prot · H00920 · 2012-11-07 00:00:00 — Den långa resan till upprättelse och den mediala uppmärksamheten inleddes . Då sändes tv-dokumentären med den så korrekta . Flera olika personer berättade där om sin uppväxt på svenska barnhem . De berättelser om bland annat systematiska kränkningar och våld som kablades ut i de svenska vardagsrummen förskräckte och chockade. Dåvarande folkhälsominister beslutade utnämna till särskild utredare för det som kommit att kallas . Närmare 1 000 personer kontaktade utredningen, blev intervjuade och vittnade om de övergrepp och den vanvård som de tvingats uppleva i den sociala barnavården. Utredningen fick senare en efterföljare i utredning för upprättelse. Med vetskap om att det aldrig går att ersätta en stulen barndom och att det aldrig går att backa bandet för att göra rätt var ambitionen att finna förslag som skulle kunna innebära en upprättelse bestående av ersättning, offentlig ursäkt och åtgärder för att förhindra att något liknande sker igen. Båda utredningarna skapade förväntningar och förhoppningar. Förslag levererades på högst rimliga åtgärder som borde gå att enas om över alla politiska gränser. Vi såg nu början på ett avslut. När regeringen i stället lämnade beskedet att upprättelsen inte skulle komma att innehålla någon ekonomisk ersättning blev jag, tillsammans med många andra, fullständigt överrumplad. Utan några samtal med oppositionen och med som budbärare fattades ett obegripligt beslut högt uppe i . Hur det hela gick till vet ingen än riktigt säkert. Men den mediestorm som det ledde till innebar att regeringen sedan backade. I stället satt sedan oppositionen ned med regeringsföreträdare, och frågan fick den värdiga och seriösa process som borde ha skett från början. fattar vi beslut om en ersättning som är lika för alla, i stället för ett skadestånd. Det är värt att än en gång understryka vikten av att vi politiskt inte gör anspråk på att försöka gradera skadan. Vi gör inte heller anspråk på att på något sätt ersätta rättsväsendets processer som ska ställa anklagade till svars, vilket är skälet till årtalet 1980. Det handlar om en ekonomisk ersättning som kan sökas av alla som uppfyller kriterierna, oavsett bakgrund. Det har varit en ceremoni, en offentlig och officiell ursäkt för det som många barn, äldre, utsattes för när samhället skulle överta vårdnadsansvaret men i stället grovt brast i omhändertagande och tillsyn. Med en upprättelse på plats återstår det svåraste och största, nämligen det politiska arbetet för att konkret förhindra att något liknande ska kunna hända igen. Men det som också återstår är det långsiktiga politiska arbete som ska skapa förutsättningar för alla barn att leva goda, utvecklande och jämlika liv oavsett vem man är och var man kommer ifrån och vilken ryggsäck man bär med sig. Alla barn måste ha rätt att, som en gång uttryckte sin vision, leva ut sina bästa stämningars längtan. 8 (SD) replik: Den lag som kommer att stiftas står helt utanför vårt rättssystem. Lagrådet har som bekant gett klartecken för att vi ska kunna ersätta de som har blivit misshandlade och utnyttjade och detta utan hänsyn till normala ersättningssystem och brottmålsprocessen. Varför är man då så rädd att verkligen skapa ett system som faktiskt lindrar lidande för så många som möjligt genom att ge dem upprättelse? Det försvårar ju själva symbolhandlingen. Den graderade ersättningen medverkar till att fler kan få del av ersättningen. Som det är nu är det bara vissa som får och andra blir utan. Jag förstår inte detta riktigt. Hur tror du, , att det kommer att uppfattas av många som blir utan? 9 (S) replik: och jag har nog inte riktigt samma uppfattning och förhoppning om vad detta faktiskt kommer att leda till. Jag menar att graderingen av ersättningen handlar om att vi politiskt, genom en nämnd, skulle sitta och bedöma hur allvarlig vanvården, misshandeln eller den kränkande behandlingen har varit. Att sitta och gradera vem som har varit med om värst saker utifrån det vi vet och har hört är en smått omöjlig uppgift. Att inte försöka gradera utan just ge en upprättelse i form av en ersättning är den väg vi har valt och den väg jag tror är den enda framkomliga. Alternativet är nämligen att det blir så svårt och komplicerat att det hela egentligen inte kan äga rum. Då blir det ännu fler som inte bara blir utan en ersättning utan där hela processen blir omöjlig att genomföra. Det är svaret. 10 (SD) replik: Man gör det faktiskt väldigt svårt för nämnden. Det är den som ska göra bedömningen av vad som är allvarligt och var gränsen går. Jag tycker nästan att politiker gör det lite väl lätt för sig. Man fattar ett väldigt snabbt beslut, och sedan får andra verkställa det slarviga beslutet. Det är stor risk att de som sitter i nämnden får ta skiten av att kanske ha gjort en felbedömning. Det blir heller ingen överklagan för detta. Jag vill inte sitta och läsa i någon dag att någon har hoppat framför ett tåg därför att man inte har uppfattat att nämnden har tagit en på allvar, . 11 (S) replik: Tyvärr har vi redan nu varit med om tragiska omständigheter bland de människor som har varit med om vanvården och som inte hinner vara med om någon upprättelse. Jag vill säga så här: Det har inte varit en lätt process i den meningen att vi har försökt förenkla frågan. Det har varit lätt i den meningen att vi när vi har suttit ned har varit väldigt överens om vad vi vill åstadkomma, nämligen en upprättelse för en grupp människor där samhället skulle överta ansvaret för både trygghet och fostran och brast kapitalt. Att politiskt bedöma och beskriva exakt vilka fall som skulle berättiga till vilken ersättning tror jag är en omöjlig uppgift. Jag är ledsen att säga att konsekvensen då nog skulle bli att propositionen inte blev framlagd och att vi inte skulle kunna fatta ett beslut som verkligen blev tydligt, enkelt och begripligt för den som ska söka. Lagrådet, som bekant består av jurister, har granskat detta noggrant och menar att det är fullt möjligt för en nämnd att agera utifrån det. Jag litar lika mycket på Lagrådet i detta fall som jag gör i andra sammanhang. 12 (M): Jag tror att alla vi som sitter i kammaren känner en oerhörd sorg över vad många barn och unga blev utsatta för . Det var barn som av en eller annan anledning blev omhändertagna för samhällsvård, det vill säga placerades av sociala myndigheter. Barn som i allra högsta var i behov av stöd, hjälp och omhändertagande möttes i stället av att tvingas gå hungriga, av slavliknande arbete, misshandel, hot och straff, sexuellt utnyttjande ja, tyvärr kan listan göras lång. I de 400 intervjuer som genomfördes av är vittnesmålen skrämmande. Det ska också sägas att många vittnesmål kunde berätta om en kärleksfull barndom där människor som öppnat sitt hem och anställda inom barnavården och institutioner inte bara har gett kärlek utan också varit ett starkt stöd och visat stor omtanke. Detta förminskar dock inte lidandet för de barn som möttes av något helt annat. började berättelserna göra sig hörda. placerade och utsatta barn bytte ut känslan av skam mot ilska. Deras berättelser är mer än viktiga, inte minst vad gäller utsatta barns rättigheter. Tack vare dessa berättelser tillkom , och den lämnade sedermera sin rapport . För att nå fram till någon sorts upprättelse för dessa barn krävs det först att sanningen kommer fram och att det finns dokumenterat. var ett viktigt första steg, bland annat för att få fram vad som egentligen hände. Jag tror också att det är viktigt att man har fått möjlighet att berätta vad man har blivit utsatt för. Utifrån gav regeringen en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag på hur en upprättelseprocess skulle kunna se ut. Utredaren kunde lägga fram detta 2011. Utredningen och förslaget till upprättelse kallades Barnet som samhället svek. Utredningens förslag beträffande erkännande av det lidande de drabbade utsatts för och en ursäkt på alla ansvarigas vägnar genomfördes i en ceremoni i , där företrädare för samtliga nivåer och partier var representerade. Nästa steg i upprättelseprocessen behandlar vi en ekonomisk kompensation. Utredningen har tittat på olika tillvägagångssätt. Man har tittat på olika länders ersättningssystem och också lyssnat till enskilda organisationers förslag till utformning av ersättningen och dess nivåer. Vi sju partier som står bakom det föreliggande förslaget har landat på utredningens förslag: en ersättning som ska ses som ett erkännande av samhällets svek mot den utsatte inte ett försök att kompensera den skada som uppstått genom vården. Ersättningen är viktig då samhället har ett särskilt ansvar för barn som omhändertagits och placerats i samhällets vård. Beloppets storlek kan naturligtvis också diskuteras. Det är , vilka kan erhållas av den som utsatts för förhållandevis svåra fall av vanvård som ger möjlighet till ersättning. Det går inte att rakt av jämföra med svensk rättspraxis då denna ersättning bygger på andra principer, men ser man på vilka ersättningsbelopp brottsoffer i erhåller är vanligt vad gäller grova våldsbrott, mordförsök, våldtäkt mot barn etcetera. Då ersättningen är samma för alla kan jag tycka att avvägningen är så bra den kan bli, även om vissa barn blivit utsatta i betydligt högre grad än andra och . Det är ett betydligt högre belopp jämfört med den ersättning som vanligtvis utgår vid kränkning på grund av brott. Utgångspunkten för ersättningens storlek har varit att ersättningen bör vara tillräckligt hög för att fylla sitt syfte som symbolisk, personlig upprättelse även för den som utsatts för mycket grova brott. Ansökan om ersättning ska göras skriftligt och prövas av en särskild nämnd, där nämndens ordförande och dess avdelningar ska vara eller ha varit ordinarie domare allt för att nämnden ska uppfylla de krav ställer för att något ska anses vara en domstol i konventionens mening. En viktig aspekt i upprättelseprocessen är också att få ett avslut för de människor som drabbats. Därför finns en tidsgräns, satt till , då en ansökan senast ska ha inkommit till nämnden. kartläggning av övergrepp mot omhändertagna barn är berättelsen om socialpolitiska misslyckande. Kartläggningen, ceremonin och, , den ekonomiska ersättningen är vårt sätt att be om förlåtelse. Den ännu viktigare uppgiften har vi framför oss: att se till att detta inte sker igen. Att rusta oss med kunskaper, värderingar och kloka åtgärder är av yttersta vikt för att våra egna efterträdare ska slippa skämmas och framför allt för att våra barn ska färdas väl in . Mycket har hänt, och visst har omhändertagna barns situation förbättrats. Det finns dock mycket mer att göra. Ser man tillbaka i tiden ser man att stora förändringar har skett sedan socialtjänstreformen trädde i kraft . står vi återigen i denna kammare och diskuterar ett ökat skydd för barn. Det täcker långt ifrån allt men är ett viktigt steg för att säkerställa barns rättmätiga skydd oavsett var i de bor. Under alliansregeringen har flera reformer genomförts för att stärka barns och ungdomars skydd. Vi har bland annat infört registerkontroll för personal vid HVB-hem och rätt till information, vilket möjliggör deltagande och inflytande vid beslut som rör barn. Vi har uppdrag att genomföra insatser för att sprida och kommunicera regeringens strategi för att stärka barns rättigheter. Det är det så kallade Pejlinguppdraget. Det kanske viktigaste är det uppdrag den särskilda utredaren fått. Utredaren ska lägga fram förslag på åtgärdsprogram för trygg och säker vård för barn och unga i behov av stöd och hjälp från den sociala barn- och ungdomsvården. Det är ett program som ska leda till en långsiktig satsning i syfte att höja kvaliteten i den sociala barn- och ungdomsvården, med särskilt fokus på trygghet, säkerhet och tillgänglighet. Stöder denna kammare regeringens förslag avsätts ca 100 miljoner och ytterligare 60 miljoner 2016, allt för att vi inte ska upprepa de delar av historien som ingen vill ska upprepas. 13 (MP): Jag vill börja med att säga ja till förslaget i betänkandet i sin helhet. Oppositionen var inte nöjd med det besked som gavs från regeringen, nämligen att ingen skulle få någon som helst ersättning för den vanvård och försummelse man utsatts för i samhällets vård, bara en offentlig ursäkt av staten. Men regeringen lyssnade den här gången, och vi började en samverkan mellan Alliansen, Socialdemokraterna, och , en samverkan om ersättning och under vilka former ersättningen skulle ges. Det här är en lika viktig som dyster proposition. Den är dyster för att den över huvud taget ska behöva diskuteras här. Ingen ersättning kan någonsin ge tillbaka de år under vilka barn och ungdomar utsattes för vanvård i samhällets vård. Har man en förstörd barndom blir även resten av livet påverkat i olika grad. I fanns en uppskattning av hur många personer det kunde röra sig om, och man kom fram till att det var ungefär 250 000. Vi får komma ihåg att den här siffran omfattar allt ifrån dem som bara var där till att det handlade om år . Man intervjuade i utredningen drygt 1 000 personer, och på så sätt fick man en bra bild över hur de här barnen och ungdomarna hade haft det i samhällets vård. Man kan säga att propositionen till stora delar följer förslagen från , och de flesta remissinstanser är i stora drag nöjda med propositionen. Ersättningssumman på får ses som ett bevis på att samhället inte skött sitt uppdrag och ger därför en engångssumma som ersättning för de förlorade åren. Summans storlek har diskuterats, liksom om inte summan ska vara graderad. Att avgöra om en försummelse funnits är i sig en grannlaga uppgift, att dessutom fastställa om försummelsen varit större mot person A än mot person B är i det närmaste omöjligt. De flesta remissinstanser anser att summan 250 000 är att betrakta som en god summa, inte en liten summa. Det är en stor summa med tanke på hur det brukar se ut i . Som jämförelse kan man ta den summa som gavs vid uppgörelsen om tvångssterilisering och som var på . En annan fråga som kommit upp är den tid då försummelsen ska ha inträffat; man gör nämligen ett break vid 1980. Det kan man tycka verkar snävt, men anledningen till detta är att det inte handlar om ett brottmål. Det ska inte betraktas som så, det är inte det. Därför måste man vara helt säker på att allting är preskriberat. Det får inte bli en jämsides körning med civil- och straffrättsliga regler om skadestånd och ansvar för brott, det vill säga att tidsgränsen måste vara sådan att inga icke preskriberade brott omfattas av möjligheten till ersättning. När det gäller beviskrav finns det i betänkandet en skrivning på flera olika sätt att man vill ha en mycket bred och generös bedömning. För att ändå på något sätt komma in i det som har hänt en del av de barn och ungdomar som var i samhällets vård ska jag ge en kort berättelse från om som är född . Hon placerades i fosterfamiljen när hon var . Hon vet inte varför hon blev omhändertagen och har knappt haft någon kontakt med sina biologiska föräldrar eller andra anhöriga. Fosterfamiljen hade tre biologiska barn nära egen ålder. berättar om en vardag fylld av slag, kränkande ord, hårt arbete, otillräckliga möjligheter att sköta sin hygien och ständig hunger. uppger att hon ända fram till tonåren blev slagen av sin fostermor med olika tillhyggen. blev hon även slagen av fosterbröderna. berättar följande under intervjun: Hon satte blöjor på mig, och det räckte att blöjan var blöt för att jag skulle få stryk. Det var olika från gång till gång. Man kunde inte förutse vad hon skulle göra. Jag skulle gå in i städskrubben som stod framför köksbordet, där slog hon mig. Hela familjen kunde se när hon slog mig. uppskattar att hon var placerad i fosterhem , förutom då hon bodde på behandlingshem för missbrukare. Hon var där för behandling på grund av sin sängvätning. Då var hon , säger . minns att den sociala barnavården gjorde tillsynsbesök en gång , men att de blev mer sällsynta ju äldre hon blev. Hon blev hotad av fosterföräldrarna inför tillsynsbesöken. Därför vågade hon inte säga något när den sociala barnavården var på besök. berättar att hennes fostermor försökte styra besöken till att ske när hon var i skolan. Det är det här vi måste förhindra upprepas, och det är en del av betänkandet. Det innebär ett stort ansvar, och det ska skötas med största respekt för barnen och ungdomarna när de är i samhällets vård. Försummelser ser säkert inte likadana ut som tidigare, men varje gång ett barn blir kränkt, slaget eller inte lyssnat på är det en kränkning. Ja, det finns dess värre många olika sätt att göra barn illa, och tyvärr görs det fortfarande. Det är allas vår plikt att förhindra det. Jag vill inte att nästa generation ska behöva be dagens barn och ungdomar om ursäkt för försummelser . Jag hoppas att vi alla har lärt oss läxan. Barn som är omhändertagna av samhället ska aldrig utsättas för vanvård eller försummelse. Många barn och ungdomar tillhör dem som fått uppleva en vuxenvärld som de inte känner trygghet i. Den bristen på trygghet ska inte finnas och allra minst förstärkas i samhällets vård. Den ska minimeras med rätt bemötande och med rätt omhändertagande. I detta anförande instämde (S). 14 (FP): Jag vill börja med att läsa upp något av innehållet ur ett brev som jag fick för sedan: Jag har en trasig rygg som ständigt värker. Mina fosterföräldrar slog och pryglade mig så hårt. På båda fosterhemmen och barnhemmen fick jag väldigt mycket stryk. Både med påkar, knytnävar och käppar. Även med piska. Jag blev släpad i gödselrännan i ladugården. En stor förnedring för ett barn. Det här var en av många röster som berättat om sina upplevelser av utsatthet av vanvård när de varit placerade i fosterhem eller på institution. Deras upplevelser av övergrepp, utnyttjande och kränkningar skakade om oss alla. Krav på en offentlig ursäkt och en ekonomisk kompensation framfördes. I och med att diskussionen kom i gång och de här berättelserna kom väcktes naturligtvis frågor om samhällets ansvar för barn som omhändertagits för samhällsvård. I den första delrapporten som lämnades fick vi ta del av 400 människoöden, människor som i intervjuer vittnade om den utsatthet som de upplevt i samband med sin placering. De vittnade om hunger, hårt arbete, bestraffningar, hot och sexuellt utnyttjande för att nämna något. De vittnade om sin övergivenhet. Med utgångspunkt från denna rapport utsåg regeringen en utredare som skulle föreslå hur en upprättelseprocess skulle kunna utformas. Det utredningen föreslog som upprättelse var först ett erkännande av det svek som de drabbade hade utsatts för och en ursäkt. Utredningen föreslog också en ekonomisk ersättning och naturligtvis åtgärder för att detta inte ska upprepas. Barn placerades alltså för att skyddas och få hjälp och stöd genom en trygg vård och omsorg och en trygg uppväxt, men i stället blev barn utsatta för svåra saker. Det var ett stort svek från samhällets sida. har en ceremoni hållits i där ca 1 300 personer deltog, och en offentlig ursäkt har lämnats. Till min och stora glädje går vi vidare i den här upprättelseprocessen genom det här betänkandet som föreslår en ny lag om ersättning från staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga. För att kunna ansöka om den här ersättningen på ska övergreppen eller försummelserna vara av allvarlig art och ha skett i samband med vård när personer har varit placerade av sociala myndigheter till . Det är också mycket tillfredsställande att den här propositionen bygger på en överenskommelse mellan regeringspartierna, Socialdemokraterna, och . Ett av kriterierna för att få ersättning är att man ska ha varit omhändertagen för samhällsvård, det vill säga heldygnsvård, i fosterhem eller på institution. Det gäller både tvångsplacering och frivillig placering. Prövningen av ersättningen ska utgå från individens upplevelser av vården, och i det här fallet handlar det om vanvård. Det känns mycket tillfredsställande att det talas om ett lägre beviskrav i betänkandet. Det innebär att man har rätt till ersättning om det kan antas att man har utsatts för övergrepp eller försummelser av allvarlig art i samband med vården. Vi får inte glömma bort att det handlar om placeringar som i många fall ägde rum för mycket länge sedan, och det kan i vissa fall vara svårt att finna bevis. Det blir den särskilda nämndens uppgift att handlägga och besluta om ersättningar till personer som utsatts för övergrepp eller försummelser av allvarlig art. Den ekonomiska ersättningen ska ses som ett erkännande av den enskildes utsatthet i samband med samhällsvården. Samhället har ett ansvar för barn som omhändertagits mot föräldrarnas vilja, men samhället har också ett ansvar i de fall där föräldrarna har gett samhället förtroendet att ge barnen en god vård och omsorg. Vi vet att det finns barn och unga som omhändertagits och som i vissa fall utsätts för kränkningar. Regeringen vill på alla sätt stärka barns och ungas rättigheter. Det pågår också insatser för att stärka den sociala barn- och ungdomsvården och för att förhindra övergrepp och försummelser . Min vädjan till politiker på alla nivåer är: Prioritera de barn och unga som lever i utsatthet! Stötta föräldrar i deras viktiga roll och se till att barnen får trygghet och kärlek vid placeringar! Låt barnen och unga vara delaktiga i de beslut som samhället fattar om deras livssituation! Se till att de får en värdig skolgång och en hälso- och sjukvård värd namnet! Följ upp, utvärdera och stötta era familjehem ute i kommunerna! Ombesörj att barnärenden handläggs av socionomer med specifik kompetens kring barn och unga! Samhället får inte misslyckas igen. Här har vi alla ett mycket stort ansvar. 15 (C): En god vän berättade en gång om en händelse i barndomen som har påverkat henne mycket. Hon växte upp på en mindre ort mitt i . De händelser hon berättade om ägde rum . Hon gick på lågstadiet, och jag tror till och med att det var som den här händelsen ägde rum. Alla vet hur rykten kan spridas utan att det egentligen behöver finnas någon som helst grund. Det är väl ingen som vet hur det här gick till, men ett rykte spreds. En skolkamrat hade kanske sagt någonting. Ett missförstånd ledde kanske till ett annat. Hur som helst bar det sig inte bättre än att det knackade på dörren . Där stod samhällets och den förmodade välviljans representanter, och de var där för att hämta min vän. De hade fått information om att hon for illa hos sin mamma och pappa. Exakt hur hon ansågs fara illa vet jag inte, men på något sätt ansågs misstankarna så allvarliga att hon omhändertogs. gick det här förhållandevis bra. Man kunde konstatera att inga missförhållanden rådde, och fick min vän komma hem igen. Det finns ingenting i hennes berättelse som vittnar om sådana hemskheter som vi tyvärr hört om alltför ofta i sådana här sammanhang. Men att bli uppryckt från sitt hem, få sina föräldrar ifrågasatta, få sin egen trovärdighet ifrågasatt och sin trygghet stukad sätter djupa spår i ett barns liv. Det kunde, har det visat sig, ha blivit så mycket värre. I det här läget är en människa som mest sårbar. Det handlar om ett barn i händerna på vuxna som hon inte känner. Bland dessa vuxna finns det faktiskt en och annan som inte alls vill väl. Några av de svåraste frågorna politiken har att ta ställning till är just medborgarens förhållande till staten, individens förhållande till kollektivet. När ska samhället gripa in? Hur ska bedömningarna göras? Hur ska det följas upp? Viljan att ingripa när människor far illa, i synnerhet barn, är naturlig hos oss alla, men ibland blir det fel. Och det har blivit väldigt fel alldeles för genom historien. Barn har så lätt att ta på sig skuld och känna skam även för sådant som andra utsatt dem för. Det är en normal reaktion att sluta sådant inom sig. Kanske är det därför detta kunde pågå utan att den breda allmänheten förstod allvaret. Till slut började människor berätta. Man började prata om det. Det blev allt tydligare att detta var någonting allvarligt, långvarigt och systemiskt.