prot · GZ09138 · 2012-08-23 00:00:00 — Den sjukförsäkringsreform som regeringen har genomfört syftar till att underlätta för sjukskrivna att kunna återgå i arbete. Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl ändringar som rör regelverket för sjukskrivningsprocessen, exempelvis tidsgränser för bedömning av arbetsförmåga, som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete. Sjukförsäkringsreformen har gett resultat. Färre individer blir sjukskrivna och sjukperioderna har blivit kortare. Sjukskrivningsprocessen präglas numera av högre aktivitet, tidigare insatser och tydligare spelregler. Jag delar uppfattning att medborgarna ska känna tillit till den generella välfärden, där den allmänna sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen är centrala delar. Undersökningar visar att stödet för kollektiv finansiering av socialförsäkringarna har ökat , liksom den uppgivna viljan att själv betala skatt för angivna välfärdspolitiska ändamål. av alla anställda har kollektivavtalade tilläggsförsäkringar som ett komplement till det skydd som den allmänna sjukförsäkringen ger. Den modellen har vi haft i . Det finns inga belägg för att dessa kompletterande försäkringar har inneburit att tilliten till den allmänna försäkringen har minskat. Då , som framställt interpellationerna, anmält att hon var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 31 (S): Jag tackar så mycket för svaret. Det svenska trygghetssystemet håller inte längre världsklass. Den slutsatsen kan man dra av med fleras rapporter som presenterades om det svenska socialförsäkringssystemet i en internationell jämförelse. Det är viktigt att ha det som utgångspunkt för denna debatt. För oss socialdemokrater har det alltid varit viktigt att hålla fast vid inkomstbortfallsprincipen i sjukförsäkringssystemet. Det var också skälet till att den socialdemokratiska regeringen höjde taket i sjukförsäkringssystemet till tio basbelopp, något som den borgerliga regeringen så snart den fick chansen efter valet reducerade till sju och ett halvt basbelopp. Det innebär att knappt hälften av alla heltidsarbetande män och en tredjedel av alla heltidsarbetande kvinnor nu befinner sig ovanför detta tak. Det är bakgrunden till denna interpellationsdebatt. I svaret försöker statsrådet blanda bort korten genom att tala om kompletterande försäkringar som var och en kan betala till och som bekostas av, eller belastar, den egna lönekostnaden. Försäkringsbolagen har härigenom fått en varm anhängare i regering. Men inkomstbortfallsprincipen handlar om så mycket mer. Den handlar nämligen om att den ska omfatta alla oavsett vilket jobb man har. Den gör ingen skillnad på om man har ett slitigt jobb där arbetsmiljön är bullrig, smutsig och med många tunga lyft eller om man sitter i ett luftkonditionerat kontor . Inkomstbortfallsprincipen gör heller ingen skillnad på om du har låg, medel eller hög lön. Alla får samma procent av sin lön vid sjukdom enligt det beslut fattat. Det som hänt är att vi ser en tydlig förändring av denna princip. Jag ska ge några konkreta exempel för att tydligt åskådliggöra detta. Arbetsgivaren betalar i avgift för sjukförsäkringen. För en inkomsttagare med en inkomst på 20 000 betalar arbetsgivaren . För en inkomsttagare med 40 000 betalar arbetsgivaren 24 096 . För den som har en inkomst på betalar arbetsgivaren i avgift. Det innebär att det sker en form av utjämning i systemet. För dem med höga inkomster betalar man en större avgift än för människor med lägre inkomst. Men för att det ska finnas förståelse bland löntagare med högre inkomster och för att man ska kunna ha legitimitet för systemet måste sjukförsäkringssystemets tak ligga betydligt högre än vad det gör . När de inte kan utnyttja det utan i stället tvingas att betala extra avgifter till privata försäkringar eller genom avtal avstå löneutrymme för försäkringar minskar legitimiteten för hela sjukförsäkringssystemet. Det är det som är den allvarliga frågan. Varför är det så viktigt att frångå inkomstbortfallsprincipen, ministern? 32 FINN (M): De samlade interpellationerna berör huvudsakligen två frågor: taken i sjukförsäkringarna och trovärdigheten i försäkringssystemen. Låt mig börja med det sistnämnda, herr talman, och även tacka ministern för svaret, där det tydligt framgår vad som har hänt, nämligen att undersökningar visat att stödet för kollektiv finansiering av socialförsäkringarna ökat, vilket bland annat är en konsekvens av den åtgärd som alliansregeringen vidtog vid tillträdet 2006. Vi måste dock komma ihåg hur det såg ut för ministären . hade vi all time high. gick ungefär 140 människor i förtidspension. Vi hade 550 000 långtidssjukskrivna. Vi hade dubbelt så många sjukskrivna som jämförbara länder. De var sjukskrivna dubbelt så . Det var inte så att bortsåg från detta. Man skrev faktiskt in i dåvarande budgetproposition att detta måste åtgärdas, vilket man också försökte göra på olika sätt. Dåvarande generaldirektör för det som heter , , tidigare socialförsäkringsminister, gjorde en utredning som landade på bord . Den sjukförsäkringsreform som genomförts av alliansregeringen sedan vi övertog regeringsmakten bygger i allt väsentligt på kloka råd och besked. Jag vill nog påstå att den var något mer generös än vad hon egentligen från början hade tänkt sig. Vi gjorde dessutom i förra budgetpropositionen justeringar, som trädde i kraft , för att hitta eventuella fel som lett till att folk hamnat mellan stolarna. Genom att vi nu har fått ned sjukskrivningstalen till tal som ligger nära dem i jämförbara länder i vill jag påstå att vi har ett mycket sundare, friskare och uthålligare system, som därmed också har vunnit den legitimitet som statsrådet mycket riktigt påvisar genom de undersökningar han refererar till i sitt svar. Detta, herr talman, är det enda sättet att långsiktigt bygga en trovärdighet och en skattefinansieringsvilja för att värna de solidariska finansieringssystem som vi är brett överens om i den här kammaren. Hade man inte gjort detta utan låtit sjukförsäkringen i mångt och mycket fungera som en arbetsmarknadsåtgärd i vissa regioner i hade man inte heller kunnat behålla legitimiteten. Det är det allra viktigaste. Över till den andra frågan, om taket i sjukförsäkringen! , som svarar på interpellationen i stället för , binder fast sig vid inkomstbortfallsprincipen och gör gällande att detta är en princip som Socialdemokraterna alltid hyllat. Låt mig titta lite på historiken! Om jag inte missminner mig var det så att ministären 1994 sänkte taken i sjukförsäkringen under parollen Välfärdstjänster går före transfereringar. Det var väldigt klokt av att prioritera välfärdstjänster och satsningar till människor med behov av vård, barnomsorg och skola och premiera social rörlighet i stället för att kanske låta dem med högst inkomster få del av höjda tak i sjukförsäkringen. Så resonerade Socialdemokraterna då och sänkte taken. Mycket riktigt höjde man dem 2006, men med tanke på historiken, , ska vi vara ärliga och säga att detta inte alltid har gällt. Inkomstbortfallsprincipen har uppenbarligen inte alltid gällt för socialdemokratin, som hade makten och under lejonparten av var beredd att sänka de tak som man nu säger sig vilja höja. 33 (S): Det är viktiga interpellationer som ställt. Vi möter en försämrad tilltro till trygghetssystemen. Finn använder citat ganska slarvigt. Jag har träffat ett antal gånger. Hon säger ganska brutalt: Säg åt dem där att sluta felcitera mig! De borde läsa vad jag skrivit i stället för att låtsas att jag är någon moderat. Jag är socialdemokrat! Läs vad har skrivit! Om ni gör det kan ni också se vad hon har att säga om vikten av inkomstbortfallsprincipen. Att sänkte ersättningarna berodde på det ekonomiska moras som hade blivit kvar efter den borgerliga regering som styrde . Det har Finn glömt bort i historieskrivningen. Vi hade en rekordhög arbetslöshet. Man lånade till var fjärde statskrona. Skillnaden när den borgerliga regeringen tog över 2006 var att man kom till en stabil ekonomi och goda statliga finanser. Man valde att försämra sjukförsäkringen därför att någon var tvungen att betala de skattesänkningar man skulle genomföra. Det var väldigt tydlig med: Sänkta skatter måste finansieras, och det gör vi genom att sänka ersättningen till dem som är sjuka! Man hade naturligtvis kunnat välja att höja ersättningen och höja taket i sjukförsäkringen, vilket man inte gjort. Statsrådet som deltar i denna debatt har kritiserat oss för att vi bara vill höja det med ett halvt basbelopp. Men vi vill naturligtvis höja det mer. Vi har en ambition att höja det, till skillnad från den här regeringen, som bara vill sänka skatterna. När det gäller ersättning för dem som är sjuka är det viktigt att komma ihåg att de människor som varit sjuka inte har blivit friska för att de blivit utförsäkrade. De har blivit fattigare. De som får betala detta är landets kommuner, som får ökade socialbidragskostnader. Även detta glömde Finn i sin historieskrivning. Det är viktigt, herr talman, att hålla sig till historien, hela historien. 34 Statsrådet (M): Först vill jag tacka för de olika inläggen i debatten. Som flitiga interpellationslyssnare vet tycker jag att det är en otroligt viktig diskussion vi för om den svenska modellen, om dess rötter och traditioner, om dess styrkor och svagheter. Hur väl svarar gårdagens lösningar mot dagens problem? Vi ska inte slänga bort någonting som är värdefullt, men inte heller rigitt vägra förändra sådant som inte längre fungerar. Den diskussionen skulle jag vilja att vi förde oftare på ett seriöst sätt. Man måste nästan backa till 1913 för att förstå detta. Då kom den första riktigt generella svenska sociallagstiftningen. kom den första sociallagstiftningen med inkomstförsäkring. Från och framåt har vi haft inkomstbortfallsförsäkringar i varierande grad. En viktig poäng om man vill ha en seriös debatt, ska jag lägga till är att detta aldrig har varit obegränsat. Försäkringarna har aldrig sträckt sig obegränsat upp i inkomsterna. Självklart var det lättare när väldigt mycket färre hade höga inkomster än att täcka fler. Men det har aldrig varit den svenska modellens avsikt att stå för täckning av samtliga inkomster. Man kan diskutera var gränsen bör gå. Det är en helt legitim diskussion. Jag moraliserar inte alls över Socialdemokraternas dramatiska höjning från sju och ett halvt basbelopp till åtta. Det är en ren prioritering om man tycker att budgetpengar ska läggas här och . Det blir mycket spännande att se i de kommande budgetförslagen hur mycket pengar Socialdemokraterna vill lägga bakom sin yviga retorik om dramatiska förändringar, där alla i stort sett ska få av sina inkomster täckta. Detta är en legitim ståndpunkt. Men det är inte legitimt att i ord låtsas att man gör saker och ting som man inte avser att följa upp med riktiga pengar. Det andra jag noterar är att socialdemokrater i interpellation efter interpellation ifrågasätter legitimiteten i den svenska modellen. På enkel svenska: De fular ut avtalslösta försäkringar som någonting som inte har hemortsrätt i svensk socialpolitik. Det är anmärkningsvärt. På flera områden har de avtalade försäkringarna föregått de offentliga lagstiftade försäkringarna. De är intimt sammanknippade med varandra och har gått hand i hand i framväxten av ett brett skyddsnät som täcker många människor ibland via lagstiftning och ibland via seriösa förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Om ni antyder att dessa inte är legitima och att de inte är goda och att det handlar om någon allmän privatisering underkänner ni av svenskt välfärdsbygge. Gör inte det! Om man vill ha en seriös debatt bör man till detta lägga frågan om reallöneinkomsternas utveckling. Det är klart att det var en ganska enkel sak att ha en oförändrad andel inom ramen för taket när vi hade närmast 0 procents reallöneutveckling. Det var ingen skillnad mellan inkomstutvecklingen och konsumentprisindex. Mycket få människor skulle säga att det är en olycka att vi har haft god reallönetillväxt. Riktiga reallöneökningar som överstiger inflationen har alltså gynnat många svenskar. Men självfallet tydliggör det också att fler människor hamnar över taken i de prisbasbeloppsrelaterade försäkringarna. Få skulle byta sina reallöneinkomster mot motsatsen. måste man också påpeka att det finns en permanent avvägning att göra mellan transfereringar och sociala tjänster. är jag inte beredd att byta ut den avvägningen till förmån för transfereringar till den övre medelklassen i stället för till goda sociala tjänster till många människor. 35 (S): Det intressanta är att helt och hållet går förbi rapport om att vi har ett sämre trygghetssystem än tidigare, att vi ligger under genomsnitt och att vi inte är världsledande som välfärdsstat. Det är ett konstaterande att det är så. Man kan också konstatera att Finn hänvisar till . Det har i och för sig kommenterats, men jag kan notera att på det särskilda seminarium som SNS höll med anledning av rapport var rent principiellt helt klar med att inkomstbortfallsprincipen är det som bör gälla för våra sjukförsäkringssystem. Det är också helt i linje med det som jag har sagt. Sedan kan man ha retorik i detta, men jag tänkte försöka avhålla mig lite grann från det eftersom jag tycker att sakfrågan är så stark i sig. Man kan naturligtvis säga som statsrådet gjorde här alldeles : Jag prioriterar hellre andra saker än att höja taket för medelklassen eller överklassen! Men det är inte det som är poängen. Alla studier visar nämligen att de som har störst behov av ett bra sjukförsäkringssystem och de som i störst utsträckning använder sig av detta är människor med lägre inkomster, tunga arbeten, dålig arbetsmiljö och liknande. Det är det som gör att de till och från har en större sjukfrånvaro. Människor med högre inkomster, lite mer välbetalda arbeten, bättre arbetsmiljö och så vidare har en lägre utnyttjandegrad av sjukförsäkringssystemet. Vi vet att det är så; det är ingenting som jag har hittat på utan det finns många studier som pekar på det. Därför är kostnaden för att ha taket högre relativt liten i jämförelse med den effekt man får av en högre legitimitet. Sedan vet också jag att det har funnits avtalsreglerade sjukförsäkringar . Problemet är att dessa kompletterar det nuvarande systemet, men frågan är om det ska fortsätta att få en allt större betydelse. Det är det som är diskussionen när vi håller taket lågt och när taket inte på något sätt följer med löneutvecklingen. Det finns inget tak för avgiftens storlek, så det finns ingen harmonisering. Man kan jämföra med andra system som vi har inom vårt välfärdssamhälle, till exempel sjukvården. Jag betalar kommunalskatt i förhållande till min inkomst, men jag får lika bra sjukvård oavsett om jag är låginkomsttagare eller höginkomsttagare. Det är en viktig princip. Likadant är det här; jag menar att när man lägger sig på ett så lågt tak som man har gjort när det gäller sjukförsäkringen innebär det att man successivt minskar legitimiteten för sjukförsäkringssystemet som ett generellt välfärdssystem. Det får en allt mindre betydelse för en stor del av befolkningen. Det är det som sker. De som är medvetna om situationen det är inte alla som är det måste successivt försöka klara sig genom att teckna olika former av privata sjukförsäkringar eller avstå sitt löneutrymme i förhandlingar som gör att de kan få en kollektiv försäkring vid sidan om. 36 FINN (M): Jag ska säga något kort när det gäller trovärdigheten i systemen långsiktigt. Jag vill påstå att alliansregeringen och i allt väsentligt har samma uppfattning om hur man ska bevaka och garantera effektiviteten för systemen . Det är därför vi i princip har genomfört hennes förändringar. Därför vill jag också påstå att i det vi har citerat henne har vi gjort det utifrån det hon har uttalat offentligt, antingen i utredningar eller annat. Sedan kan man alltid påstå att detta är ryckt ur sitt sammanhang, och det är alltid en kritik som kan vara riktig. Men där har hon citerats korrekt. När det gäller takhöjningar är det alldeles riktigt att förespråkar inkomstbortfallsprincipen rakt över. Hon delar och Socialdemokraternas bedömning att taken borde höjas. Ett argument som förs fram är precis det som vi hörde nu i debatten: Det är få av dem som är lite mer välbeställda som är sjuka, och därför kostar det inte så mycket att överföra dem. Men det ändrar inte det faktum att om man har kollektivavtalade försäkringar, som är en mycket god tradition i den svenska modellen, löser det också ut ett försäkringssystem som blir ganska rimligt att finansiera för parterna. Och vad är då felet i detta? Är det fortsatt så att parterna ska förbjudas denna möjlighet genom att staten tar över ansvaret? Har man inte denna förhandlingsfrihet? finns den parlamentariska socialförsäkringsutredningen som arbetar. Så snart som ska vi ha ett möte där vi kommer att tangera frågorna om hur vi långsiktigt ska titta på parternas roll när det gäller att ta ett större ansvar för socialförsäkringarna. Det verkar lite konstigt att i ett sådant läge direkt föreslå att vi överför allt ansvar till staten. Det är också intressant, , när man tittar på finanskrisen . Vi kan diskutera hur mycket som var den borgerliga regeringens ansvar i detta och hur mycket som var försumlighet av socialdemokrater decennier . Men det är ändå lustigt att , innan det sker någon höjning, går det . Var det så lågt prioriterat då att höja taket till detta som verkar vara målbeloppet tio basbelopp för att värna inkomstbortfallsprincipen? Jag tror att inkomstbortfallsprincipen inte har varit gällande för Socialdemokraterna. 37 (S): vet man inte riktigt vad man ska tro när man hör en del anföranden här i kammaren. och även talade om den svenska modellen. Jag får väl påminna om att det inte är vi som har kallat den för apartheid, utan det är någon helt annan i denna kammare. Den svenska modellen är ganska viktig väldigt viktig, skulle jag vilja säga. Men den bygger inte på att svenska löntagare ska avstå en stor del av sitt löneutrymme för att kunna få avtalsförsäkringar. Det är inte så man vill se sin löneutveckling. Den ska inte gå till att vara med och finansiera den socialförsäkring som vi har sagt ska vara generell. Det är det som är poängen med att höja inkomsttaket: Försäkringen blir generell och omfattar alla. Det är det som är så smart. Annars får man det system som skrev om i Det sovande folket: Inga bidrag utöver existensminimum, och det är viktigt att man har en drivkraft! Det är någonting helt annat än de socialförsäkringssystem som vi har byggt upp. Det är viktigt att man om man har en a-kassa oavsett om man är läkare eller ingenjör eller om man har jobbat på posten och har blivit arbetslös får ut av den. Det är därför man har betalat in till en försäkring. Om de som tjänar över en viss nivå ska använda större delen av sitt löneutrymme för att teckna avtalsförsäkringar har man frångått principen. Då tycker man inte att generell välfärd är viktig. Det vet jag att inte tycker. Kan ni inte vara ärliga med det? Ni tycker att det är bra att de sjuka blir lite fattiga eftersom ni tror att de då blir friska. Ni tycker att det är bra att de arbetslösa blir lite fattiga eftersom de då förstår att de ska skaffa sig jobb. Vi tror inte på den människosynen. Jag har ambitionen att höja ersättningen i sjukförsäkringen under förutsättning att det finns pengar och att ni inte lägger alla pengar på skattesänkningar. 38 Statsrådet (M): Jag väljer att bortse från de ovärdiga anklagelserna och tar i stället fasta på den seriösa diskussionen. När jag träffar europeiska kolleger och diskuterar europeisk välfärdspolitik tycker jag att det är rätt uppenbart att svensk välfärdspolitik, med våra fel och brister, står sig rätt väl i internationell jämförelse. Få skulle få för sig idén att byta ut vår välfärdsmodell mot en allmäneuropeisk modell utan bas i den svenska traditionen. Det krävs ingen storsvensk uppfattning för detta, utan det är lika naturligt som att man i många andra länder tycker att deras sociala modell har naturlig kontakt med deras historia och rötter. När man jämför systemen med varandra måste man vara noga med vad man jämför med. Jag har också läst den intressanta rapporten som studerar mestadels västeuropeiska länders välfärdssystem . Men rapporten tittar också bokstavligt talat på den statligt lagstiftade delen och bortser från det som har varit en viktig del av den svenska modellen, nämligen att den kompletteras med avtalsbaserade försäkringar. Gör man så ser bilden helt annorlunda ut. Det betyder inte att vi är världsbäst, har antagligen aldrig varit världsbäst, utan det betyder bara att den svenska modellen i vissa avseenden är annorlunda än andra länders modeller om man inte med världsledande bokstavligt talat menar att den som kan inteckna störst andel av bnp i offentligt lagstiftade försäkringar också alltid är bäst. Det är en legitim ståndpunkt som jag inte delar. Min andra synpunkt är att ni bokstavligt talat aldrig har föreslagit den inkomstindexering av våra försäkringar som debattören i praktiken förfäktar, att den med automatik skulle ändras så att det inte är fråga om den prisbasreglering vi har utan en ren inkomstindexering. Även det är en legitim ståndpunkt. Då tar man automatiskt ekonomiskt utrymme från andra prioriteringar som lönerna stiger. Det är en rimlig ståndpunkt. Vi har dem inte i . Rätta mig om jag har fel, men såvitt jag vet har Socialdemokraterna aldrig föreslagit detta. Du argumenterar som om det vore ett allmänt akademiskt seminarium, inte operativ politik. Ni föreslår en höjning från sju och ett halvt basbelopp till åtta basbelopp. Även det är en helt acceptabel ståndpunkt att ha om man tycker att det är där man ska lägga sina pengar. Ni föreslår absolut inte den höjning som har antytts en närmast obegränsad höjning till vilken nivå som helst. Det blir lite svårt att diskutera när man i praktiken föreslår mycket förändringar men antyder att man föreslår ett radikalt skifte med pengar som man aldrig har avsatt och pengar som man kanske inte ens har tänkt att avsätta. Legitimhets- och tillitsfrågorna är viktiga. Det antyds här att om vi inte gör den dramatiska förändringen från sju och ett halvt till åtta basbelopp kommer tilliten till den svenska socialpolitiken att rämna. Låt mig tvivla på den punkten. Dels är det för att så ser inte orsakssambanden ut, dels är det för att erfarenheten från tvärtom är att tilliten har stärkts. Vi kommer alltid att ha ett och annat bekymmer i den svenska välfärdspolitiken, men den sammanlagda tilliten och legitimiteten i svensk välfärdspolitik, beredskapen att själv avstå för att helheten ska få något, också trovärdigheten att de som ska få någonting får någonting, är hög . Det är god legitimitet och god tillit. Allt kan bli bättre, men vi står inte inför ett legitimitetssammanbrott i den svenska välfärdspolitiken. 39 (S): Det är bra att vi har en diskussion med statsrådet . Jag vill ändå hävda att om vi jämför olika system kan vi se att det finns länder, till exempel , som har haft branschvisa försäkringssystem. Vi måste se upp lite grann. I strukturomvandlingar av olika slag blir det problem med den typen av försäkringssystem som byggs upp branschvis. När det går dåligt för vissa branscher får de kollektivt svårt att vara med och finansiera systemet för dem som har behov av det. Det är därför som ett generellt allmänt sjukförsäkringssystem med ett högt basbelopp skapar förutsättningar för rörlighet på arbetsmarknaden. Det är också ett väsentligt inslag i diskussionen. Även om vi i samband med den senaste budgeten bara talade om åtta basbelopp är vår inriktning en höjning. Vi föreslog inför valet tio basbelopp. Det är en väsentlig skillnad på tio basbelopp och sju och ett halvt basbelopp. Det ger en fingervisning om vad vi vill. Jag har förstått att och regeringens uppfattning är att det ska vara sju och ett halvt basbelopp i evig tid.