prot · H00919 · 2012-11-06 00:00:00 — Jag vet hur det var. 72 Socialminister (KD): Det fanns väldigt många människor, och det sade jag också i mitt tidigare inlägg, som gjorde uttalanden som många av dem säkert har fått skäl att ångra . Har man inte ångrat dem är man kanske värd att beklaga. var detta någonting helt okänt. Det här handlar inte om att jag försvarar några av de dumma uttalanden som har gjorts. Det spreds en skräck som gjorde att människor tappade alla koncept. redogjorde för en del av de förslag som förekom, till exempel lägerliknande miljöer där man skulle internera personer som hade drabbats av sjukdomen för att minimera risken. Vi har också kunnat se vilka skyddsåtgärder som polis, sjukvårdspersonal och andra vidtog för att möta de risker som de såg framför sig. vet vi lite bättre. Vi vet att väldigt mycket av detta var våldsamt överdrivet. Vi vet att mycket byggde på helt felaktiga föreställningar om hur smittan spreds. Vi har en bättre situation . Jag kan inte säga att jag är i en sådan position att jag kan be om ursäkt för alla de människor som gjorde korkade uttalanden. Jag beklagar varje uttalande som var kränkande, felaktigt, dumt och så vidare, men det är trots allt de personer som har fällt de uttalandena som har ansvar för vad de har sagt. Det hjälper inte vad någon regering säger. I den mån dåvarande regeringar eller myndighetsföreträdare fattade konstiga beslut är det värt att beklaga, men jag tror att alla beslut som fattades på den statliga nivån fattades utifrån den kunskap som man då hade. Man ville göra det bästa möjliga för de personer som var drabbade och för de personer som riskerade att smittas. Jag tror att det bästa vi kan göra är att arbeta med respekt för alla de anhöriga som lever kvar och för dem som är smittade och som kämpar med sin sjukdom eller biverkningar av den tunga medicinering som många av dem genomgår och ställa upp för dem inom sjukvården, inom alla andra sektorer som politiken förfogar över och genom civilsamhällets alla organisationer, som erbjuder någonting utöver det som det offentliga oftast förmår att prestera. 73 (S): Det är klart att man inte kan stå för de dumheter som enskilda skribenter eller enskilda läkare har sagt. Då skulle statsråden kanske inte få göra annat än be om ursäkt. Det händer ju och i många sammanhang. Det kan jag förstå. Det jag vill komma åt med denna interpellation är egentligen den attityd som rådde. Man kunde ha gjort mer. Man gjorde mer på andra håll i världen. Man visste ganska tidigt att till exempel vanlig social kontakt inte var skadlig. Man visste ganska tidigt att det var lite som tydde på att till exempel saliv innehöll smitta. Man visste däremot inte vilken typ av smitta det var, men man visste att det inte fanns något onormalt i saliv. Man visste på ett ganska tidigt stadium att blod och sperma var den farliga smittkällan och är så än . Så ser situationen ut. Det är med anledning av det som jag tycker att den här interpellationen är värd att ställas. Låt mig avsluta med att berätta lite kuriosa om just . Han visste att jag skulle hamna i denna kammare. Motiveringen var mycket enkel: Om man var så korkad att man läste om politik innan man läste skvallersidorna skulle man hamna i riksdag. Och dessutom var jag den enda av oss som aldrig skulle få tag på en hederlig karl. På den senare punkten hade fel, men i övrigt hade han rätt. 74 Socialminister (KD): Det var en bra historia. beskriver väl att kunskapen fanns om att vanlig social kontakt inte överförde smitta, men det dröjde ungefär en evighet innan det sipprade ned till de många människorna. Vi vet ju att vi som människor fungerar lite så att vi hellre tar det säkra före det osäkra. Vi hörde en hel del förfärliga beskrivningar som jag inte har några skäl att ifrågasätta, till exempel att folk inte vågade gripa in när någon drabbades av akut sjukdom och föll ihop på gatan. Man kunde inte veta om den personen var smittad. Skulle man göra någonting för en medmänniska i ett sådant läge? Det sades mycket , och många ageranden var taffliga. Väldigt mycket hade kunnat vara mycket bättre. Hade det kunnat göras ogjort med den kunskap som vi har önskar den här kammaren inget annat än att vi hade kunnat ställa det till rätta. Vi har ansvar för situationen . Vi har ansvar för att se till att det blir ännu bättre . Många av de personer som gör sig till tolk för genom den här interpellationen lever under tuffa förhållanden. Vi ska göra vad vi kan på den politiska vägen, men vi behöver hjälp av ytterligare många andra. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2012/13:45 om bankernas kontanthantering 75 Statsrådet (M): har frågat mig om jag avser att ta något initiativ för att tvinga de stora affärsbankerna att upprätthålla någon form av kontanthantering. Det är beklagligt att personer kommer i kläm till följd av minskad kontanthantering. Som jag tidigare framfört i svaret på riksdagsfråga 2011/12:312 följer jag därför noga utvecklingen vad avser bankernas kontanthantering och möjligheten att stärka konsumenternas ställning på finansmarknaderna. Jag kan även konstatera att det vilar ett tungt ansvar på bankerna att tydligt förklara för sina kunder varför beslut tas om minskad kontanthantering och vad de kan erbjuda sina kunder i stället. Att tvinga de stora affärsbankerna att upprätthålla någon form av kontanthantering är dock inte den bästa vägen framåt. Jag följer emellertid noga utvecklingen på området och utesluter inte att frågan kan behöva analyseras ytterligare framöver. 76 (V): Det är tydligt att allt fler banker upphör med kontanthantering eller inför restriktioner om hur man får ta ut eller sätta in sina egna pengar. Det här har gått väldigt fort. hade inget bankaktiebolagskontor upphört med kontanthanteringen, 2010 hade 179 kontor upphört med hanteringen och 2011 var det hela 560 kontor. Det är en ökning . Frågan är hur många fler kontor som har upphört med hanteringen för det bara fortsätter, man kan läsa om det ganska ofta i tidningarna och hur dessa kontor är fördelade över landet. Många har hört av sig och är upprörda över det som sker, och det är av olika anledningar, såklart. För en del är det viktigt att kunna ta ut kontanter för att det blir lättare för dem att se hur deras egen ekonomi ser ut. Andra vill inte ha kort av integritetsskäl. En del har problem med tekniken. Många affärer tar fortfarande inte kort, och kort kostar. Det är svårt att betala räkningar för många om de inte får sätta in kontanter, och många får oerhört långt till ett bankkontor där de kan ta ut sina egna pengar eller sätta in dem. Andra blir upprörda, med all rätt menar jag, över att de inte får bestämma över sina egna pengar och sätta in eller ta ut dem i kontanter. Det är ju trots allt deras egna pengar och inte bankens. Dessutom tycker jag att det är märkligt att man gör så här med tanke på att bankerna använder kundernas insättningar för att garantera sin egen utlåning. Det är en stor andel. Om jag kommer ihåg rätt är det . Bankerna motiverar det här med att bankkontoren blir säkrare utan kontanter, och det kan ju stämma. Men att då i stället hänvisa kunderna till livsmedelsaffärer menar jag är både direkt felaktigt och osolidariskt, för affärer löper mycket större rånrisk än vad en bank faktiskt gör. Därför tycker jag att det är direkt osolidariskt av bankerna. Om bankerna vill minska kontanthanteringen skulle de kunna göra det på många andra sätt, till exempel genom att ha billiga eller gratis kort, sänka kostnaderna för handlarna, slopa eller sänka avgifterna, erbjuda högre ränta på konton om man väljer att inte ta ut eller sätta in kontanter och så vidare. Men det väljer de inte, för då får de betala själva. När bankerna väljer att sluta med kontanthanteringen uppstår självklart problem. , precis som statsrådet sade, ställde jag en fråga till statsrådet om detta och fick svaret att man skulle följa detta för att se vad som hände. Redan då hade nästan en tredjedel av alla bankkontor upphört med kontanthanteringen. Jag får tacka statsrådet för svaret, men jag måste säga att jag är rätt besviken, för svaret är återigen att man inte avser att vidta några åtgärder eller tänker ta något ansvar i frågan. Statsrådet säger i stället att han ska följa detta för att se till att det blir det bästa läget framåt. Jag undrar hur många fler bankkontor som ska sluta med kontanthanteringen innan statsrådet avser att agera. Statsrådet har ju verktygen i sina händer. Man kan genom ge föreskrifter till bankerna. Jag tror att det skulle kunna gå att lösa detta. Upp till bevis, statsrådet! Vilket är det bästa läget framåt? 77 Statsrådet (M): Tack, , för interpellationen! Jag tycker att det här är en viktig fråga, och jag tänker försöka använda talartiden, som är längre än den jag hade till mitt svar, till att försöka bena ut den lite grann. Ansvaret för kontanthanteringen ligger på , och reglerar inte kontanthanteringen. Jag tycker att det är ett problem i den meningen att, som säger, väldigt många äldre människor tycker att det är besvärligt med kontanthanteringen. Ofta har de inte tillgång till eller kunskaper om hur man till exempel betalar på internet. Men problemet är av en annan karaktär än den vill göra gällande, nämligen att på väldigt många orter finns inga bankkontor alls. Även om man skulle gå den vägen som föreslår och tvinga bankerna att ha kontanthantering löser det alltså inte problemet. Man måste se till utvecklingen och se vad vi kan göra för att stimulera en kontanthantering med modern teknik. Det här är ett problem som har funnits förmodligen som vi har haft kontanter i samhället. Det är ett rörligt mål. Ganska långt tillbaka i tiden såg lantbrevbärarna till att det fanns kontanter i samhället. har i alla fall lite större livsmedelsaffärer möjlighet att antingen låta kunderna ta ut kontanter direkt i kassan när de handlar eller att ha en bankomat i affären. Jag tycker att det principiellt är en bra ordning, därför att då minskar rånrisken för affären då man blir av med de kontanter som man får in. Det är en bra utveckling. Jag tror att man måste vara noga med vilken spak man drar i så att man inte stannar upp en process som gör kontanthanteringen mer modern, tillgänglig och billig. Jag har talat med ett antal pensionärsorganisationer och insett att detta är ett problem. Jag tycker också att Panaxiahärvan tangerar det här området. Det man märker i just Panaxiahärvan är att det är en aningslöshet i kontanthanteringen som jag tycker är oroväckande. Ett exempel är affärer som har dagskassor på ett antal och lägger dem i en liten väska som de ger till ett värdetransportföretag utan att ens få så mycket som ett kvitto eller än mindre en uppräkning av hur mycket pengar det är. Sedan får de ett telefonsamtal från banken som säger att det var inte alls som det stod på lappen, utan det var . Jaha, säger man från butiken, och så är det inte mer med det. Jag tror att den kartläggning som vi nu håller på att göra med anledning av Panaxiahärvan kan få effekter på den här större frågan. Men bankerna tror jag inte är rätt verktyg, för prognosen är nog att vi kommer att få färre bankkontor i , och då blir det ännu svårare att med bankens hjälp se till att kontanthanteringen fungerar i glesbygden. Jag tror att vi måste trycka på andra knappar. 78 (V): Det är både spakar och knappar men inget tryck eller drag! Man kan i alla fall konstatera, som statsrådet säger, att ett stort problem är att många orter inte har några bankkontor alls. Ja, så är det ju. Jag har haft en del förslag på och debatter om detta med finansmarknadsministern. Men det blir inte bättre av att de bankkontor som faktiskt finns lägger ned sin kontanthantering. Det är en väldigt stor andel som har gjort det. Nästan en tredjedel av alla bankkontor är kontantlösa. Jag tycker att det är oroväckande. Innan den här debatten började tittade jag på statistik för att ta reda på hur det faktiskt ser ut. Där kan man se att av de 560 bankkontor som har slutat med kontanthantering är värst. av deras bankkontor har upphört med kontanthanteringen. Nästan hälften av Nordeas bankkontor har upphört helt med detta, liksom nästan en tredjedel av kontor. är ett undantag. De finns i stora delar av landet, och det ska de ha en eloge för. Jag vet att det finns kunder som har gått över till dem av just den anledningen. Jag tycker att läget är allvarligt, och jag tycker också att det här är en viktig principiell fråga. Om jag sätter in mina egna pengar på banken tycker jag att jag också borde ha rätt att ta ut dem i kontanter. Banken ska inte få bestämma på vilket sätt jag har rätt till mina pengar. Jag tycker att det finns en viktig principiell fråga i det här. Jag tänker inte ge mig in i diskussionen om Panaxia. Jag har fått en föredragning om detta av finansmarknadsministern i finansutskottet, och det är en komplex situation. Jag blir förvånad över att det kan tillåtas vara på det sättet. Jag menar att man behöver göra någonting , för det här har gått väldigt fort. Pensionärsorganisationerna var först ut på banan och protesterade tidigt med anledning av till exempel svårigheterna med tekniken. Sedan finns det andra som menar att det också finns andra problem. Integritetsfrågan tar många upp och menar att man inte vill ha sitt liv kartlagt. Jag tycker inte att det räcker med att man pratar om spakar och knappar och om att vänta och se tiden an. Jag är mer otålig än så. Jag tycker att man borde göra något redan nu för att på olika sätt upprätthålla en kontanthantering. I övrigt tycker jag visst att det är bra att kontanthanteringen minskar. Det har den ju också gjort , men jag menar att bankerna har andra möjligheter och andra vägar, men det kostar dem själva lite pengar, och det är väl det som är grundproblemet. 79 Statsrådet (M): När jag gick på dagis hade man något som kallades flanellograf, där man satte upp och sådant. När jag började skolan hade man overheadapparater. har man i stället sådana där kanoner som visar bilder. Det är bra att vi inte är fast i flanellografen utan att utvecklingen har gått framåt. Det här måste bejakas även när det gäller kontanthanteringen. Jag tror att kontanthanteringen är gammalmodig, eftersatt, präglad av dålig uppfinningsrikedom och så vidare. Däremot är det uppenbart att mängden kontanter håller på att gå ned i samhället, och det tycker vi ofta är bra. Jag kan hålla med om det viktiga i integritetsfrågan. Jag tror att de problemen går att lösa med ny teknik. Förutom dessa finns det också andra saker, till exempel rånrisk, transport- och miljökostnader liksom sådant som har att göra med svart ekonomi. Bankerna har självklart en betydande roll. När det gäller det moraliskt rätta med bankerna tycker jag att man själv kan ställa krav på sin bank. Tycker man inte att det är möjligt som enskild kan man gå ihop flera och göra det. Jag har i andra sammanhang framhållit att jag är väldigt förvånad över att inte till exempel , fackföreningar och andra intresseorganisationer har gått samman och ställt krav på bankerna. Det kan gälla bolån eller fondavgifter och också kontanthantering. Intresseorganisationerna är dåliga på detta, och de skulle kunna bli en stor maktfaktor om de verkligen gick ihop. Då är det många tusen intressenter som är med och förhandlar gemensamt med en bank. Däremot tror jag att den utveckling vi har haft när det gäller bankomater och möjligheter till kontantuttag i livsmedelsaffärer är något som vi bör underblåsa från politiskt håll snarare än att gå på bankerna. En av de saker jag är bekymrad över här är rånrisken. För att göra en liten Panaxiautvikning kan jag nämna att det uppenbart var så att de företag som hade Panaxia som värdetransportföretag blev sittande med väldigt stora belopp innan de hann byta till något annat värdetransportföretag och exponerade sig därigenom för rånrisker som egentligen var ganska onödiga. Detta gäller alla större livsmedelsaffärer, framför allt i glesbygd, där det ofta är långt till polis och så vidare. Att ta ut kontanter i livsmedelsaffärer tror jag är en mycket bra lösning, säkert ofta bättre än bankerna. Bankerna kan man nog pressa genom att gå samman flera stycken. Kan vi politiskt underblåsa detta och göra det lättare deltar jag gärna i en sådan process. 80 (V): har jag inte kollat på statistik över rån inför den här debatten, men jag skulle kunna tänka mig att de är mångdubbelt vanligare i livsmedelsaffärer och andra affärer än i banker. När finansmarknadsministern hänvisar kontanthanteringen till livsmedelsaffärer innebär det att man utsätter de människor som där hanterar pengarna för en väldigt stor risk. Det menar jag att finansmarknadsministern inte riktigt tar i beaktande när han lägger upp sin retorik. Den gruppen är i så fall mer utsatt. Om man tar landsbygdsperspektivet skulle jag vilja säga att jag tror att risken är än större i livsmedelsaffärerna där, där det kanske också är svårt med bankkontor i övrigt. Kontanthanteringen må vara gammalmodig, fantasilös och jämföras med en flanellograf, men jag menar ändå att människor har rätt till sina egna pengar och att de har rätten att veta att de kan ta ut dem i kontanter från sin bank. Det är inte banken som ska kunna bestämma över hur deras kunder ska ha det med sina egna pengar. Jag tycker att det är den grundläggande principiella frågan, och den tycker jag inte att finansmarknadsministern har svarat på. Inte minst med beaktande av att bankerna till finansierar sig genom inlåning på det här sättet är detta också en viktig principiell bankfråga. Jag får hoppas att finansmarknadsministern tar med sig mina uppmaningar och tänker vidare, så att han kan tänka sig att åtminstone trycka på någon knapp eller dra i någon spak framöver, så att människor kan känna att de har rätt till sina egna pengar. 81 Statsrådet (M): Min poäng med att tala om livsmedelsaffärer är att man skulle minska rånrisken genom att ha kontanthantering där. De får ju in kontanter när folk handlar, och om de sedan kan lämna kontanter till dem som vill ha skulle man därigenom kunna ha en mindre sedelhållning än annars. I min värld skulle det innebära att man minskade rånrisken. Jag vill återigen framhålla att jag tror att en framkomlig väg är att större intresseorganisationer ett fackförbund, , Villaägarna eller någon liknande organisation en framstöt mot en eller flera banker och försöker få förmånligare villkor för kontanthantering. Jag tror att den möjligheten är långt ifrån uttömd. Jag vill också säga att jag håller med om att detta är ett problem, men jag är inte lika alarmistisk som . Jag tror att ny teknik är välkommen. Jag tycker att kontanthanteringskedjan tekniskt är nästan undermålig, och man borde också höja säkerheten. finns ett stort inslag av tillit mellan aktörerna i den här branschen. Det är alldeles utmärkt så länge tilliten fungerar. När den faller ihop hamnar man i positioner som är väldigt märkliga, där olika aktörer har helt olika uppfattningar om vilket belopp som ska betalas in och så vidare. Jag tror att vi måste få mycket mer ordning och reda och eventuellt ny lagstiftning. Jag tror att den kartläggning vi gör, som då är kopplad till Panaxiaaffären, får verkningar också på detta område, som jag tycker är viktigt och prioriterar. Överläggningen var härmed avslutad. 14 § Svar på interpellation 2012/13:29 om aktiv handläggning hos Arbetsförmedlingen 82 Arbetsmarknadsminister (M): har frågat mig vilka åtgärder jag ämnar vidta för att det aktiva utredningsarbetet ska öka, så att den passiva tiden hos Arbetsförmedlingen ska minimeras. Jag vill inleda med att förtydliga att arbetslösa personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga kan få dels Arbetsförmedlingens allmänna service, dels stöd på en rad andra sätt. För att ha rätt till de särskilda stöd som finns för målgruppen måste en nedsatt arbetsförmåga vara dokumenterad och registrerad av Arbetsförmedlingen. För registrering krävs ett samtycke från den arbetssökande. Det är sällan som inträdet till arbetslivet följer ett rakt spår. För personer med funktionsnedsättning är vägen till arbete ofta besvärligare än för andra. Det framgår inte minst av Arbetsförmedlingens statistik som visar att arbetslösa personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga är inskrivna under långa perioder innan de får en arbetsmarknadspolitisk insats eller ett arbete. Det är ett stort slöseri med resurser om personer som vill och kan arbeta inte får det stöd de behöver. är den genomsnittliga inskrivningstiden Arbetsförmedlingen har registrerat nedsatt arbetsförmåga. Arbetsförmedlingen har ett mål att förkorta inskrivningstiden innan arbetsförmågan registreras och ska uppgå till 2016. Syftet med målet är att personer med särskilda behov ska få rätt stöd i ett tidigare skede än . För att korta inskrivningstiderna har Arbetsförmedlingen även förändrat sitt arbetssätt genom att införa ett enhetligt tjänsteutbud, ett handläggarstöd och kvalitetssäkrade metoder. har Arbetsförmedlingen även infört ett bedömningsverktyg. Bedömningsverktyget innehåller tre tilläggsfrågor som syftar till att i ett tidigt skede identifiera om den arbetssökande har nedsatt arbetsförmåga. Det gör det möjligt att lättare kunna identifiera vilka arbetslösa som riskerar långvarig arbetslöshet för att kunna sätta in åtgärder i rätt tid till rätt personer. I budgetpropositionen aviserade regeringen att Arbetsförmedlingen kommer att ges i uppdrag att redovisa hur kvaliteten i bedömningsprocessen kan förbättras och hur arbetet kan utvecklas. Jag tror att dessa nämnda åtgärder i kombination med arbetsförmedlarnas professionella bedömningar kan innebära ökade möjligheter att förhindra långa inskrivningstider på Arbetsförmedlingen. I sammanhanget vill jag även framhålla betydelsen av arbetsgivarnas inställning. En kortad inskrivningstid förutsätter inte minst att det finns en arbetsmarknad som vill ta emot personer med nedsatt arbetsförmåga. Jag menar att både privata och offentliga arbetsgivare har ett ansvar för att bereda fler personer med funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga möjlighet till arbete eller praktik. Det är därför bland annat viktigt med god och lättillgänglig information om de stöd som erbjuds. Arbetsförmedlingen har därför genomfört en bred informationskampanj med detta syfte. 83 (S): Min fråga till arbetsmarknadsminister var vilka åtgärder ministern ämnar vidta för att det aktiva utredningsarbetet hos Arbetsförmedlingen ska öka, så att den alldeles för långa och passiva handläggningstiden för sökande kan minimeras. Bakgrunden till frågeställningen är att personer med funktionsnedsättning som medför påverkan på arbetsförmågan har kontakt med Arbetsförmedlingen under . Handläggnings- och utredningstiden för fastställande av den viktiga koden för funktionshindret är alldeles för lång, och inte förrän denna kod är fastställd kan de få ta del av de åtgärder som Arbetsförmedlingen har att erbjuda. Statistik som bland annat finns med i utredningen och sedermera i betänkandet Sänkta trösklar högt i tak har visat att den genomsnittliga tiden för att få en sådan kod fastställd var sju och en halv månad . hade ökat med . Jag vill tacka ministern för svaret. Arbetsförmedlingen har ett mål att förkorta inskrivningstiden innan arbetsförmågan registreras och ska uppgå till 2016, säger hon. Men jag är tveksam till om detta mål kan uppnås; utslaget innebär detta att det måste ske en minskning , inte 10, för att man ska nå målet. När målen sattes hade vi som nämnts hela 270 dagars handläggningstid, det vill säga . Den statistik som jag nu fått ut från Arbetsförmedlingen och som gäller visar tyvärr inte på en minskning av antalet dagar. har nio av de tio geografiska arbetsförmedlingsområdena ökat sin handläggningstid med allt mellan . Det kunde ta att få sin kod fastställd i StockholmGotlandsområdet. Men antalet personer har bara ökat med nio i hela . Vi kan alltså inte skylla på att det blivit en ökning. fanns det alltså inga tecken på en minskning av den tid det tar att få en kod.