prot · H00945 · 2012-12-17 00:00:00 — Som jag har uppfattat det, inte utan över huvud taget när den här frågan har varit uppe för debatt , har kritiken mot det här förslaget i huvudsak handlat om fyra olika punkter. Man hävdar från oppositionens sida, som vi hörde, att förslaget är illa utrett, man är rädd för att hyrorna ska bli högre och att man inte ska kunna få tillbaka en felaktig hyra, och man hävdar också att det blir svårare för bostadsrättsföreningar att sköta sitt uppdrag om de inte kan säga nej till uthyrning. Låt oss då titta på de invändningarna en i taget, herr talman. När det gäller tidsramen för utredningen som ligger till grund för förslaget stämmer det att det har gått fort. Det gått fort av det skälet att vi alla är överens om problemen och att det här är prioriterat. När någonting är prioriterat är åtminstone jag glad att vi har en regering som agerar. Det tog att ta fram ett delbetänkande med förslag till förändringar. Det remitterades sedan tillsammans med promemorian från . Det som är klart och tydligt är att det är en utredning som har följt alla konstens regler. Det är en utredning som visserligen har gått fort att få fram, men ingen har riktat kritik mot att man skulle ha frångått övergripande principer för hur man gör. Detta är prioriterat, och därför går det fort. Men ändå säger oppositionen att vi ska utreda mer. Det är svaret. I de mediala kommentarerna kan man också läsa att det som verkar ha upprört mest, inte minst , är att ingen kan säga om det här ger 10 000, 20 000 eller 30 000 nya bostäder, och därför säger man nej. Jag kan inte låta bli att fundera på om det inte mer handlar om ett politiskt spel än någonting annat när den centrala invändningen man har är att man inte vet exakt hur många tusen bostäder som blir tillgängliga. Ja, här är det ännu mer obegripligt, tycker jag, vad oppositionen ägnar sig åt annat än ren skrämselpropaganda. Socialdemokraterna, och även , har sagt att det är en rimlig princip att man ska kunna få täckning för de kostnader man har. Ska man få någon att hyra ut sin lägenhet måste det gå att få täckning för räntekostnader och avgift, vilket är precis det som är poängen med det här förslaget. Men det är ju en schablonmodell, invänder man då, och principen om täckning måste bara gälla de faktiska kostnaderna. Men hur ett sådant system skulle se ut vet man inte, och det har man inga andra förslag på. Eller menar man på fullaste allvar att staten ska upprätta en kontroll över varenda bostadsrättshavares exakta lån och aktuella räntesatser? Förutom att det vore en ganska komplicerad och förmodligen rätt dyr modell kan man fundera över om det över huvud taget vore rimligt. Man kan dessutom fundera över rimligheten i att hyresnämnden, i tolkning av att få kostnadstäckning, ska bedöma en skälig hyra efter hur framgångsrik någon har varit på att förhandla med banken om sin ränta. Det är vad det kokar ned till i ett sådant system. får vi i stället en schablonmodell, vilket det nog måste vara om det här ska fungera i praktiken i hela landet, och vi får en modell som fungerar just i hela landet. Vem ska ha råd då? Det har varit den tredje stora invändningen. Det är lätt att göra några räkneexempel. Förslaget säger att man ska acceptera en avkastningsränta på marknadsvärdet på ett par procent över referensränta. Räknar man på det och jämför med vad små lägenheter kostar antingen i , eller kanske också i andra städer, för detta är ju inte bara ett storstadsproblem ser vi att små lägenheter kan det nog finnas rätt gott om, enligt det här förslaget, som skulle kunna bli tillgängliga strax under eller strax . En del lägenheter blir såklart dyrare än så. Om någon har fått ett jobb till exempel i den här staden och ska flytta hit och har fått en bra lön men bara inte hittat någonstans att bo kanske lägenheter med högre hyra också kan hyras ut. Det är väl utmärkt. När det gäller invändningen att man inte kan klaga på hyran har det spridits rejält med missförstånd. Man kan enligt förslaget inte i efterhand få hyran prövad av det enkla skälet att reglerna nu blir tydliga från början om vad som gäller. Med ett så klart och tydligt system är det enkelt att se vad som är en acceptabel hyra. Men man kan, om man klagar och tycker att det här inte är rätt, precis som vanligt få hyran prövad och nedsatt. Det är också det som gör att vi kommer att kunna komma till rätta med det stora bekymret med många exempel på grå eller svarta kontrakt och rena ockerhyror. Det är det som vi kommer till rätta med i det här förslaget. Den sista invändningen då? Det blir svårt för bostadsrättsföreningarna att fungera om de inte kan ha kontroll över vilka som bor i deras fastighet. För det första tror jag att vi i den delen ska ha klart för oss att det inte är någon absolut rättighet att hyra ut bostaden som föreslås. Man måste fortfarande få tillstånd från föreningen, och föreningen kan även i det här förslaget säga nej om det finns skäl för det. För det andra är det rimligtvis så att den som hyr ut har ett stort intresse av att föreningen är välskött och att fastigheten fungerar, dels för att man vill behålla värdet på lägenheten, dels för att det lite grann också kan påverka vilken hyra man kan ta ut. Det finns alltså ett intresse även från den som hyr ut att det här ska bli rätt. För det tredje, herr talman, är det klart att de här reglerna gäller för en begränsad tid och att de gäller för en lägenhet. När vi nu har skingrat den retoriska dimman vill jag säga att det är nu det gäller. är det skarpt läge, och det är upp till bevis. Menar man allvar med att bostadsbristen är ett samhällsproblem som vi måste agera mot här och , och menar man allvar med att åtgärder som har effekt på kort sikt måste sättas in har vi nu en unik möjlighet att göra det vid voteringen . Att då säga nej till ett förslag som kan ge tiotusentals nya bostäder är lika obegripligt som det är oseriöst. Med de orden, herr talman, vill jag avslutningsvis yrka bifall till reservation 2 i betänkandet och i övrigt bifall till utskottets förslag. I detta anförande instämde (M). 131 (S) replik: Det är stora ord från , och jag förstår att han griper efter det här halmstrået. Det kan inte vara så roligt att företräda en regering som har haft på sig och bostadsproduktionen bara har rasat. Jag förstår att det blir viktigt att tala om att det här är en stor bostadspolitisk fråga som man nu tar ansvar för att lösa. Men det blir lite patetiskt när det faktiskt inte är så. Jag har en viktig fråga när det gäller hyressättningen. Men först vill jag säga, när talar om vikten av att ha ett empiriskt underlag, att det enda vi vet att är att det finns bostäder som går att hyra ut om man har en stabil, fungerande bostadsmarknad och en prissättning som är rimlig. Därför blir det konstigt när ni talar om 40 000 bostäder i utredning och departementsskrivelser, 20 000 på presskonferensen och 10 000 enligt vice statsministern. Sedan säger man att man inte riktigt vet och säger ni tiotusentals. Ärligt talat, vi har en bostadsproduktion på 20 000 nya bostäder under vad som skulle behövas . Då är inte tiotusentals bostäder den stora bostadspolitiska frågan, men det hade varit bra om vi hade haft ett regelverk som gett fler bostäder. till mina frågor: Vem sätter marknadsvärdet? Den schablon som talar om handlar om att någon, varje gång man hyr ut en bostad, ska sätta ett marknadsvärde. Vem gör det? Och på vilket sätt blir det enklare? 132 (M) replik: När det gäller den sista frågan vet jag inte. När jag kom från till insåg jag att alla som letar efter bostad verkar ha järnkoll på exakt vad varenda kvadratmeter i varenda del av staden kostar. Därför tror jag inte att det är speciellt svårt att ta reda på vad värdet på en lägenhet är. Det verkar vara ganska enkelt att ta reda på. Att den modellen fungerar och är tydlig tror jag är det minsta bekymret. När det gäller den andra delen kan jag säga att det är fascinerande att höra resonera. Hon erkänner att det finns lägenheter som står tomma. Det finns lägenheter som går att hyra ut. Och finns ett förslag om att kunna göra det. Det hela blir obegripligt. Den här debatten blir en seminarieövning snarare än en diskussion om att dessa problem finns på riktigt för verkliga människor. säger ungefär följande, om jag ska försöka sammanfatta, och ironiserar jag inte. Det ska bli lättare att hyra ut en privatbostad. Det är vi överens om. Man ska ha rätt att få täckning för sina kostnader. Det är vi också överens om. Vi ska skydda bostadsrättsföreningarna. Även det är vi överens om. Sedan lägger regeringen fram ett förslag där vi gör det lättare att hyra ut bostäder, ett förslag som innebär att man får täckning för de kostnader man har och behåller regeln att bostadsrättsföreningen kan säga nej om det skulle skada föreningen. Det blir fullständigt omöjligt att förstå vad Socialdemokraterna anser vara problemet, herr talman, när vi levererar exakt det som de vill ha. Då hakar man upp sig på hur många tiotusentals lägenheter det kan ge. Det största problemet blir om det är 10 000, 20 000 eller 30 000. Min fråga till , i ett läge med akut bostadsbrist som hon själv i skarpa ordalag gett uttryck för, är: Hur många tusentals lägenheter är för lite? 133 (S) replik: Kan vi inte, , bara erkänna att vi tycker olika om det här? Det som och regeringen föreslår är inte att det ska bli lättare att hyra ut, utan att man ska frånta äganderätten från dem som äger sin bostad. Jag tycker inte att det är rimligt. Bostadsrätten är en bostadsform som är värd att värna. Det är viktigt att värna bostadsrätten som form. Det sägs att man ska ha kostnadstäckning. Nej, det är inte det ni föreslår, . Det ni föreslår är att man värderar lägenheten på en marknad. Det gäller inte de faktiska kostnaderna. Den som äger en bostadsrätt värderad till 4 miljoner har inte månatliga kostnader för 4 miljoner. Det är inte fråga om de faktiska kostnaderna. Det är en marknadsvärdering, tydligt uttryckt i propositionen, oavsett om man har lån eller inte på bostaden, en marknadsvärdering som man sedan räknar om till hyra. Det är ingenting annat än en hyressättning baserad på marknaden. Jag tycker inte att det är så vi löser bostadsbristen, men det är klart att om man underlåtit att ha en produktionspolitik, en politik som ger fler bostäder, öppnar det för att man också kan använda marknadsvärderingen för att vrida bostadsmarknaden till någonting annat. Jag tycker att det är viktigt att även vanliga ungar från , och ska kunna få en bostad i om de kommit in på en studieplats. Det är viktigt att vi får en rörlig arbetsmarknad. Min enkla fråga till företrädare i kammaren är därför: Var det viktigare att få igenom marknadshyror på andrahandsbeståndet än att få till stånd en regeländring för att underlätta uthyrning? 134 (M) replik: Det var uppenbarligen inte det som var viktigast, och det är ju inte det vi föreslår. Det som föreslås är att det ska vara möjligt att få täckning för sina kostnader. Modellen ska vara tydlig, transparent, begriplig för människor, och den ska kopplas till de kostnader som finns för att äga bostaden eller det som är marknadsvärdet på bostaden. Det är taket. Om vi hade helt fri hyressättning skulle vi inte lägga oss i det över huvud taget utan hitta någon annan modell. Problemet är att det blir svårt att förstå när säger att man ska kunna få täckning för kostnaderna. Hur ska den modellen se ut? Ska det vara egenhopsnickrade statliga myndighet som granskar människors exakta ränteutgifter och aktuella räntesatser? Är det rätt modell? I annat fall är det bara retorik. Om man hittar en schablonmodell som fungerar och blir begriplig kan man tala hur mycket som helst om det man vill göra. Jag är glad, herr talman, att rör sig bort från teknikaliteterna och talar om dem som det verkligen berör. Det är just därför som vi gör detta. De som kommer hit, oavsett om det är från eller eller , har dessa problem . Det gäller inte bara studenter utan också dem som får jobb och inte hittar någonstans att bo. Dessutom har vi de som kanske redan finns på plats här. Det kanske handlar om en pajad relation där man känner att man måste flytta isär. Den ena behåller lägenheten och den andra står plötsligt utan någonstans att bo. I många andra länder och städer skulle det kunna lösas exempelvis genom en ventil för en andrahandsmarknad tills man kommer på fötter igen och hittar någonstans att bo mer permanent. enda besked till den unga person som förlorat kontraktet och snabbt måste hitta någonting nytt är att flytta hem till mamma och pappa. Det är socialdemokratisk bostadspolitik 2012. 135 (MP): betänkande 3 om privatuthyrning av bostäder är i mitt tycke en liten specialare bland betänkanden. Regeringen gjorde ett försök att inom ramen för budgetpropositionen smyga igenom en civilrättslig lagändring. Budgetbeslut fattas enligt en speciell form, först med beslut om helheten och sedan beslut om respektive utgiftsområde. Samtliga partier röstar på sina budgetförslag, vilket gör det för en regering som inte har egen majoritet att få igenom ändringar trots att oppositionen egentligen utgör en majoritet mot regeringens förslag på en viss punkt, men på grund av formerna är det svårt att organisera ett samlat motförslag. Syftet är att budgeten som helhet ska hållas samman och inte bli ett hopkok av alla de delar som var för sig vinner majoritet i kammaren. Det är bra när det gäller att klara den ekonomiska balansen. Att i det sammanhanget genomföra civilrättsliga lagändringar är inte, menar vi i oppositionen, förenligt med avsikterna med budgetlagstiftningen. Tvärtom skulle upprepade försök från en regering, oavsett vilken, att utnyttja budgetbeslutet för att smyga igenom lagstiftning på skilda områden riskera att underminera stödet för själva budgetlagstiftningen, vilket åtminstone vi miljöpartister inte vill se. Detta är, herr talman, bakgrunden till att det nu aktuella förslaget om privatuthyrning av ägda bostäder blivit ett ärende för trots att regeringen inte lagt fram någon särskild proposition i frågan. Betänkande 3 är alltså en del av civilutskottets behandling av regeringens budgetförslag. Därmed, herr talman, övergår jag till att i sak kommentera förslaget som regeringen bakade in i budgeten. Regeringen har under sina vid makten lagt fram ett stort antal förslag med syftet att den som letar en bostad enklare ska kunna hitta en sådan. Inget av dessa förslag har emellertid inneburit någon påtaglig effekt för den som söker bostad. Tvärtom har problemet med att hitta en bostad vuxit under alliansregeringens år vid makten. Att regeringen abdikerat när det gäller frågan om att få fart på nybyggnation av bostäder tror jag att de flesta numera har insett. Regeringen har lämnat över hela problematiken till en marknad där det inte finns någon aktör på utbudssidan som har något att vinna på att bristen på bostäder minskar. En marknad där nya och betalsvaga konsumenter uppenbarligen inte är intressanta för dem som producerar blir per definition en marknad som utestänger. Genom det nu aktuella förslaget försöker regeringen hitta en ny lösning. Man har, utan att kunna ange på vilken grund, bestämt sig för att det finns ett stort antal oanvända bostäder som ägarna av någon anledning inte vill hyra ut. Regeringen tror sig veta att det handlar om 10 000 till 40 000 bostäder i landet som inte används på grund av att ägarna känner sig osäkra på hur man bär sig åt för att hyra ut. Därför vill regeringen med detta förslag underlätta för ägarna att hyra ut. Det är alltså bakgrunden. För det första kan man ifrågasätta motivet till förslaget. Är det inte tillåtet att i ha en bostad som man inte använder om man anser sig ha råd med det? Anledningarna kan vara många och högst personliga. Varför ska staten ifrågasätta det? För det andra är varje intäkt oavsett storlek ett täckningsbidrag för den som vill behålla sin bostad utan att bo i den. Varför skulle just denna form av önskan garanteras full kostnadstäckning? Det har vi inte fått någon förklaring på. För det tredje: Är det så här regeringen anser att allt fler ska bo i andra hand eller inneboende? Jag är övertygad om att de flesta som söker bostad vill ha en egen bostad, inte ett rum i någon annans. Att bo i andra hand kan bara vara en tillfällig lösning. Det får definitivt inte bli genom ökad trångboddhet som vi löser bostadsbristen. Då, herr talman, kommer vi till det tekniska i regeringens förslag. Det finns väldigt mycket att säga om brister i förslaget och dess beredning, men jag skall bara uppehålla mig vid några. När politiska beslut innebär att en vara tillförs ett mervärde stiger priset på varan. Ett tydligt exempel är att nybilspriset på miljöbilar steg när man införde skattefrihet och att priset på begagnade miljöbilar gick upp i när man införde biltullar, eftersom miljöbilar befriades från avgiften. Bilhandlarna i dammsög landsbygden på begagnade miljöbilar, eftersom man fick ca mer för dem i än exempelvis i , som jag kommer från. Ett politiskt beslut ger ett mervärde som påverkar priset. Det är inte särskilt svårt att förstå, eller hur? Många av er riksdagsledamöter har säkert varit kommunalpolitiker tidigare. Förmodligen har ni varit med om att ta beslut om en förbifart eller någon annan form av mer omfattande trafikomläggning. Fastigheter som tidigare legat i skyltlägen blir över ganska ointressanta för näringsidkarna i området, som fastigheter som inte påverkats av trafiken blir mindre intressanta för bostadsändamål när den nya trafikleden förstör de boendes rekreationsområden. Det är här fråga om stora och omedelbara värdeförluster för många fastighetsägare, vilket leder till protester. är det svårt att vara politiker. Men efter har fastigheterna bytt ägare, och de som bor i de före detta verksamhetslokalerna är nöjda med bättre bostäder. Näringsidkarna har utvecklat gamla bostadshus till nya attraktiva verksamhetslokaler i det nya skyltläget. Det är inte alltid det går så väl i slutändan, men det händer . Detta är ännu ett exempel på hur politiska beslut påverkar värdet på något, i det här fallet fastigheter, som marknaden prissätter både i ett kort och i ett långt perspektiv. Detta är själva grunden i marknadsekonomin och något som är ganska självklart för oss alla eller i alla fall borde vara det. Men den borgerliga regeringen har glömt bort det när man berett förslaget om privatuthyrning. De flesta remissinstanser är också väldigt kritiska till regeringens förslag. har vi hört två debattörer med ett Stockholmsperspektiv. Jag försöker anlägga ett annat perspektiv på frågan. Vad är det då regeringen föreslår att man ska tillföra den ägda bostaden som ger detta ökade värde? Jag menar att den viktigaste komponenten är att man tar ifrån hyresgästen möjligheten att återfå oskäliga överhyror. Möjligheten att få hyran sänkt efter en prövning i hyresnämnden räcker inte för att hålla tillbaka orimliga hyror, särskilt inte när hyresvärden kan säga upp den som ifrågasätter nivån. Just det faktum att de som hyr ut har riskerat att få betala tillbaka ockerhyror har varit det som gjort att hyresnivåerna begränsats. Detta kommer att leda till högre hyror på andrahandsmarknaden och i slutändan även till att detta mervärde påverkar försäljningspriserna på bostäder. Observera dock att detta enbart gäller för områden med en redan överhettad lokal bostadsmarknad. Att bostadsmarknader alltid är lokala marknader är en annan sak som jag menar att regeringen helt bortser från i sitt förslag. Jag syftar då på den konstruktion regeringen har valt för att begränsa hyresnivåerna. Man föreslår att uthyraren ska ha rätt att få täckning för sina faktiska kostnader, vilket kan låta rimligt men definitivt inte är självklart i en fri marknadsekonomi. Det finns många företag som går omkull, eller hur? I den fjärde paragrafen i den nya lagen, den som hyresnämnden ska tolka när det uppstår en hyrestvist, står det klart och tydligt att hyran ska fastställas till ett belopp som inte påtagligt överstiger kapitalkostnaden och driftskostnaden för bostaden samt att kapitalkostnaden beräknas som en skälig avkastning på bostadens marknadsvärde. Det handlar alltså inte om kapitalkostnaden. Hur tror herr talmannen att det skulle fungera på en ort där man varslat av de privatanställda i de största företagen? Där har den ägda bostaden inget marknadsvärde, och alla som bor kvar för att de företag som finns kvar ändå ska fungera, vill absolut helst hyra på grund av den oerhörda osäkerheten på marknaden. Ingen vill äga en bostad. Varför genomför då regeringen en lagstiftning där det bara är de som äger en bostad i en överhettad region som kan göra en bra affär på sin bostad? Varför förbjuder man en hyresnivå på denna svaga ägarmarknad det är faktiskt det man gör med det här systemet för takhyra som faktiskt skulle accepteras på den lokala hyresmarknaden, bara för att marknadsvärdet för de ägda bostäderna närmar sig noll? Så ser det nämligen ut där ingen vill bygga och ingen vill bo. Här har regeringen missat något väldigt centralt. Det är faktiskt en minoritet av oss i det här landet som bor i , och lagen ska fungera i hela landet. Det är, herr talman, djupt beklagligt att regeringen har missat möjligheten att nå en bred lösning med långsiktiga spelregler för den tydligare och tryggare andrahandsmarknad som självklart måste utvecklas. Många försök har gjorts att påverka regeringen i den riktningen. Inte minst har vi från oppositionen försökt samtala med regeringen i syfte att förbättra förslaget. menar att det är möjligt att förbättra villkoren både för den som hyr och för den som hyr ut, men regeringen har i sitt förslag helt glömt bort den som hyr. Problemet på andrahandsmarknaden är alltså inte att den som hyr har för bra villkor . Det är också allvarligt att regeringen inte har lyckats få fart på bostadsbyggandet. Bostadsbristen ökar och trångboddheten breder ut sig. Det är inte lätt att vara skolbarn när man inte har någon plats att läsa sina läxor på. Tyvärr kan det vara just de familjerna som hyr ut på de orter jag refererar till. Att då stapla misslyckade reformer på varandra löser inga problem. Det är hög tid att man tar denna fråga på allvar. menar att regeringen måste ta initiativ till blocköverskridande diskussioner, så att vi får till de långsiktiga spelregler som alla talar om men som vi inte kan se någon som helst vilja till från regeringens sida. Ständiga och ogenomtänkta reformer skapar nämligen det motsatta: osäkerhet för aktörerna om vad som gäller. menar att regeringen måste främja innovations- och erfarenhetsutbyte för att frigöra bostadssektorn. Framför allt måste man ge bättre förutsättningar för små och medelstora byggföretag. Det krävs även reformer som gör att de som står för utbudet av bostäder får incitament att även erbjuda bostäder till alla dem som inte har de bästa betalningsmöjligheterna. Ungdomar och studenter som söker sin första bostad, ensamstående och många äldre med låga pensioner har svårt på en marknad där brist pressar upp priser och vinster. Den utvecklingen måste brytas, och det kan bara ske i ett brett politiskt samförstånd. Att regeringen genom sitt förslag dessutom försöker underminera möjligheterna för landets bostadsrättsföreningar att fungera gör förslaget än mer obegripligt. Är det inte bra med självförvaltning? Ser inte regeringen fördelarna med att människor går samman och löser problem gemensamt? Står kollektiva lösningar på regeringens hatlista? Det duger inte att komma med bortförklaringar om att man har bra förslag på gång som ska lösa de problem den nya lagen skapar. Regeringens förslag är ofullständigt, dåligt berett och mycket starkt kritiserat av dem som berörs. Det löser inte de problem man vill åtgärda. Det är ett hastverk som man försökte smyga igenom i budgetpropositionen, kanske för att man trodde att det skulle fungera medialt och ge bostadsministern något att prata om. I stället framträder en bild av en tom och desperat regering utan politiska förslag. Det är det som återspeglas i hur man hanterat detta förslag.