prot · GZ0972 · 2012-02-17 00:00:00 — och andra länder har därför varit hänvisade till att förbättra samarbetet sinsemellan eller att inte göra någonting alls. Det finns ju skäl att arbeta mot varumärkesförfalskning och annat. har inte så många egna läkemedelsbolag, men verksamheter som kräver stora investeringar i kunnande och annat kräver också någon typ av skydd för att möjliggöra att man får tillbaka det man satsat och investerat. Det är oerhört centralt också för ett land som är exportberoende som . För oss är det viktigt att det finns internationella regler på området. Eftersom det inte har varit möjligt att föra diskussionerna i de internationella organen och andra har föredragit att föra dem på det här sättet är det där de har förts. Vi har också haft en helt annan inställning vad gäller öppenhet i förhandlingarna. Vi i är extra mycket för öppenhet och transparens jämfört med många andra länder. Det hade dock naturligtvis varit en stor fördel om förhandlingarna hade hållits öppet och alla hade sett vilka diskussioner som fördes och vilka överväganden som hade gjorts, för det underlättar förankring och den demokratiska insynen. Tyvärr har vi inte lyckats i den delen, och det är ett men för det arbete som ligger framför oss med att föra detta i hamn. Men så är villkoren ibland i internationella sammanhang. 32 (V): Ja, , det var faktiskt ett väldigt intressant svar! EU, , och har inte lyckats komma överens med , , , och en del andra när det gäller immaterialrättsliga frågor, läkemedel och så vidare alltså har vi fixat vi ett avtal där vi lämnar dem helt utanför! Vi har gjort ett avtal för klubben med rika länder, och så har vi kunnat ställa de andra inför ett fullbordat faktum. Är det så man ska bedriva internationell politik? Jag vet att det är svårt att sluta internationella överenskommelser, och det är svårt att få dessa länder att acceptera att rika länder har ett informationsövertag när det gäller patent, immaterialrätt och varumärken. Självklart vill dessa länder, som växer snabbt, ha en hel del att säga till om. Men man löser ingenting genom att kringgå dessa länder och tro att det går att få in någonting via bakdörren. Det kommer bara att leda till ökade spänningar och konflikter i världen. Jag skulle vilja veta vad egentligen har gjort för att förhindra att enskilda personer ska drabbas när rättighetsinnehavarna ska samarbeta med internetleverantörerna. Det talas i ACTA om kommersiell spridning av icke-skyddat material, kommersiell fildelning eller vad det kan vara. Men det finns ingen riktig definition av begreppet kommersiell i ACTA. I det avseendet går ACTA mycket längre än vad Ipred gör. Har verkat för att det ska finnas en tydlig definition där enskilda individer inte ska känna sig rädda för att de ska drabbas av det som står i ACTA om att jaga personer som sprider icke-skyddat material på nätet? Jag tror inte att det blir bättre av att göra som , , och andra har gjort. Jag tycker att justitieministern borde ta initiativ till att vi stoppar ratificeringsprocessen i . Vi borde göra som andra ledande länder har gjort, så att vi får en tillnyktring i frågan. 33 (): Vi har inte försökt att mobba ut eller utesluta andra från diskussionerna. har försökt att bidra till att så många som möjligt ska vara med. Det finns lite olika skäl till att länder inte vill vara med i arbetet. Bland annat kan det handla om att de inte vill vidta åtgärder mot immaterialrättsintrång, men det finns en brokig arsenal av motiv för det. Eftersom vi tycker att vi måste försöka säkerställa att produktion av det här slaget skyddas är det nödvändigt att samarbeta med dem som vill. Ingen skulle vara gladare än vi i om flera anslöt sig eller ville vara med i arbetet. Jag tror fortfarande att det är en fördel med ökad öppenhet. Det är lättare att känna sig attraherad och intresserad av ett samarbete om man vet vad som faktiskt diskuteras än med den slutenhet som tyvärr har rått. har vi en väg fram där mycket kommer att diskuteras. Det kan vara till fördel. återkommer till frågan om vad samarbetet mellan internetleverantörer och olika bolag ska syfta till. Skälet till att man säger att man vill uppmuntra ett frivilligt samarbete är de problem man ser med intrång i upphovsrätten. Det är klart att man vill hitta vägar för att lösa det problemet. Precis som jag sade i mitt inledningsanförande har vi däremot i de regler som behövs. Såvitt vi kan bedöma, det är därför det ska göras en mer noggrann analys, behöver vi inte göra några förändringar i reglerna för Ipred. Men om man anser att det inte är rimligt att man får använda eller sprida vilken typ av uppgifter som helst då måste det finnas någon typ av regler för det. Samarbete kan också handla om annat. Det är fråga om allmänna formuleringar, och det är upp till de enskilda länderna och de medborgare som där påverkar besluten. Överläggningen var härmed avslutad. 7 § Svar på interpellation 2011/12:201 om hjärtstopp 34 Socialminister (KD): har, med hänvisning till en artikel på , ställt ett antal frågor till mig om hjärtstopp utanför sjukhus. Frågorna handlar bland annat om jag är beredd att lyssna på förslagen i artikeln och vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att öka tillgången på ambulanser och intensivvårdsplatser i . Frågorna handlar också om det bör lagstiftas om så kallade hjärtstartare på allmänna platser och om jag är beredd att höja de vetenskapliga anslagen till forskning om hjärtstopp. Som socialminister har jag förmånen att nästan få ta del av intressanta och kloka förslag om hur hälso- och sjukvården kan utvecklas. Jag är naturligtvis också beredd att lyssna på de förslag som förts fram om vården av hjärtstoppspatienter. I fråga om vården av hjärtstoppspatienter gäller inledningsvis, på samma sätt som för annan hälso- och sjukvård, att landstingen har ett ansvar för att styra och finansiera hälso- och sjukvården. I det ligger att det är landstingen som måste bestämma vilka prioriteringar som ska göras och hur resurserna inom hälso- och sjukvården ska fördelas. Detta gäller till exempel för tillgången på hjärtstartare, ambulanser och intensivvårdsplatser, och jag ser det inte som motiverat att i denna fråga göra avsteg från ordningen att landstingen ansvarar för organiseringen av hälso- och sjukvården. I detta ligger att jag inte ser förutsättningar för att lagstifta om hjärtstartare på allmänna platser. Jag anser inte heller att det finns förutsättningar för ett krav på att alla anställda på arbetsplatser ska kunna hjärt-lungräddning. Arbetsgivare har möjlighet att frivilligt erbjuda sådan utbildning till sina anställda, och min förhoppning är naturligtvis att så många arbetsgivare som möjligt tar den chansen. Regeringen avsätter betydande medel för forskning knuten till hälso- och sjukvårdsområdet. Forskningen är en av de viktigaste insatserna för att vi ska kunna möta morgondagens utmaningar inom hälso- och sjukvården, och forskning behövs naturligtvis inom många olika områden. Forskarsamhället ska ges utrymme att fritt ta initiativ till forskningens innehåll och inriktning, och forskningens kvalitet ska säkerställas genom att finansiering söks i konkurrens. Enligt min mening finns det ingen anledning att tro annat än att forskning om hjärtstopp kan hävda sig väl i konkurrensen om forskningsmedel, och jag ser inte förutsättningar för att avsätta särskilda medel för hjärtstoppsforskning. När det gäller kravet på samtycke för att delta i medicinsk forskning, är utgångspunkten att forskning och sjukvård kräver samtycke av patienten. Med kravet på samtycke följer emellertid olika svårigheter och utmaningar kring personer som av olika skäl inte kan lämna sådant samtycke. Min avsikt är därför att tillsätta en utredning som ska se över olika frågor om beslutsoförmögna och ställföreträdare inom bland annat den medicinska forskningen och vården. Slutligen kan jag konstatera att det finns en rad initiativ för att minska dödligheten i hjärtstopp. Bland annat Hjärt-Lungfonden, och Svenska rådet för hjärt-lungräddning gör betydande insatser för att den som drabbas av hjärtstopp ska få vård så snabbt som möjligt. Ett exempel är det så kallade som startade i och som innebär att även räddningstjänsten, polisen och taxi kan förses med hjärtstartare och larmas vid hjärtstopp. Projektet, som spridit sig över landet i olika former, har varit mycket framgångsrikt och bygger på lokal samverkan. ser jag inte något behov av att vidta ytterligare åtgärder för denna samverkan eller i övrigt i vården av hjärtstoppspatienter. Men jag kommer att följa utvecklingen noga och återkomma i frågan om det visar sig behövas. 35 (SD): Jag vill tacka socialministern för svaren! Tyvärr är det så många som 10 000 individer i som drabbas av hjärtstopp. Statistiken visar att av dessa påbörjar ambulanspersonal hjärt-lungräddning i 5 000 fall där bara en av tio överlever. Det är givetvis alldeles för få, och det måste till åtgärder för att komma till rätta med detta. I en artikel på förde tolv svenska hjärtexperter fram sju förslag i ett manifest som kan leda till att fler personer överlever ett hjärtstopp. Av den anledningen ställde jag en interpellation med en rad frågor till socialministern. Det är givetvis så, vilket socialministern också sade i sitt svar, att det är landstingen som har ansvar för att styra och finansiera sjukvården och därmed bestämmer om prioriteringar och fördelning av resurser. Men det är också uppenbart att frågan om hjärtstopp inte är tillräckligt prioriterad i många landsting när så många som 750 svenskar avlider i onödan till följd av plötsligt hjärtstopp. Här gör forskarna i sin artikel en liknelse med att det motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan. Då förstår man att siffran är oacceptabel. Drar man sedan, som jag gör i min interpellation, en parallell till alla de resurser som läggs ned på trafiksäkerhetsarbetet för att få ned dödstalet i trafiken ter det sig ännu märkligare att man inte utnyttjar samhällets resurser mer optimalt och prioriterar andra områden bättre inom vilka så många fler dör. Dessa hjärtforskare som har presenterat sitt manifest menar att man kan rädda ytterligare 750 liv genom olika insatser, till exempel att ställa krav på att alla anställda på en arbetsplats ska utbildas i HLR, storskalig spridning av hjärtstartare, fler ambulanser, bättre samordning mellan stat, landsting och kommuner, ökad kompetens och fortsatt forskning. Just införandet av krav på att alla anställda på en arbetsplats ska utbilda sig i HLR är en förhållandevis enkel åtgärd. Tyvärr säger socialministern att han inte ser att det finns förutsättningar för att kräva detta och hänvisar till att arbetsgivare har möjlighet att frivilligt erbjuda sådan utbildning till sina anställda. Jag tror dock att många arbetsgivare inte ens känner till att denna möjlighet finns och att det därmed är många som går miste om att få denna viktiga kunskap. Det gläder mig dock att socialministern har för avsikt att tillsätta en utredning som ska se över olika frågor om beslutsoförmögna så att kanske lagstiftningen förändras vad gäller kravet på att patienter i de fall de drabbas av plötsligt hjärtstopp och är medvetslösa måste lämna ett skriftligt medgivande för att delta i forskning. Detta skulle innebära att därmed upphör med att diskriminera svårt sjuka patienter för att ta del av forskningen för bättre vård. Vad gäller forskningen kring hjärtstopp hävdar socialministern att regeringen avsätter betydande medel för forskning knuten till hälso- och sjukvårdsområdet och att forskningen kring hjärtstopp kan hävda sig väl i konkurrensen om forskningsmedel. Tyvärr är det så att forskningen kring hjärtstopp i mångt och mycket måste förlita sig på bidrag från privatpersoner. delade Hjärt-Lungfonden ut till denna forskning, och det var drygt en tiondel av vad forskningen verkligen behövde. Jag är dock glad över att socialministern i sitt svar meddelar att han är beredd att lyssna på de förslag som förts fram kring vården av hjärtstoppspatienter. En förutsättning för att fler ska överleva hjärtstopp är att denna fråga får högre prioritet och att vi är beredda att satsa resurser. Ett antal som motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan är för många, särskilt när mycket kan göras med förhållandevis enkla åtgärder, som hjärtstartare, utbildning och bättre samordning. 36 Socialminister (KD): Jag vill först säga att jag är väldigt glad över att har väckt den här diskussionen om hjärtstopp. Som understryker är det många människor som drabbas, och ibland skulle man genom tämligen enkla åtgärder kunna få ett annat förlopp och människor skulle kunna klara sig. Det är generellt sett få som överlever hjärtstopp det är av dem som fått vård. Men överlevnaden ökar , och det är naturligtvis väldigt positivt. Det finns många saker som man kan göra på olika nivåer. Jag vill understryka att många av de förslag som finns är kloka, värdefulla och värda att överväga. En del av dem är dock värda att överväga för den nivå som har det utpekade ansvaret. Där kan man naturligtvis alltid komma till olika slutsatser om vad den nationella nivån ska göra. Vad ska staten göra och vad ska landstingen göra? Min principiella hållning är förstås den att det är landstingen som har huvudansvaret och som måste prioritera mellan olika möjliga åtgärder när det också finns önskemål om betydande ytterligare insatser på område efter område. Vilket ska då staten ägna sig åt? Med den politik som jag och regeringen driver har vi försökt ägna oss åt breda verksamheter där vi har kunnat se en möjlighet att fungera som en katalysator för viktiga förbättringar inom hälso- och sjukvården. En del annat har vi avstått från att göra på den nationella nivån. Men mycket är värt att uppmuntra när det gäller insatser på till exempel landstingsnivå eller i samverkan mellan olika nivåer, som också tas upp i en fråga. En av frågorna handlar om att man lagstiftningsvägen skulle ställa krav på arbetsgivare att erbjuda utbildning i hjärt-lungräddning för sina anställda. Jag kan önska att många gjorde det, men för mig känns det ganska främmande att vi som lagstiftare skulle stifta en lag om att detta ska ske på varje svensk arbetsplats. Däremot vill jag gärna uppmuntra fler företag det är en viktig effekt av den här diskussionen att göra det känt för fler vilka möjligheter som finns att genom tämligen enkla åtgärder bidra till att fler är väl skickade att rädda livet på personer under vissa omständigheter. När det gäller forskningen finns det många olika krav i fråga om vad vi ska göra. Medicin är ett av de tre stora utpekade områdena som vi satsar extra pengar på under nuvarande forskningsperiod, och jag hoppas att det även fortsättningsvis ska vara ett av de verkligt viktiga områdena. Jag tycker också där att det är en avvägning. Vad är vårt ansvar? Ska vi gå in som politiker och säga att det är just det här de ska forska på men inte detta? Ska inte forskarsamhället göra de här värderingarna utifrån hur goda idéer det finns och pröva olika idéer i konkurrens med varandra så att det är de bästa idéerna som utforskas först? 37 (SD): Ja, det är riktigt, som socialministern säger, att landstingen har ansvar för just prioriteringar och sjukvården. Men jag tror att det är viktigt, med tanke på att det uppenbarligen är nedprioriterat i en del landsting, att man från statens sida trycker på landstingen och kanske satsar i form av upplysningskampanjer och informationskampanjer, precis som man gör till exempel när det gäller trafiksäkerheten, om att möjligheterna finns. Det finns till exempel möjligheter för arbetsgivare att utbilda sin personal på detta sätt. Vi ser att det har blivit bättre i landsting och kommuner och att många kommuner nu har satsat på att sätta upp hjärtstartare runt om i kommunerna. Men jag tror att det hade varit viktigt om man från statens sida kunnat trycka på betydligt bättre än vad man gör . Vi har väldigt duktig och kompetent personal runt om i våra landsting för att kunna utbilda människor i det här. När det sedan gäller forskningen tycker jag att man från statens sida borde lägga mer resurser specifikt på hjärt-lungforskning. De siffror som man kan ta del av visar att det uppenbart finns brist på ekonomiska resurser för forskningen. Så är det i och för sig inom många andra områden också, och det gäller att prioritera. Men om man tittar på att Hjärt-Lungfonden skänkte och att det var drygt en tiondel av vad forskningen behöver kanske det är läge för staten att gå in och prioritera anslagen också. Jag tackar så mycket för svaret från socialministern. 38 Socialminister (KD): En av de saker vi inte har nämnt särskilt mycket är det som tar upp i interpellationen om bättre samordning, där det också finns en del projekt på gång som handlar om att försöka hitta bättre vägar för olika instanser att samverka för att snabbare kunna nå fram till den som har drabbats av ett hjärtstopp. Jag lovar att jag ska fortsätta att följa det här mycket noggrant. Jag ska i de sammanhang där jag kan puffa ytterligare för detta. Men när det gäller just forskningen kommer jag inte att lägga mig i och säga att man ska prioritera ett visst område, utan det ska vi, som vi traditionellt brukar göra, lämna till forskarsamhället att avgöra. I övrigt är det här en väldigt angelägen interpellation. Om några läser och följer denna debatt har vi bidragit något till upplysningen. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2011/12:216 om apoteken och medicinbrist 39 Socialminister (KD): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att komma till rätta med den medicinbrist som råder efter apoteksutförsäljningen. Läkemedel är inte vilken vara som helst. En möjlighet att snabbt få sina mediciner innebär i ett stort antal fall att lidande förbyts i lindring och att tillvaron åtminstone blir uthärdlig. Detta gäller inte minst för våra äldre. Ett av de starkaste motiven till att omreglera apoteksmarknaden var också att öka konsumenternas tillgänglighet till läkemedel. Som regeringen framhöll i propositionen Omreglering av apoteksmarknaden är det av största betydelse för den enskilde att han eller hon inom en rimlig tid kan få tillgång till förordnade läkemedel och varor på ett öppenvårdsapotek. Kunden ska ha ett öppenvårdsapotek att vända sig till inom ett rimligt avstånd, och det enskilda ska kunna tillhandahålla det efterfrågade läkemedlet. Med hänsyn till signaler om försämrad tillgänglighet i vissa avseenden till läkemedel för konsumenter har regeringen givit Läkemedels- och apoteksutredningen i uppdrag att särskilt titta på den regel som anger att ett läkemedel ska tillhandahållas om det inte finns på när kunden kommer in. Utredaren ska kartlägga och analysera om och i så fall vilka problem det finns vad gäller leveranser och tillhandahållande av sådana läkemedel och varor som omfattas av nu gällande leverans- och tillhandahållandeskyldigheter. Om utredaren bedömer att det behövas ska hon lämna de författningsförslag och andra förslag som krävs för att patienter ska få förordnande läkemedel och varor inom rimlig tid. Utredaren ska beakta marknadsaktörernas behov av långsiktiga, stabila och tydliga affärsvillkor och möjligheten för såväl stora som små företag att etablera sig och överleva på den omreglerade apoteksmarknaden samt det uppdrag som givits utredningen beträffande tillhandahållande av djurläkemedel. Uppdraget ska redovisas . Mot bakgrund av det sagda har jag inte för avsikt att vidta några särskilda åtgärder med anledning av interpellation. 40 (S): Tack, socialministern, för svaret! Egentligen är det inte något svar mer än att man hänvisar till en utredning. Problemet med medicinbrist på apoteken är inte speciellt okänt. gjorde en undersökning . Där presenterade man att apotekskunderna redovisar att de upplever att det har blivit sämre service och sämre tillgänglighet, även om öppettiderna har ökat på en del ställen. Om 300 fler apotek ska dela på samma receptförskrivning kan man också tolka det så att medicinen ska spridas ut på fler ställen. Jag tror att det är en av orsakerna. Men har apoteken efter avregleringen och utförsäljningen börjat hantera olika typer av diverseverksamhet. Man säljer badbollar och knäckebröd. Man kan undra om det är apotekens verksamhet, men de måste ju ha en lönsamhet i vad de gör. De närmaste apoteken har ofta en konkurrent som de inte kan samarbeta med. Jag har beskrivit hur det var för en patient i . När hon efterfrågar en medicin och får reda på att den saknas och inte går att få tag på inom den aktuella apotekskedjan är det möjligt att den finns hos en konkurrent. Men de ringer ju inte till konkurrenterna och kollar om de har den medicinen, och de har inte heller tillgång till varandras lager och kan se dem någonstans. I stället för att åtgärda de brister som finns, herr talman, upplever jag att regeringen har valt att slå sönder en fungerande verksamhet och sedan, när man upptäcker att det har blivit fel, tillsätter man långa utredningar utan att egentligen ta itu med problemen. Det har blivit sämre tillgänglighet. I stället för att man möter utbildade farmaceuter möts man av försäljare som gärna vill sälja både det ena och det andra men som kanske inte kan svara på frågor om medicinen. Det ser olika ut beträffande vilken medicin man ska kunna få. Det är många som har hört av sig till mig utifrån min interpellation. De upplever att de inte riktigt vet vilken ersättningsmedicin de får om medicinen är slut. Det är egentligen inte någon som kan svara på frågorna när man är på , vilka konsekvenser det blir, om det finns biverkningar och så vidare. har man upplevt att apoteken nästan har varit en förlängning av sjukvården. När man har kommit med ett recept och hämtat ut medicin har man också kunnat ställa frågor och få kompetenta svar på frågorna kring läkemedel. Just medicinbristen kan få effekter på folkhälsan. Jag får samtal från medborgare som säger att de får tillbringa kanske en halv dag med att åka runt för att försöka hitta ett apotek som har medicinen. Om ministern har känt till problemen är det konstigt att ministern har valt att inte göra något åt dem. Jag tror också att många medborgare pratar om det riktiga . Det säger väl en hel del om hur man upplever många av de apotek som finns. Jag skulle vilja höra statsrådet utveckla svaret på frågan. Varför dröjer det så länge? Varför vill man inte göra någonting åt saken? 41 Socialminister (KD): Tack, , för frågorna! Det finns några saker som är viktiga att säga. säger att det har blivit sämre tillgänglighet. Det är fel. Det har blivit bättre tillgänglighet. Det kan mätas på många olika sätt. Tillgängligheten i har blivit bättre både när det gäller receptbelagda läkemedel och när det gäller receptfria. I fråga om receptfritt finns det 6 0007 000 ytterligare platser i förhållande till hur det var före omregleringen. Det bevisar sig självt. Det finns gott om möjligheter för den som behöver Ipren eller Alvedon eller den som behöver nässprej för att barnen är förkylda eller vad det kan vara. Även när det gäller receptbelagda läkemedel har tillgängligheten ökat med över 300 nya apotek och vilket är jätteviktigt att många apotek har ökat öppettiderna. I snitt är det en mycket stor ökning av öppettiderna, vilket i sig har ett stort värde. En del apotek som tidigare hade lunchstängt har lunchöppet, vilket är jättebra för personer som vill använda sin lunch för att springa och hämta ut läkemedlen och slippa göra det efteråt, när det är större trängsel och man vill skynda sig hem eller till andra aktiviteter. säger att det saknas utbildad personal. Nja, det är tveksamt. Det finns en mycket tydlig bestämmelse som innebär att det när det gäller receptbelagda läkemedel ska finnas personal med utbildning på varje öppet apotek. Några av dem är naturligtvis helt nyutbildade, men nästan alla har en lång erfarenhet också från . Det är faktiskt personalens kompetens, utbildning och kunnande som bär upp kvaliteten och förtroendet för apoteksföretagen.