prot · GZ0988 · 2012-03-23 00:00:00 — Tredje vice talmannen meddelade att (S) avsagt sig uppdraget som ledamot i civilutskottet, att (S) avsagt sig uppdraget som ledamot i utrikesutskottet, att (S) avsagt sig uppdraget som ledamot i försvarsutskottet, att (S) avsagt sig uppdraget som suppleant i skatteutskottet, att (S) avsagt sig uppdraget som suppleant i civilutskottet, att (S) avsagt sig uppdraget som suppleant i försvarsutskottet, att (S) avsagt sig uppdraget som ersättare i riksdagsstyrelsen, att (S) avsagt sig uppdraget som suppleant i , att (S) avsagt sig uppdraget som suppleant i och att (S) avsagt sig uppdraget som suppleant i svenska delegation. Kammaren biföll dessa avsägelser. 2 § Anmälan om kompletteringsval Tredje vice talmannen meddelade att Socialdemokraternas riksdagsgrupp på grund av uppkomna vakanser anmält som ledamot i skatteutskottet, som ledamot i skatteutskottet, som ledamot i civilutskottet, som ledamot i utrikesutskottet, som ledamot i försvarsutskottet och som suppleant i svenska delegation, som ledamot i trafikutskottet, som ledamot i , som suppleant i , som suppleant i finansutskottet, som suppleant i skatteutskottet, som suppleant i justitieutskottet, som suppleant i civilutskottet, som ersättare i riksdagsstyrelsen och som suppleant i , som suppleant i utrikesutskottet, som suppleant i försvarsutskottet och i utbildningsutskottet, som suppleant i utbildningsutskottet, som suppleant i trafikutskottet, som suppleant i trafikutskottet, som suppleant i , som suppleant i riksbanksfullmäktige, som personlig suppleant för i styrelsen för Stiftelsen och som suppleant i svenska delegation. Tredje vice talmannen förklarade valda till ledamöter i skatteutskottet (S) (S) ledamot i civilutskottet (S) ledamot i utrikesutskottet (S) ledamot i försvarsutskottet (S) ledamot i trafikutskottet (S) ledamot i () suppleant i (S) suppleant i finansutskottet (S) suppleant i skatteutskottet (S) suppleant i justitieutskottet (S) suppleant i civilutskottet (S) suppleant i utrikesutskottet (S) suppleant i försvarsutskottet (S) suppleanter i utbildningsutskottet (S) (S) suppleanter i trafikutskottet (S) (S) ersättare i riksdagsstyrelsen (S) suppleanter i (S) (S) suppleant i svenska delegation (S) suppleant i riksbanksfullmäktige (S) personlig suppleant för (S) i styrelsen för Stiftelsen (S) suppleant i svenska delegation (S) 3 § Anmälan om inkomna protokollsutdrag från utskott Tredje vice talmannen anmälde att utdrag ur följande protokoll i ärenden om subsidiaritetsprövning av EU-förslag inkommit: prot. 2011/12:29 för från socialutskottet prot. 2011/12:23 för från miljö- och jordbruksutskottet 4 § Hänvisning av ärende till utskott Föredrogs och hänvisades Proposition 2011/12:115 till försvarsutskottet 5 § Svar på interpellation 2011/12:281 om förbättrade villkor för klienter som omfattas av lagen om vård av missbrukare i vissa fall 1 Statsrådet (KD): har frågat mig om jag avser att verka för en ordning som säkerställer att personer som blir omhändertagna enligt LVM behandlas på ett mer respektfullt sätt och om jag att kommer att ta till mig av den kritik som riktar mot vårdinnehållet i LVM-vården. Vidare frågar om jag avser att verka för en friare och effektivare vård och ett ökat utbud av aktiviteter. Petzäll vill också veta om jag är beredd att ta initiativ till att öka tvångsvården även för andra patientgrupper, såsom till exempel lungcancerpatienter. Missbruks- och beroendevården ska följa samma principer om frivillighet som finns inom hälso- och sjukvården och i övrigt. När det finns skäl att tillämpa LVM ska det ske på ett rättssäkert och respektfullt sätt. Därav den ordning som innebär domstolsprövning , rätt till offentligt biträde, flexibel vårdtid samt en bortre gräns för tvångsvård . Av instruktionen för framgår att myndigheten särskilt ska svara för metodutveckling, forskning, uppföljning av vårdresultat samt utvecklingsarbete. Sis genomför vetenskaplig uppföljning och utvärdering av behandlingsverksamheten och vård- och behandlingsresultaten. Vid institutionerna bedrivs utvecklings- och utbildningsprojekt som syftar till att utveckla vården, höja kompetensen bland personalen och pröva nya metoder för både utrednings- och vård- och behandlingsarbetet. avsatte myndigheten för olika forskningsprojekt. Sis har även tagit fram etiska riktlinjer som omfattar all personal oavsett arbetsplats och roll. En annan viktig del i Sis kvalitetsarbete är att systematiskt tillvarata brukarnas kunskaper och erfarenheter. Det sker i form av regelbundna brukarforum där verksamhetens utformning, innehåll eller annat som boende önskar ta upp diskuteras. Sis har även ett centralt brukarråd med företrädare från olika organisationer. I form av brukarrevisioner utför människor med egen erfarenhet av LVM-vård systematiska och oberoende undersökningar av verksamheten. När det gäller en friare och mer flexibel vård finns en intern vårdkedja inom ramen för tvångsvården som innebär att vården inleds på en låst avdelning för att därefter fortsätta på öppen avdelning och avslutas med att klienten prövar vård i öppnare former utanför LVM-hemmet. En grundläggande vårdetisk princip är att all vård, oavsett om den ges av hälso- och sjukvården eller , ska vara frivillig. När riskerna för sjukdom, lidande och död är överhängande som drogberoendet starkt begränsar den fria viljan och det egna omdömet är det svårt att hävda att personen har ett fritt val. Här har samhället ett ansvar att träda in. Att utvidga tvångsvården till andra patientgrupper är inte aktuellt. 2 (-): Låt mig börja i den andra änden och bemöta några av de påståenden som gjorde här. Jag vill fokusera på en frågeställning som handlar om huruvida ansvarig minister är beredd att vidta åtgärder så att de klienter som omfattas av LVM behandlas på ett mer respektfullt sätt. Där kan jag olyckligtvis konstatera att man inte är beredd att göra några förändringar mot hur det ser ut i dagens läge. Det är ingen hemlighet att jag själv har egen erfarenhet av detta, och jag har också pratat med såväl personal som andra som har varit intagna och fått LVM-vård fastställt. Där upprepas samma mönster. Man får till exempel spendera nätter i häktet när man ska upp i domstol eller i väntan på att slussas till ett LVM-hem. Och ibland, av någon för mig helt oförklarlig anledning, iförs man handbojor när man slussas vidare i Kriminalvårdens transportbuss. Det finns också flera fall som vittnar om att den här prövningen och den här rättosäkerheten som jag tar upp ibland är ganska genomgående. Den personal som jag har pratat med menar att det är ytterst ovanligt att man får ett omhändertagande enligt LVM upphävt. Det är mellan som får det. Utifrån vad jag har läst är det en siffra som skrämmer mig ganska mycket. Den visar att detta är en rättsosäker lag. Något annat som är mycket problematiskt det handlar kanske inte om hur man blir bemött även om det är under all kritik är det bristande vårdinnehållet. Här har vi en lag där staten går in och tvångsomhändertar människor på grund av att man anser att deras missbruk utgör en fara mot deras eget liv. Därför hade man kunnat tro att det är en kategori missbrukare som borde få allra mest hjälp, men paradoxalt nog får man på ett LVM-hem ingen som helst hjälp. Snarare konserveras patienterna, eller klienterna, framför en tv-apparat tills de slussas vidare. Den väntetiden är minimum . De arbetar så ineffektivt att det tar tills man kommer till ett behandlingshem om man kommer till ett behandlingshem. Det finns många fall där man får sitta i hela på ett LVM-hem utan att ha fått någon vård. De självklara följdfrågorna blir därför: Vad anser ansvarig minister om detta? Hur ska dessa människor som suttit på ett LVM-hem utan att ha fått någon som helst vård kunna klara sig när de kommer ut, om nu lagen finns till för att stävja ett missbruk som gått så långt att personen utgör en fara för sitt eget liv? Jag återkommer i nästa inlägg till de andra punkterna som jag tar upp i interpellationen. 3 Statsrådet (KD): Jag kan tyvärr inte diskutera de personliga erfarenheter som åberopar. Det jag har att hålla mig till är det som finns föreskrivet, nämligen att LVM-vård ska ske med största respekt för vårdtagaren. Det gäller all vård. Det respektfulla bemötandet är naturligtvis en förutsättning för att vårdinnehållet blir så positivt och bra som möjligt. Sis har tagit fram egna etiska riktlinjer som ska komplettera lagstiftningen. Man använder sig av lokala brukarforum, och det finns också ett centralt brukarråd. Brukarnas synpunkter ifall det respektfulla bemötandet inte finns på plats förutsätter jag i så fall har nått brukarråden. Sådana sammanställningar kan jag sedan ta del av. Det är viktigt att Sis behåller och utvecklar de brukarforum och brukarråd de har. Självklart är det viktigt att även ta till vara synpunkter från personerna som får del av vården för att förbättra den. Det gäller givetvis också vårdinnehållet. Sis har ett forsknings- och utvecklingsarbete. Det omfattar även utbildning av deras personal. Man har byggt upp ett dokumentationsregister där man gör intervjuer med de enskilda personerna som vid ankomsten får lämna sin syn på de egna behoven och får, när de lämnar vården, möjlighet att utvärdera sin tid på institutionen. Dessa dokumentsamlingar används naturligtvis för ett vidare utvecklingsarbete. Det finns alltså uppbyggda strukturer för att ta till vara brukarnas synpunkter om man tycker att vården på något sätt brister. Det är en viktig del, men låt mig också säga att lagstiftningen är mycket tydlig vad gäller att ha ett respektfullt bemötande. Den saken har vi diskuterat i en tidigare interpellationsdebatt. Jag har samma svar att ge som jag hade då, att all vård ska ges med ett respektfullt bemötande av den enskilde. 4 (-): Jag tackar för svaret. Jag menar att oavsett hur mycket man vill att patienterna bemöts på ett respektfullt sätt så är förhållandet i verkligheten inte sådant. Man bemöts inte på ett respektfullt sätt. Att tvingas spendera nätter i häktet, tvingas bli iförd handbojor i vissa situationer och ha mindre frihet än nötkreatur och till och med kriminella på vissa anstalter, där man möts av taggtråd och höga stängsel, kan i sanningens namn inte på något sätt förklaras med att bemötandet sker på ett respektfullt sätt. Det är ett bemötande som om man vore kriminell. Därför menar jag att det hela blir kontraproduktivt. Det som händer är att det snarare byggs upp en konflikt mellan hela samhället och patienten eller klienten, som känner sig behandlad på ett orättvist sätt, och där föraktet för hela rättsapparaten och för samhället och dess institutioner snarare ökar. När det gäller de personer som odlar sådana värderingar och åsikter på LVM-hemmen anser jag att det är helt acceptabelt. Jag förstår dem till . Det är så även jag uppfattar det. Man behöver inte vara raketforskare för att förstå att taggtråd och att behandlas som kriminell är kontraproduktivt. Det handlar om att lyssna på vad brukarnas egna erfarenheter är, även om jag vet att de väger ganska lätt i förhållande till signalpolitik och moralism. Man måste börja lyssna på brukarna själva. Det hänvisas till brukarråd, men om man ser till dem som sitter i såväl lokala som regionala brukarråd återfinner man där organisationer som inte har någonting i ett brukarråd att göra över huvud taget, såsom , föreningen samhälle och . Man skulle lika gärna kunna fråga rörmokarförbundet vad de tycker om narkomaner eller diskutera existens med påven, och man skulle få samma logiska svar. Jag anser att brukarråden helt spelat ut sin roll och har egentligen ingenting att komma med. När jag frågar, kanske något retoriskt, om man är beredd att utvidga lagen till att även omfatta rökare och andra kategorier som utgör en fara för sig själva menar jag att det är helt befogat. Vi har en lagstiftning om LVM som grundar sig på att man tvångsomhändertar en person på grund av ett livshotande missbruk. Det kan rökning också vara. Har en patient lungcancer eller KOL, som jag tar som exempel, och på så vis utgör en fara för sitt eget liv men ändå fortsätter att röka måste det innebära att den personen ska tvångsomhändertas. Ett annat exempel är en diabetiker som riskerar sitt liv för att han inte tar sitt insulin som han ska. Rapporter visar att narkomaner är bättre på att sköta sin medicinering än någon annan kategori. Jag tycker därför att det är en helt befogad fråga och inte något som man nonchalant ska vifta bort. Därför skulle jag vilja ha en förklaring till varför lagen inte omfattar fler kategorier utan bara pekar ut en kategori, det vill säga narkomaner. Det är för mig helt obegripligt. Återigen: Det måste väl finnas någon form av självkritik hos ansvarig minister vad gäller behandlingen av dem som omfattas av LVM. Det är ytterst märkligt att det ska ta innan de som omfattas av LVM över huvud taget får hjälp. Vad gör man åt dem som omfattas av LVM och som inte slussas vidare till något behandlingshem utan konserveras framför en tv-apparat ? Hur ska man kunna tro att de någonsin blir kvitt sitt beroende om de inte får ens , eller åtminstone , professionell, på vetenskap baserad hjälp? 5 Statsrådet (KD): Jag upprepar gärna mitt svar ytterligare en gång ifall det på något sätt var otydligt. En grundläggande princip är att all vård, oavsett om den ges av hälso- och sjukvården eller av , ska vara frivillig. Det är bara när risken för sjukdom, lidande och död är starkt överhängande, som ett drogberoende begränsar den fria viljan och det egna omdömet, som tvångsvården går in. Då har samhället ett ansvar, inte annars. Att utvidga tvångsvården är orimligt enligt de förutsättningar som föreskriver. Det är inte aktuellt, och det kommer inte att bli aktuellt. Det är ett resonemang som leder helt fel. Sedan kan jag hålla med om att tillgängligheten till många vårdformer behöver öka. Vi har sett en bra tillväxt av olika öppenvårdsformer , och det är mycket positivt, men det behövs bättre tillgänglighet exempelvis till substitutionsvården. Där ser vi dock en positiv utveckling. Den har ökat i många landsting. Utvecklingen är således positiv, även om vi har mer att önska, vilket också pekar på. 6 (-): Givetvis är det positivt att ansvarig minister anser att den ska utökas och välkomnar en ökning av resurserna vad gäller underhållsbehandling och annan behandling där drogfrihet är det primära målet. Det sistnämnda har dock visat sig vara betydligt mer ineffektivt än underhållsbehandling. Inom alla patientgrupper där det finns sjukdomstillstånd behandlas de med hjälp av medicin, inte med hjälp av religiösa ledare. Det finns ingen kyrka som driver ett 30-dagarsprogram för exempelvis astmabehandling eller något sådant. Det rimmar illa med den policy man har för ett narkotikafritt samhälle. Det här beroendet skiljer sig inte nämnvärt från andra sjukdomstillstånd. Självfallet ska ett icke-önskvärt sjukdomstillstånd även behandlas med hjälp av medicin. Jag menar att den behandling som ges är ett totalt misslyckande och en utopi, inte minst mot bakgrund av de siffror vi kunnat ta del av. De visar att slagit rekord i antalet narkotikarelaterade dödsfall, som mer än fördubblats . Att den grundläggande principen ska vara frivillig vård låter givetvis ganska fint, men om man har suttit på ett LVM-hem är erfarenheten att man har blivit så misskrediterad och misstänkliggjord av den frivilliga vården att man helt säger upp kontakten med socialen och egentligen alla kontakter som har att göra med den frivilliga vården. Jag har själv inte kunnat få fram några siffror på hur effektiv LVM är, men det skulle vara intressant att veta. Detta borde ansvarig minister kunna ha några siffror på. Hur många blir egentligen drogfria efter att man genomfört ett tvångsomhändertagande i enlighet med LVM? 7 Statsrådet (KD): Tillgången till statistik på individnivå saknas till stor del. Det vi har börjat med nu är öppna jämförelser, där vi mäter kvaliteten också på missbrukarvården. Det gör vi , och det är ett sätt att mäta kvaliteten som har använts. Jag skulle önska att vi varit mycket längre fram när det gäller uppföljningsstatistik på att rätt insats sätts in också ur individsynpunkt. hade uppdraget att titta på hur vi kan åstadkomma rätt insats till rätt person. Det är utgångspunkten att så ska ske. Som sagt skulle jag gärna vilja förbättra statistikmaterialet, men där ska man också ta hänsyn till integritetsaspekten, varför det kan vara svårt att följa insatsen på individnivå. Det finns en del övrigt att önska, men låt mig också säga att de brukarråd som fördömer och säger inte har någon betydelse är en viktig del. Representationen där kan man alltid diskutera, men att hoppa över att fråga brukarna är jag mycket förvånad över att över huvud taget finner intressant. Jag tycker att det är väldigt bra att brukarråden finns. De ger oss viktig information. De behöver ha en bred sammansättning med många olika företrädare. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Svar på interpellation 2011/12:282 om införande av försöksverksamhet med diacetylmorfin i substitutionsbehandling 8 Statsrådet (KD): har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att införa en försöksverksamhet med behandling av diacetylmorfin. Diacetylmorfin är namnet på det ämne som man ger tunga heroinmissbrukare vid den så kallade heroinförskrivningen i . För att svara direkt på fråga ser jag för min del det som uteslutet att vi skulle införa heroinförskrivning i . Jag tänker därmed inte heller ta några sådana initiativ. Ett skäl är att det är svårt för att inte säga oförenligt med de narkotikapolitiska mål vi har. Ett annat skäl är att vi redan har flera beprövade läkemedel som väl uppnår de behandlingsmål man rimligen kan ställa upp. Förskrivning av heroin ger en signal: Om du inleder ett missbruk av heroin som du inte kan ta dig ur på egen hand och det är mycket få som klarar det kommer samhället att förse dig med din drog livet ut. Heroinförskrivning skulle därför gå på tvärs mot de värderingar som styrt narkotikapolitiken. Ett opiatmissbruk drabbar inte bara missbrukaren. Dennes anhöriga barn, partner, föräldrar och syskon lever alla med missbruket. Ett införande av heroinförskrivning innebär att samhället ger upp alla ambitioner om drogfrihet för den enskilde. Opiatmissbrukare kan stå under substitutionsbehandling livet ut. Och det är inget fel i det dessa personer får livet och människovärdet tillbaka. Men drogfriheten bör ändå finnas där som ett slutgiltigt mål, utan att för den skull tvinga någon till att upphöra med sin substitutionsbehandling. Läkemedelsassisterad underhållsbehandling är föreskriftsreglerad i . De svenska programmen innefattar regelbundna kontroller och socialt stöd under behandlingen. Vi kan dock konstatera att vi behöver förbättra tillgängligheten till vård för den tyngst belastade gruppen. Men lösningen är inte förskrivning av heroin utan bättre tillgänglighet till läkemedelsbaserad behandling, större valfrihet och kunskapsbaserade insatser i hela vårdkedjan. En effektiv missbrukarvård och ett aktivt preventivt arbete där såväl tillgång som efterfrågan minimeras måste vara grunden för våra insatser. De bärande elementen i svensk narkotikapolitik är en stark lagstiftning, nationell samverkan, lokalt utvecklings- och preventionsarbete och internationellt samarbete. beslutade regeringen om en samlad ANDT-strategi för missbruks- och beroendevården. Strategin pekar ut inriktningen . Av de sju övergripande mål som har slagits fast är det framför allt två som gäller den tyngst belastade gruppen: Personer med missbruk och beroende ska ha ökad tillgänglighet till vård och stöd av god kvalitet som satts upp för arbetet, och antalet döda och skadade på grund av eget eller andras bruk av alkohol, narkotika, dopningsmedel eller tobak ska minska. Det innebär att vårdens kvalitet ska förbättras och att tillgången till insatser för grupper som har svårt att få sina vårdbehov tillgodosedda ska öka. satsas på en förbättrad kunskapsutveckling inom området med hjälp av nationella riktlinjer för missbrukar- och beroendevården och Kommuner och Landstings utvecklingsarbete med kunskap till praktik. Dessutom pågår beredning av förslag i . Vi ska självfallet noga följa erfarenheterna från andra länder. Det gäller också de heroinförskrivningsförsök som görs i och andra europeiska länder, men lösningen är inte förskrivning av heroin utan större valfrihet och kunskapsbaserade insatser i hela vårdkedjan. En effektiv missbrukarvård och ett aktivt preventivt arbete där såväl tillgång som efterfrågan minimeras måste även fortsättningsvis vara grunder för våra insatser. 9 (-): Jag tackar för svaret. Jag börjar i samma ände som och citerar ur interpellationssvaret: För att svara direkt på fråga ser jag det som uteslutet att vi skulle införa heroinförskrivning i . Jag tänker därmed inte heller ta några sådana initiativ. Det huvudargument som anförs är som många andra gånger i den narkotikapolitiska debatten att det inte går ihop med narkotikapolitiska mål och att det skickar fel signaler. Men jag menar att det inte är något argument i sig, utan någonting som man måste kunna ändra på och som måste kunna omprövas. Målen måste inte på något sätt vara allmängiltiga, som de har varit under de senaste nästan tre decennierna. Det här leder inte någonvart, utan gör snarare att människor dör i stället. Vi har siffrorna här svart på vitt. 420 människor dog i narkotikarelaterade dödsfall. Vad mer behöver man för att visa att den förda politiken är helt misslyckad? , , slås nytt rekord för de narkotikarelaterade dödsfallen. När man har infört ett tredje steg, skulle man kunna kalla det, med diacetylmorfin i underhållsbehandlingen för framför allt opiatberoende patienter har det uppenbarligen gett väldigt goda resultat. Visst: Målet är inte att dessa personer ska bli drogfria, utan att de ska få ett någorlunda kontrollerat och värdigt liv, och det har de också fått med hjälp av försöksverksamheten med heroinförskrivning. Det är någonting som bekräftas av folkhälsominister, som också ser positivt på detta med anledning av de resultat som har kommit fram när man har gjort undersökningarna och utvärderingarna. Också de personer som driver själva kliniken kan se en förbättrad psykisk och fysisk hälsa för patienterna med minskad kriminalitet och prostitution som följd. Alltså är alla vinnare. Både brukarna själva och samhället i stort tjänar på en sådan här verksamhet. Det är inte så att det första man gör för heroinmissbrukare är att ge dem subventionerat heroin. Det första man gör är givetvis att testa drogfri behandling. Funkar inte det kanske man går vidare till behandling med Subutex. Fungerar inte det går man vidare till behandling med metadon. Vid upprepade misslyckanden med detta måste man inse att narkomaner inte är en homogen grupp, precis som muslimer eller homosexuella inte är det. Det är en grupp med olika behov och olika förutsättningar att kunna uppnå ett drogfritt liv med exempelvis metadon. Missbrukarna av heroin skiljer sig givetvis inte åt mellan och . Där ser det självklart likadant ut. Naturligtvis finns det också i ett behov av denna verksamhet. Det är alldeles uppenbart att vi misslyckas med att nå ut till den mest utsatta gruppen. Det är också ett viktigt argument i detta sammanhang. Detta är människor som tidigare nästan aldrig haft någon kontakt med vården eller som har haft kontakt med vården men sedan inte har något förtroende för den längre för att de anser att de inte får den hjälp de behöver. Därmed har de mer eller mindre kapat alla band till hela samhället. Det har visat sig framgångsrikt på det sättet att man återigen har kunnat initiera en första vårdkontakt med den som missbrukar. Man har kunnat ge samtalsstöd, diskutera bostadsfrågor med personen och även i vissa fall hur personen ska kunna skaffa sig ett jobb. Vad är det man anser är så dåligt med en verksamhet som uppenbart har givit så goda resultat? Varför tror man att alla narkomaner på något sätt har precis samma behov?