, har blivit otroligt viktigt och centralt, dessutom är det komplicerat. Frågan om finansiell stabilitet är ju, som har sagts, något som inte bara hanteras inom . Eftersom våra banker och andra länders banker opererar över gränserna är det en komplicerad uppgift att säkerställa den finansiella stabiliteten. Läroboken säger att är självständig från regeringen och att regeringen sköter sina uppgifter av strukturell karaktär det är något som är omöjligt att upprätthålla när man ska ha som mål att säkra den finansiella stabiliteten i ett land. blir knappast självständig i de besluten. Man måste samordna sig med regeringen och regeringen med . Vem är det egentligen som utvärderas när det gäller finansiell stabilitet? Är det både och regeringen eller enbart ? Vår utvärderingsvärld blir alltmer komplicerad. Det har blivit svårare att bedöma om politiken uppfyller sina mål eftersom målen i praktiken har växt i antal och den finansiella stabiliteten är av en högre dignitet . Det demokratiska problemet blir mer akut om en självständig eller oberoende centralbank ska utvärderas om det är en kombination av vad andra gör regeringen och dess myndigheter och och uppgifterna delvis sammanfaller och måste samordnas. När Finanskriskommitténs arbete närmar sig sitt slut och krisen är avklarad står vi kvar med frågan: Bör den politiska utvärderingen av vidgas till tre mål? Ska man börja syna eventuella målkonflikter mellan dessa tre mål i sömmarna? Jag tror inte att risken är överhängande, men den finns i vissa sammanhang. Jag ska nu gå över till något annat, och sedan ta upp en del av det som talade om. Jag ska först säga något om växelkursen. Tid efter annan aktualiseras frågan om vi ska ha ett mål för den svenska växelkursen. har , under tid, sladdat in på den frågan och försökt hålla en viss kurs för att man vill ha en stabilitet även i växelkursen. Att man ska påverka växelkursen är något som avvisar; det gör också alla politiker i , såvitt jag vet. Det har vi lärt oss av växelkurskrisen och analyserna i den makroekonmiska litteraturen där man tittar på olika länder. Jag förespråkar inte någon annan linje än att vi håller oss till den flytande växelkursen och att inte ska intervenera i valutamarknaden. Icke desto mindre kan vi skönja ett problem som vi riskerar att hamna i och därför bör tala något om, nämligen att och kronan blir betraktade som en skyddad hamn, en safe haven, dit investerare söker sig. Vad är då problemet? Vi kan i detta sammanhang ses som ett obehagligt attraktivt land. Varför är det obehagligt? ekonomiska politik är onekligen väldigt framgångsrik i ett internationellt perspektiv, men därmed drar vi till oss spekulativt kapital kanske även mer långsiktigt kapital. Det har vissa implikationer, nämligen att växelkursen drivs upp. Det är något som har fått erfara, och dess centralbank ser sig nu tvungen att köpa andras schweizerfranc för att hålla nere kursen och därmed hindra att och turism får svåra konkurrenskraftsproblem. I praktiken försöker nu hålla en fast växelkurs mot euron, vilket leder till att man successivt bygger upp en allt större valutareserv. Det är en dyr åtgärd. Det kostar mycket pengar att lagra stora summor utan att få någon ränta på pengarna. Den växelkurspolitiken leder också till att man pressar ned de inhemska räntorna i . De har faktiskt blivit negativa, det vill säga att andra betalar för att få placera och spara sina pengar i schweizerfranc hellre än i någon annan valuta. Det är alltså negativa räntor. Även har råkat ut för detta; det är mer komplicerade argument för det. Även är nu berett att acceptera en negativ ränta, det vill säga att människor som vill placera i danska kronor får betala för att göra det. Vi har inte någon fast växelkurs i , utan en flytande växelkurs, så vi drar inte till oss spekulativt kapital av de skäl som gäller för och . Vi ska ändå vara medvetna om att kronan kan komma att drivas upp i värde, vilket kommer att försvåra för exporten och turismen. sänker det importpriserna och håller nere inflationen, och det kan man tycka är bra. Jag lämnar den aspekten därhän just . Man ska vara medveten om att om vi råkar in i en sådan uppgång vilket i dagens oroliga läge inte är helt osannolikt kommer krav på att man ska försöka stabilisera växelkursen och hejda en uppgång i . bör stå emot krav på att stabilisera växelkursen, annars bäddar vi för långsiktiga problem. Vi bäddar för att det kan växa fram tillgångsprisbubblor, det vill säga husprisbubblor och uppdrivna växelkurser som leder till instabila vinster, visserligen i exportsektorn, men som långsiktigt skapar problem av den typ som vi har sett på och i . Det ska vi vara medvetna om. återkommer till sin önskan om ett högre mål för inflationen. Hon hänvisar till och . De båda professorerna har haft lite olika motiv för sitt ställningstagande. Jag tror ändå att det är viktigt att säga att är rätt, och att det har ett egenvärde att inte ändra på det så att vi har ett stabilt ankare för inflationsförväntningarna. Hade vi startat om 1994 hade man kunnat diskutera om det skulle vara 1 ½ procent, 2 ½ procent eller . Men gör vi inte det, utan vi startar från en situation där vi har haft ett inflationsmål på . Vi ska vara väldigt glada för att vi har haft det. Det har vuxit sig fast och är etablerat hos hushåll och hos företag. Det har ett väldigt stort egenvärde att inte ändra på detta. Sedan har vi detta med majoriteten och minoriteten. Vi i utskottet och även i debatten är, som jag uppfattar det, glädjande överens om att det är helt okej att man har olika åsikter och att de åsikterna bryts mot varandra. Jag tror att diskussionen inom direktionen har höjt kvaliteten på beslutsfattandet i svensk penningpolitik genom att man har tvingats vässa sina argument och tänka igenom sina argument på båda sidor. Men frågan är också huruvida stabilitetsfrågorna ska ingå i beslutsunderlaget. Ska det vara viktigt? Ska räntepolitiken ta höjd för att man kanske kan motverka framtida problem beträffande finansiell stabilitet genom att bedriva räntepolitiken på ett visst sätt? Ja, menar majoriteten. Nej, menar minoriteten. Det är ett mer grundläggande problem som finns mellan de två synsätten, huruvida man i analysen ska väga in frågan om finansiell stabilitet. Som en mer pragmatisk ekonom har jag svårt att se att man inte också måste ta hänsyn till problem med finansiell stabilitet och att, som det står i texterna, urkunden här, även den frågan ska vägas in i räntebesluten. 11 PER ÅSLING (C): Vi har i en självständig riksbank. Det innebär att banken har en självständig ställning gentemot riksdag och regering. Banken fattar självständigt de penningpolitiska besluten. Det är och dess finansutskott som har till uppgift att utvärdera penningpolitiken. Penningpolitiken har en central roll i svensk ekonomisk politik, och det är därför viktigt att utvärderingen bidrar till att genomlysa och utveckla penningpolitiken men också öka förståelsen och därmed bidra till samverkan med finanspolitiken. , det vill säga , under den finanskris som fortfarande pågår, har penningpolitiken och finanspolitiken flyttat in i vardagsrummen. Just därför är denna debatt så viktig, att vi tränger djupare in för att få en bredare förståelse, dels för penningpolitiken, dels för hur penning- och finanspolitiken hänger ihop. Vi kan konstatera att utvärderingsperioden 20092011 på många sätt har varit problematisk. Inflationstakten och tillväxten i ekonomin har varierat kraftigt. fick mycket kritik 2008 när den höjde räntan före Lehmankraschen. Många ansåg att borde ha haft en känsla av vad som skulle komma. När vi debatterar utskottets utvärdering av penningpolitiken är det viktigt att lyfta dess koppling till finanspolitiken. Penningpolitiken är enbart en del av de faktorer som har betydelse för hur ekonomin utvecklas. Finanspolitiken och utvecklingen på arbetsmarknaden är avgörande för den ekonomiska utvecklingen i allmänhet och därmed även för penningpolitikens förutsättningar för att nå mål. Finanspolitiken påverkar penningpolitikens möjligheter att lyckas på flera olika sätt: via effekterna på den allmänna tilltron till penningpolitiken, via kortsiktiga effekter på efterfrågan men också genom inverkan på de långsiktiga förutsättningarna för tillväxt och låg inflation. Trovärdighetsaspekten är central. Om den finanspolitiska inriktningen inte anses vara långsiktigt hållbar kan den ekonomiska politiken i sin helhet, med inriktning på låg inflation och stabil tillväxt, ifrågasättas. De omfattande budgetunderskotten och den snabbt växande statsskulden skapade en osäkerhet om den ekonomiska utvecklingen i och drev upp räntorna. Genom det finanspolitiska ramverket, som var med och initierade, har förtroendet sedermera byggts upp. Det är fortsatt viktigt att ha fokus på vad finans- respektive penningpolitiken kan och ska påverka. Utvärderingen av penningpolitiken för perioden 20052010 som och genomförde tål i diskussionen att lyftas upp igen. Forskarna för en diskussion kring avvägningen mellan inflations- och konjunkturstabilisering och pekar på att prognosmodellerna inte kan fånga alla riskscenarier tillräckligt väl för att avvägningen ska kunna formaliseras och användas som ett strikt hjälpmedel för penningpolitiken. Det är värt att upprepa för att bredda debatten kring mål i politiken. Jag välkomnar att i nästa års underlagsrapport redovisar en analys av inflationsutvecklingen och inflationsmålet i ett mer långsiktigt perspektiv. Det är mot bakgrund av att inflationen av olika skäl i genomsnitt har varit lägre än inflationsmålet på sett över hela utvärderingsperioden 20092011. Mål är centrala i såväl penning- som finanspolitik. De två centrala målen i den ekonomiska politiken är inflationsmålet och överskottsmålet. Men vi får akta oss så att det inte uppstår en målinflation där allt fler mål läggs in i den ekonomiska politiken. En viktig anledning till detta är att det måste finnas tydliga instrument för mål, liksom för hur respektive politiken ska handskas när två mål hamnar i konflikt. Kopplat till bägge dessa mål finns tydliga instrument: sätter styrräntan i avvaktan på att uppfylla inflationsmålet, och en regering måste lägga en budget med ett planerat budgetsaldo. har frågan om ett sysselsättningsmål aktualiserats i olika sammanhang. Men sysselsättningsområdet är väsensskilt från innehållet i det finanspolitiska ramverket. Genom förändringar i innehållet i inflationsmålspolitiken bedriver nu en så kallad flexibel inflationsmålspolitik. Det innebär i korthet att penningpolitiken är inriktad på att nå inflationsmålet, som den även lägger vikt vid att stabilisera utvecklingen i den reala ekonomin, det vill säga utvecklingen av produktionen och sysselsättningen i samhället. Jag vill avslutningsvis med dessa ord berömma för den penning- och stabilitetsfrämjande politik som den har fört under finanskrisen. Jag yrkar bifall till utskottets förslag. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 20 §.) 12 § Utvecklingen inom den kommunala sektorn 2011 Föredrogs finansutskottets betänkande 2011/12:FiU28 Utvecklingen inom den kommunala sektorn 2011 (skr. 2011/12:102). 12 (MP): När vi här i kammaren debatterar utvecklingen inom den kommunala sektorn 2011 vill jag passa på att till en början uttrycka min beundran för de kommunpolitiker som ute i landets kommuner och landsting genomför väldigt mycket av det som här beskrivs på några sidor. Det är inget enkelt jobb, inget enkelt uppdrag, om det ens är ett jobb. Man slåss ganska hårt för att få budget och ekonomi att gå ihop. Det syns inte alltid i själva betänkandet. I betänkandet står det att verksamheten går med plus, lite mindre än året innan men ändå. Det är positivt. Det är alltid positivt att man faktiskt håller de ekonomiska ramarna och inte vältrar över kostnader på kommande generationer. Det uppskattar vi i . Vi vill ha en långsiktigt hållbar ekonomi. vet dock jag och alla vi som har varit kommunpolitiker att det krävs ganska mycket för att gå på och ta emot medborgarnas synpunkter på nedskärningar inom skola, äldreomsorg och hela verksamheten. Det är det som är kommunpolitikernas vardag. Även om man från riksnivån ibland kan åka ut och göra besök i verkligheten är det något annat än att leva i den . I det här anförandet om utvecklingen i den kommunala sektorn vill jag lyfta fram att det ser bra ut på ytan men att det är annorlunda i verkligheten med de övervältringar som regeringen har gjort. I denna veckas nummer av tidskriften , som knappast kan betecknas som vänster eller liknande, kunde vi läsa hur trygghetssystemet i får allt fler hål. Det är tydligt att socialbidrag eller försörjningsstöd är den sista säkerheten. Det är den kommunerna står för. Allt fler forskare och experter bekräftar nu det som vi i oppositionen har påpekat länge: A-kassan och har hål, och det är i slutändan kommunerna som får bära den bördan. Min egen hemkommun har högsta kostnad för försörjningsstöd. Jo, man har tagit ett osedvanligt stort ansvar för nyanlända, vilket varken den här regeringen eller den förra regeringen har tagit hänsyn till. Detta är människor som behöver för framtiden, men vi måste också se till att de får en chans att få arbete de stadgar sig i det här landet. Det är väldigt viktigt att vi tar hand om detta. Det är likadant med den underfinansierade nya gymnasieskolan i den nya skollagen. Där gör den här regeringen samma fel som den socialdemokratiska regeringen gjorde när man inte finansierade övergången till en ny skola. Då fanns det en förklaring, nämligen att vi befann oss i värsta ekonomiska kris i mannaminne. befinner vi oss inte i den värsta krisen. rike har ganska goda finanser. Ändå väljer regeringen att göra samma sak och vältra över kostnader på kommunerna. Kommunerna klarar det med nöd och näppe men genom nedskärningar. Det är det som kommunpolitiker måste försvara när man promenerar bland medborgarna på . Det måste man inte i eller i . Det måste inte göra på sina resor ute i landet där han träffar några få. För att hålla samman verksamheten har vi i ett väldigt bra utjämningssystem. Det är tur att Alliansen tog sitt förnuft till fånga och att vi i finansutskottet kunde enas om en gemensam skrivning om behovet av en proposition för det nya utjämningssystemet. Det är tur att det äntligen kom. Jag har ett antal gånger ställt frågan till och inte fått ett enda svar förutom dåliga undanflykter. Jag undrar vad det är som gör att denna alliansregering inte har klarat av att lägga fram en proposition i enlighet med det förslag som den eniga parlamentariska kommittén lade fram. Där var man enig från alla partier. Där nådde man denna enighet, men sedan klarade regeringen, som består av samma partier som har suttit i kommittén, inte ens av att lägga fram propositionen. Om det nu är som jag misstänker, nämligen att är den stora blockeringen som inte vill ha ett nytt kommunalt skatteutjämningssystem på grund av att vissa Stockholmskommuner inte vill ha det, undrar jag vad de andra allianspartierna , och egentligen gjorde när de inte fick upp denna fråga på bordet. säger man från sida att man har jobbat väldigt hårt för detta. Det har inte synts. När jag frågar mina kommunpolitiker säger de att det är en himla röra i Kommunsverige. Det är några kommuner som fortfarande räknar med att det ska införas och tar med det i sina budgetar. Jag tvivlar på att de kommer att ha rätt. Antagligen är de kloka. Men då förlorar vi ett rättvist utjämningssystem. medborgare får inte den rättvisa omfördelning av medel som skulle behövas. Det är djupt beklagligt, och det finns bara en som är ansvarig, nämligen regeringen alla de fyra borgerliga partierna i regeringen. Det är ändå tur att detta initiativ togs i finansutskottet. Jag får väl tacka för att hon väckte frågan i finansutskottet. Därmed kunde vi i Socialdemokraterna, och gemensamt lägga fram den text som utskottet till slut blev enigt om. Det är bra att denna fråga väcktes och att vi kan debattera den , men varför så sent? Jag skulle vilja att alla de borgerliga partiernas representanter i talarstolen förklarade varför det tog sådan tid och varför man lät sig blockeras. Är sanningen den att blockerade alltihop, eller finns det en annan sanning som ingen vet om än? kommuner och landsting behöver rättvisa ekonomiska förutsättningar för att politikerna ska kunna gå rakryggade på och ta emot väljarnas besked och klagomål. Om vi har rättvisa förutsättningar kan de säga: Ja, vi försöker så gott vi kan. Detta skulle göra den här debatten till något viktigare än att vi bara konstaterar att allting är bra. Allting är inte bra, och framför allt kan det bli mycket bättre. Jag vill också passa på att yrka bifall till reservation. 13 (V): Enligt regeringens vårproposition räknar regeringen med att ca 18 000 jobb ska försvinna inom välfärden , i tillägg till dem som redan har försvunnit. Enligt var det ungefär 40 000 jobb som skulle försvinna de föregående åren. Till detta ska vi lägga försämringarna i arbetslöshetsförsäkringen, där av dem som är arbetslösa och inskrivna på Arbetsförmedlingen får ersättning från a-kassan, och drygt 60 000 sjukskrivna som har blivit utförsäkrade, vilket har lett till att många människor har tvingats söka sig till och uppbära försörjningsstöd trots att de borde ha fått ersättningar från den inkomstförsäkring som de är en del av. På detta ska vi lägga överföringen av kostnaden både för infrastruktur och för arbetsmarknadspolitiken, som regeringen har lagt på kommunerna i stället för att ta sitt eget ansvar. Å andra sidan kan man tydligt se att regeringen inte alls är rädd om skattebetalarnas pengar, oavsett om det är kommunernas eller statens skattepengar det handlar om.