prot · GZ0999 · 2012-04-18 00:00:00 — För att all personal ska känna sig trygg med att rapportera in avvikelser är det viktigt att misstag och tillbud används i lärande och förebyggande syfte, inte för att peka ut syndabockar även om felbehandlingar självklart alltid ska utredas och leda till konsekvenser för den som brister i ansvar. Det bör genomföras regelbundna vårdskadeundersökningar inom hälso- och sjukvården, och dessa ska åtföljas av särskilda åtgärdsprogram. Arbetet kräver naturligtvis flera insatser och bygger på att det bedrivs ett aktivt arbete över hela landet och i alla delar av vården. Det arbete som bedrivs med nationella riktlinjer och öppna jämförelser är ett bra första steg. Den nya patientsäkerhetslagen är ett steg i riktning mot att titta på system och styrning snarare än att fokusera på enskilda människors misstag. Den nya lagen infördes emellertid på ett alltför snabbt och ogenomtänkt sätt. , som tog över merparten av Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds uppgifter, fick inte tillräckliga resurser för att sköta den viktiga klagomålshanteringen. Detta har gjort att tusentals ärenden ligger på hög och ännu inte har behandlats. Vi anser att det är av största vikt att ges möjligheter att hantera klagomålshanteringen och att regeringen noga följer denna fråga och vid behov vidtar ytterligare åtgärder. Samhället måste kunna erbjuda tydliga kommunikationsvägar för patienter som har blivit felbehandlade eller skadade i vården. Dessa patienter måste kunna känna trygghet i att veta att deras fall verkligen prövas. Det handlar om förtroende för hela sjukvårdssystemet. Jag vill också ta upp en annan fråga, nämligen missbruksproblematiken. Där har vi ett särskilt yttrande. , som presenterades , visar på flera utmaningar för den svenska missbrukarvården, inte minst på alkoholområdet. 300 000 personer bedöms befinna sig i missbruk, men av dem är det ytterst få en av fem som får behandling. Utredningen framhåller dels den höga tröskel som hindrar många att söka sig till den kommunala , dels bristen på kompetens för att diagnostisera och behandla alkoholberoende. Det saknas specialistutbildad personal i den utsträckning som skulle vara nödvändig, och det råder brist på flera utredande och behandlande specialiteter inom missbrukarvården. Detta gäller läkare, psykoterapeuter, psykologer och socionomer. Även andra yrkesgrupper behöver kompetensförstärkning för att svara mot behandlingsbehoven. Vi anser att det är viktigt att snabbt bidra till att fylla de luckor som finns i utbildningen av personal som ska hantera missbruksproblematik. Det tunga alkohol- och narkotikamissbruket har ökat . Inom primärvården har man på många ställen infört särskilda resurser för att minska tobaksbruket. Vi anser att man måste tänka i liknande banor när det gäller den stora grupp som brottas med riskbruk av alkohol. Med rätt utbildningsinsatser skulle primärvården kunna erbjuda stöd där man klarar av att bemöta frågor om alkohol på samma sätt som patienter ofta får stöd i frågor om kost, rökning och motion. Utbildningarna för sjukvårdspersonal som rör grundutbildning av sjuksköterskor, socionomer, psykologer och läkare bör därför stimuleras till att utöka och fördjupa inslagen om missbruk och beroende i utbildningsprogrammens obligatoriska delar. Avslutningsvis: Avgörande för hälso- och sjukvårdspolitiken nu är att regering och riksdag bedriver en uthållig politik där hälso- och sjukvården prioriteras i ett 1015-årsperspektiv i stället för att man satsar på kortsiktiga skattesänkningar. Sjukvården byggs upp . Det tar att slututbilda en läkare. Det tar år att bygga upp en sjukhusverksamhet. 102 (MP): En bra hälso- och sjukvård ska finnas oavsett var i landet man bor, om man är man eller kvinna eller vilken utbildning eller status man har. Så är det dess värre inte. Sjukvården är inte så jämlik som den borde vara. Det gäller att bo på rätt ställe, ha rätt utbildning och helst vara man om man blir sjuk. En hel del av skillnaderna är berättigade. Men frågan är om alla skillnader beror på att vi bor i ett avlångt land. Ett exempel på ojämlik vård är var kostnaderna för barnsjukvård ska ligga. Det ser också, som så mycket annat, olika ut i landet. Akutsjukvården kan kosta i en del landsting, medan den är gratis i andra. I en del landsting kostar det att gå till vårdcentral och jourläkare, vilket kan vara gratis i andra. Det är ekonomi, inte barnets behov, som avgör om det ska tas ut en avgift eller ej. vill ha en samlad bild över hur det ser ut i de olika landstingen när det gäller barn och deras behov av sjukvård. Vi ser det som en fördel, naturligtvis framför allt för barnen, men också för landstingen, att veta hur det ser ut i de olika landstingen. Därför föreslår att , eller annan lämplig aktör, får i uppdrag att se över hur avgiftssystemen inom sjukvård för barn skiftar mellan landstingen. En del av skillnaderna är befogade, men frågan är om alla skillnader är befogade med tanke på barnets bästa. Ett annat område som har tagit upp gäller medicinsk abort. I abortlagen står det: Endast den som är behörig att utöva läkaryrket får utföra abort eller avbryta havandeskap. Denna lag är från den tid då abort alltid innebar ett kirurgiskt ingrepp. Så är det inte . Det finns medicinsk abort som gäller före graviditetsvecka nio. Medicinsk abort innebär helt enkelt att kvinnan tar ett piller. Frågan om att ändra i abortlagen har varit uppe tidigare, . Anledningen till att det då blev avslag var att gjorde bedömningen att detta redan i vissa fall är möjligt inom ramen för gällande författningar, naturligtvis förutsatt att det inte sker på bekostnad av patientsäkerheten. Det låter bra. Problemet är löst. Men utskottet kommenterar inte det faktum att den gammalmodiga lagstiftningen kvarstår. Den är inte ändrad. Där står det att endast den som är behörig att utöva läkaryrket får utföra abort. Det står alltså att det bara är en viss yrkeskår som har ansvaret för detta. Därför måste vi göra någonting. Specialutbildade barnmorskor har till exempel rätt att förskriva p-piller. Det är också barnmorskor som man ofta har mest kontakt med när man ska göra en medicinsk abort. anser att dessa specialutbildade barnmorskor också ska kunna ta ansvar för hela vårdprocessen när det gäller medicinska aborter, men naturligtvis inte när det gäller kirurgiska ingrepp. Vi menar att abortlagen behöver ändras så att denna möjlighet ges. Jag står naturligtvis bakom reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation 15. 103 (SD): Jag börjar med att yrka bifall till samtliga reservationer i detta betänkande 3, 8, 10, 14 och 16. Jag kommer i huvudsak att tala om våra tre motioner som rör abortfrågan, medan min kollega senare kommer att tala lite grann om några av våra andra motioner. genomfördes 37 524 aborter i . hade antalet aborter ökat till 37 693. Däremot hade tonårsaborterna minskat något, vilket är positivt. Jämfört med våra nordiska grannländer har dock det i särklass största antalet aborter . En abort behöver ses som en sista nödlösning, och det är oroande om abort alltmer ses som ett alternativ till preventivmedel. menar att det i bedömningen av abortlag måste finnas med en större respekt för människolivets okränkbara värde och en medvetenhet kring etiska dilemman, såsom också lyftes fram i en utredning om det ofödda barnet för . Där framhålls att kvinnan och fostret är två skyddsvärda individer, att den ena partens intressen ibland måste gå före den andras och att fostrets intressen bör väga tyngre allt eftersom fosterutvecklingen och graviditeten fortskrider. I dagens abortlagstiftning kan kvinnan göra abort oavsett anledning upp till vecka 18. Därmed finns det ingen avvägning mellan fostrets och kvinnans intressen före detta tidsintervall. är det enda land i som tillämpar fri abort upp till vecka 18. De flesta länder i tillåter fri abort upp till vecka 12. Därefter måste det finnas ett särskilt tillstånd för abort. Vi anser graviditetsvecka 12 vara en rimlig gräns för fri abort som också borde anpassa sig efter. Ju tidigare en abort görs, desto mindre kännbar har graviditeten blivit för kvinnan, och själva aborten blir också mindre påfrestande för kvinnan. För att få göra abort efter vecka 18 krävs det i synnerliga skäl och en prövning i rättsliga råds abortnämnd. Enligt vår mening bör denna prövning ske redan efter vecka 12. På detta sätt skulle det finnas ett större rättsligt skydd för fostret, eftersom det då sker en prövning med en övervägning mellan kvinnans och fostrets intressen. Någon övre gräns för abort finns inte med i abortlagstiftning. Däremot finns det ett livsduglighetskriterium gällande fostret. Lagen säger att abort endast får utföras om man anser att fostret inte kan överleva utanför livmodern. Gränsen för livsduglighet har definierats till att gå vid och . Synnerliga skäl för abort i detta tidsintervall kan vara fosterskada, kromosomavvikelse, psykosociala skäl samt somatisk och psykisk sjukdom. Sociala skäl kan vara missbruk och kriminalitet, men också arbetslöshet, brist på bostad eller pågående utbildning, enligt uppgifter från . Att det tillämpas en övre gräns vid vecka 22 har sin grund i att det ska finnas en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugliga . Praxis för sen abort har tidigare sänkts från vecka 24 till vecka 22 för att den medicinska utvecklingen gått framåt. har den medicinska utvecklingen gått framåt än mer, och barn kan räddas , vilket är fantastiskt. Det finns ett exempel i med en pojke som 2007 föddes på när han var och och överlevde. Det finns också fall i och där barn kunnat räddas så tidigt som . är sådana fall ovanliga, men en stor svensk studie som letts av professor och presenterats i ett pressmeddelande från visade att bland de extremt för tidigt födda i som vårdades på en neonatal intensivvårdsavdelning överlevde så många som av barnen som förlösts vecka 22. Det är också viktigt att komma ihåg att ultraljudsdateringen av en graviditet kan ha en felmarginal på plus minus . Det betyder att ett som är daterat att vara i praktiken skulle kunna vara och därmed livsdugligt i fall där det inte föreligger allvarliga fosterskador. Därför är praxis med att tillåta aborter upp till vecka 22 inte längre hållbart utifrån att ha en betryggande säkerhetsmarginal till livsdugliga . genomfördes 410 aborter mellan , enligt statistik från . 93 av dessa aborter skedde mellan . Av dessa 93 aborter gjordes 41 av sociala skäl, enligt uppgifter från , och man får anta att dessa var fullt friska. Under samma tidpunkt genomfördes 51 aborter med fosterskada som skäl, där till exempel Downs syndrom kan vara ett skäl men inte alls behöver ha någon betydelse för fostrets livsduglighet. Det finns nämligen inga kriterier för graden av allvar i fosterskador, utan det som avgör är föräldrarnas upplevelse av att kunna ta hand om barnet. Detta innebär i princip att vi med dagens abortpraxis riskerar att utföra aborter på fullt livsdugliga , vilket direkt står i strid med abortlagstiftning, som är tydlig med att inga aborter får göras på som antas vara livsdugliga. Detta tycker vi i naturligtvis är fullständigt oacceptabelt. Livsduglighetskriteriet finns för att gränsen ska anpassas efter verkligheten, men dagens praxis har inte anpassats efter den medicinska utvecklingen vad gäller att rädda livet på för tidigt födda barn. vill se en praxis där det alltid finns två veckors marginal från det tidigast överlevande födda barnet till den senast godkända tidpunkten för abort. Detta skulle innebära en praxis där inga aborter görs efter den 19:e graviditetsveckan annat än om fostret är så allvarligt skadat att det bedöms inte kunna överleva utanför livmodern. Om graviditeten behöver avbrytas efter vecka 19 på grund av att mammans liv eller hälsa hotas ska man i möjligaste mån rädda livet på både barn och moder, enligt samma riktlinjer för livsuppehållande behandling som gäller vid en spontan förlossning . Det är också de rutiner som gäller efter vecka 22. I detta sammanhang vill jag också framföra att det är otroligt viktigt att vi har nationella riktlinjer vad gäller livsuppehållande behandling till extremt för tidigt födda barn, såsom vi också framför i vår motion om detta. Det är fullständigt orimligt att man i det ena försöker rädda livet på ett för tidigt fött barn som man i ett annat landsting inte skulle försöka rädda även om det skulle ha samma ålder och storlek. Föräldrar ska inte behöva känna att om de hade bott i ett annat landsting kanske deras lilla barn hade kunnat räddas till livet. Utifrån de rapporter som kommer från barnmorskor i svenska medier om som lever efter abort menar vi att det också finns starka skäl att förändra praxis vid sena aborter. uttalade en sjuksköterska i : Det känns fruktansvärt att låta fullt friska ligga och dö framför våra ögon, men vi kan ingenting göra. Eller rättare sagt: vi får inte göra någonting. I så fall bryter vi mot lagen. Efter en rundringning av tidningen publicerades en artikel som sade att man på nästan hälften av upplevt att aborterade visat livstecken. En barnmorska berättar i artikeln att fostren ofta lever , men att de haft fall där de levt längre än så, och att det aborterade fostret en gång levde . På något sjukhus läggs fostret i ett bäcken med locket på, några håller det i famnen tills det går bort och andra lägger det ute i sköljrummet där det lämnas ensamt att dö. Att lämnas att dö på detta vis i anser vi är fullständigt orimligt, och det är djupt omänskligt att kvinnan, fostret och vårdpersonalen ska utsättas för detta obehag. Såsom locket läggs på de som föds levande för att vi ska slippa se det hemska kan vi inte lägga ett lock av tabu på dessa etiskt och känslomässigt svåra frågor, utan vi måste kunna föra upp dem i ljuset och diskutera dem. Det finns många aspekter i hur man ska hantera som lever efter abort, men ett steg i rätt riktning anser vi vara att ändra praxis för sena aborter, så att livsdugliga inte kan aborteras, samt att göra en översyn av de synnerliga skäl som ligger till grund för aborten. Om till exempel arbetslöshet, brist på bostad eller pågående utbildning är orsak till att kvinnan upplever en sådan yttre press att abort ses som enda lösningen, i värsta fall mot hennes egen vilja, måste det vara rimligt att man i större grad väger in om föräldrarna tillsammans med berörda myndigheter kan lösa situationen på ett mer önskvärt sätt, både för kvinnan och för fostret. I detta sammanhang kommer vi också in på vikten av förebyggande arbete. En abort innebär en påfrestning för kvinnan både fysiskt och psykiskt. Det är givetvis olika för olika kvinnor beroende på många olika faktorer. Det finns dock ett flertal forskningsrapporter som tyder på att många kvinnor kan må dåligt efter en abort. I en studie av framkom att kvinnor som gjort abort upplevde psykologiska bekymmer även år efter ingreppet. Därför är det av stor vikt att så få kvinnor som möjligt ska behöva genomgå en abort. Att många kvinnor av yttre omständigheter som ekonomisk situation och påtryckningar från omgivningen känner sig pressade att genomgå en abort och efteråt mår dåligt är något vi tycker lyfts fram alldeles för lite. För att kunna förebygga antalet aborter måste vi först ta reda på de bakomliggande orsakerna till abort och oönskade graviditeter genom en omfattande utredning. Denna typ av undersökning måste givetvis bygga på frivillighet och garantera full konfidentialitet för de deltagande. En av de viktigaste målsättningarna i det förebyggande arbetet måste vara att så få som möjligt blir oönskat gravida och att ingen kvinna ska behöva genomgå en abort mot sin vilja. En undersökning av denna typ har givetvis ingen större verkan om inte regeringen utifrån det underlag som framkommer upprättar en handlingsplan för att minska antalet aborter. Detta vill vi att ska ge regeringen till känna. Jag yrkar bifall till våra reservationer 3, 8, 10, 14 och 16. 104 (V): Jag börjar med att yrka bifall till reservation 4 om inriktning på sjukvården, reservation 7 om patientsäkerhet och reservation 13 om att sprida kunskaperna om tortyr- och traumaskador inom sjukvård och socialtjänst. I går när jag lyssnade på radio hörde jag hur personalen på psykosenhet kämpade och bad om att slippa bli utsatta för privatisering och upphandling. Detta är en väl fungerande enhet där man har byggt upp förtroendefulla relationer och ett bra stöd till en grupp mycket sköra människor. Den ansvariga läkaren beskrev det som att detta nu riskeras att slå sönder och att det kommer att ta att på nytt bygga upp lika förtroendefulla och goda relationer till dessa patienter. genomfördes världens största upphandling av akutsjukvård. Riskkapitalbolaget fortsätter att driva i . Det kanske inte var så konstigt; hade redan drivit det och det var svårt för det andra riskkapitalbolaget, , att slå som hade god kännedom om det sjukhus man lade anbud på. Avtalet är värt 15 miljarder. ska bedriva bättre vård med mindre . Sjukhuset får även möjlighet att ta emot privatfinansierade patienter, vilket öppnar för gräddfiler inom sjukvården. var det enda parti som ville att skulle återgå till . kunde vi ta del av hur det har gått med den landstingsdrivna vårdcentralen Serafen. såldes Serafen till de egna läkarna övrig personal fick inte vara med för en kostnad av . har Serafen enligt säker källa sålts vidare för runt till , som är ett känt riskkapitalbolag. Detta är tre aktuella bilder av hälso- och sjukvården i dagens borgerliga . tror jag att många människor skulle ha tänkt: Detta händer inte i , men kanske i eller i något annat land långt bortifrån oss! Men det händer i dagens borgerligt styrda , och det händer i det borgerligt styrda . Allt större delar av sjukvården tas över av stora riskkapitalbolag som i sjukvården ser en växande lönsam marknad. Det är en utveckling som öppnar för minskad insyn och demokratisk styrning och för vård utifrån efterfrågan i stället för behov, det vill säga en vård där ojämlikheten ökar. I förlängningen skapar vi en marknad och ett utrymme för privata sjukförsäkringar, det vill säga att de med pengar går före i kön. Det är en utveckling som vi i säger klart och tydligt nej till. Vi säger också nej till gräddfiler i sjukvården för patienter med privata sjukförsäkringar. Vi tycker inte att riskkapitalister har i hälso- och sjukvården att göra över huvud taget. Privata vinstintressen snedvrider sjukvården och ökar ojämlikheten. Vi vill utveckla den landstingsdrivna hälso- och sjukvården. Men vi välkomnar också idéburna icke vinstdrivna verksamheter som vi tycker kan vara med och som också är med och utvecklar sjukvården på ett bra sätt. Vi anser att det bör tas fram förslag för att skattemedel ska stanna inom hälso- och sjukvården och förslag på vilka icke vinstdrivna driftsformer som passar just i hälso- och sjukvård. Vi föreslår också en rad satsningar för en bättre hälso- och sjukvård. Som en följd av vårdvalet är den erfarenhet som vi har gjort och sett när vi har varit ute i olika landsting, också där vi ansvarar för sjukvården, att det förebyggande hälsovårdsarbetet har tagit stryk. Man berättar för oss att man inte har lika mycket tid eftersom det inte finns lika mycket resurser. Man har inte resurser för att samarbeta med skola, socialtjänst och andra organisationer och viktiga instanser i sitt område. Ett tvärprofessionellt förebyggande samarbete med andra gynnar inte minst de människor som har störst ohälsa och som inte själva söker sig till hälso- och sjukvården. Det hjälper också till att förebygga sjukdom och ohälsa, så det tycker vi är jätteviktigt. Därför har vi lagt en förebyggande miljard. Vi har också sett att det behövs fler vårdplatser. Det har länge varit så att vårdplatserna har minskat. har slagit larm och har slagit larm. är ute och ger böter när det är överbeläggningar i sjukvården. Nedskärningar på flera håll har inneburit färre vårdplatser. När man har för få vårdplatser uppstår sådana saker som att det hamnar fem patienter i stället för fyra i ett rum. De hamnar i korridorer, på expeditioner eller på en avdelning som inte alls har den kompetens som ska finnas för just den sjukdom som patienten har kommit in för. Tillgängligheten kan också påverkas. Man kan behöva skjuta på planerade behandlingar. Personal får inte så sällan ägna arbetspass åt att sitta och jaga sängar i stället för att ta hand om patienter. Vi satsar därför på en vårdplatsmiljard för fler vårdplatser till de landsting som själva är med och bekostar . Vi ser alltså till att det blir fler vårdplatser. Vi ser med oro på att antalet specialistsjuksköterskor har minskat så rejält från av sjuksköterskorna till . anser att det egentligen bör vara . Det finns flera anledningar till det här. En anledning är att sjuksköterskorna får betala sin utbildning själva till skillnad från läkarna som har sin specialiserade utbildning med lön. En annan anledning är att det inte lönar sig lönemässigt. Man får i stort sett börja om från början i sin lönekarriär när man kommer tillbaka som specialistsjuksköterska. För sjukvårdens kvalitets skull men också därför att det är bra ur jämställdhetssynpunkt satsar vi på 80 procents lön man utbildar sig till specialistsjuksköterska. Detta är en satsning som vi gör för att höja kvaliteten, men som sagt också därför att vi tycker att sjuksköterskorna måste ha en möjlighet att skaffa sig sin specialistutbildning. Jag vet att flera partier har talat om detta före valen, men några förslag har vi inte sett. I ett politiskt klimat där och talar om lägre ungdomslöner och lägre ingångslöner på arbetsmarknaden måste jag säga att det gläder mig att nyutbildade sjuksköterskor sätter ned foten och säger: Vi är värda en lön på 24 000 annars tar vi inte jobbet! Ju fler låg- och felavlönade kvinnor som säger ifrån, desto bättre. Jag ska ta upp två frågor till lite kort. Den ena är en fråga som jag hade uppe förra gången. Jag tycker att det är en skam att vi fortfarande i har människor som inte har rätt till hälso- och sjukvård. Det är gömda flyktingar och papperslösa människor som inte har fått asyl men som inte vågar ta sig hem. Det är ingen migrationsfråga, utan detta är en fråga om mänskliga rättigheter och en hälso- och sjukvårdsfråga. Förra gången vi stod och debatterade detta frågade jag när utredningen kommer ut på remiss. Utskottet hade besök av Rätt till vård-initiativet . Fick de något besked? Jag kunde tyvärr inte vara med, för jag var bortrest. Rätt till vård-initiativet är i princip alla fackföreningar och alla yrkesorganisationer inom vård- och omsorgsområdet och hälso- och sjukvårdsområdet. Jag tycker att det är dags att det händer något . Vi har tydligt lyft fram två saker från . En av dem gäller det yrkande jag har gjort. Det handlar om att många som kommer hit har traumaskador från krig, förföljelser och tortyr. När de kommer hit mår de psykiskt dåligt, men det finns ingen rätt till rehabilitering. Om man har svåra trauman från krigsskador och tortyrskador har man svårt att ta till sig och lära sig det svenska språket, svårt att börja jobba och svårt att vara förälder. Vi tycker att det borde vara självklart att man har rätt till rehabilitering. På samma sätt finns det väldigt dålig kunskap om tortyrskador. Vi anser att man måste se till att alla som möter flyktingar har denna kunskap. Jag vill avsluta med att prata om en grupp som blir ganska misshandlad i sjukvården . Det är en enskild motion som jag har skrivit, men jag väljer att ta upp den ändå. Den handlar om dem som har myalgisk encefalomyelit eller chronic fatigue syndrome. Det är en kronisk, neurologisk sjukdom. Den brukar kallas för ME. Det finns alldeles för dålig kunskap om de människor som lider av denna. De drabbas mycket hårt av sin sjukdom. De blir väldigt utmattade. Det är som att ha influensa på högsta nivå. Det påverkar fysiskt och kognitivt, och den blir ofta kronisk. Dessa människor far ofta runt i hälso- och sjukvården och får inte rätt behandling. De blir uppmuntrade till att ta promenader och blir liggande i eller i sängen efteråt.