prot · GZ09130 · 2012-06-14 00:00:00 — KU gör påpekandet att ansvariga statsråd i regeringen har ett övergripande ansvar för att kommunikationen mellan myndigheter och departement fungerar på ett bra sätt mycket hovsamt och mycket allmänt hållet. Närmast är det, tycker jag, att betrakta som överkänsligt man får en prinsessan-på-ärten-känsla när ni är upprörda över att vi gör ett sådant påpekande. Det är en självklarhet, som KU påpekar, i sammanhanget. Ett tredje påpekande som KU gör: I sammanhanget vill vi erinra om vikten av att regeringen ser till att myndigheterna bedriver sin verksamhet effektivt och sparsamt. Det är också rimligt i sammanhanget när pengarna uppenbart används på ett sätt som i grunden inte var avsett. Jag tycker att ni borde ha kunnat ställa upp på det här. Det är självklara påpekanden som vi borde kunna vara överens om i vilket KU-sammanhang som helst. Här var det mycket lämpligt att påpeka det. Det är inte att komma med en politiserad, överdriven kritik. 48 (M) replik: Jag är mycket tacksam för ordförandes förtydligande av vad majoriteten avser i sitt yttrande i ärendet. Det här är ett exempel på konsekvensen av det inledningsvis tog upp, det som hände i slutet av vår hantering den läcka som ledde till att vi hade svårt att fullfölja de konkreta diskussionerna om ärendena före justeringen. Jag tycker att det var en väldigt skruvad tolkning också av majoritetens formulering i yttrandet när jag läser i tidningarna och hör på tv att man riktar skarp kritik mot infrastrukturministern för att hon inte var informerad. Det var vad som framgick i medieläckan om det nu beror på en miss, en felaktig tolkning, av journalisten i fråga. Det är i alla fall konsekvensen av det som hände i slutet av vår hantering. Hade vi fått en mycket tydlig markering om att själva innehållet i majoritetens uppfattning inte alls ska tolkas som en kritik mot statsrådet hade vi kanske, tror jag, kunnat fortsätta beredningen av ärendet och varit överens också i det här fallet. Jag tolkar i stället hanteringen så att man var angelägen om att lyfta fram politisk kritik mot regeringen. Det var därför det blev som det blev i hanteringen av det här ärendet. 49 (MP) replik: Det var intressant. Här kommer i själva verket fram att vad oppositionen i utskottet reserverade sig mot är tv-inslagen, inte vad utskottet skriver i betänkandet. Det är märkligt att man är så oerhört intresserad av tv-inslag. I första hand borde vi väl ändå fokusera på vårt arbete och på det betänkande som vi skriver. Det är inte särskilt imponerande, , att säga: Vi har inget ansvar för det, utan det beror på att någon har läckt och då skriver vi reservationer. 50 (M) replik: Jag kan hänvisa till er, till majoritetens, redovisning på presskonferensen efter den slutliga justeringen. Då betonades kritiken riktad mot infrastrukturministern. Jag håller med om att det är en tolkning av vad ni avsett. Under vår beredning av ärendet har ni varit mycket tydliga om att huvuddelen av kritiken riktas mot bristande information mellan och infrastrukturministern. har ni hänvisat till att hon inte varit tillräckligt noga med att se till att hon hade information. Det har varit huvudfrågan under beredningen av ärendet. Sedan har ni formulerat er mindre tydligt i ert yttrande, förmodligen därför att ni insett att ni inte har speciellt mycket kött på benen i den här frågan. Jag tycker inte att det är en övertolkning av det ni själva sagt både det som framgick vid medieläckan och det ni själva sade på presskonferensen efter justeringsmötet. 51 (MP) replik: Jag sade inte det nu påstår att jag sagt. Men jag måste säga att först hänvisar man till och skyller på tv-inslag. Man säger att man måste reservera sig på grund av det. i andra replikskiftet säger : Det var på grund av vad vi sade på presskonferensen efter det att vi justerat betänkandet. Ni måste väl ändå, såvitt jag minns, ha skrivit reservationen innan betänkandet justerades. 52 (S): fick av regeringen möjlighet till en extra satsning på järnvägsunderhåll på 800 miljoner. uppstod det problem med den entreprenör som utförde järnvägsunderhållet i . Efter en långvarig tvist, vilken tidigare här beskrivits, mellan verket och entreprenören kom man överens om att lösa avtalet . När avtalet om järnvägsunderhåll i skulle lösas betalade 125 miljoner i skadestånd till entreprenören. Skadeståndet togs ur anslaget för järnvägsunderhåll. Ingen information om att medel avsatta för järnvägsunderhåll användes för detta ändamål nådde vare sig regeringen eller . Det här är fakta i sammanhanget. Genom utredningen har framkommit att regeringens uppfattning är att skadeståndsbetalningar liknande den som förekommit ryms inom bemyndigandet från till regeringen och vidare från regeringen till . Men det blir helt orimliga konsekvenser av en sådan hållning. Då skulle ju i princip alla tillgängliga medel som avsatt för drift och underhåll av myndigheten kunna användas för att betala skadestånd till entreprenörer detta utan att blir informerad om att de anslag man trodde skulle användas för drift och underhåll, det vill säga för verksamheten, inte alls går dit utan till att betala skadestånd för lösande av dåliga avtal. I svar på skriftlig fråga anger ansvarigt statsråd att regeringen inte tidigare än det blev offentligt har fått information om hur det enskilda avtalet avslutades. Avtalet, med skadestånd, hävdes . Fem och en halv månad senare uppmärksammade SVT avtalets existens. Först då säger sig statsrådet ha fått information. En av de viktigaste uppgifterna för ett statsråd med ansvar för järnvägar, med tanke på den turbulens som har varit, måste vara att se till att de problem med framkomlighet som bland annat berodde på brister i underhållet blev åtgärdat. Regeringen gjorde också ett stort medialt nummer av extraanslaget till underhåll. Men uppenbarligen har regeringens uppföljning varit bristfällig eftersom kännedom om detta avtal, i en för infrastrukturen central region och omfattande , förblev okänd. Det har tydligt markerats från regeringen att detta är en engångsföreteelse. Gott så, men det fråntar inte statsrådet det yttersta ansvaret för att medel avsatta för järnvägsunderhåll inte använts för det ändamål som det var avsett för. Att det finns dåligt upparbetade rutiner för informationsutbytet mellan departementet och är ganska uppenbart i sammanhanget. Departementets uppföljning av hur järnvägsunderhållet utvecklats kan inte ha varit särskilt noggrann när man förblev omedveten om att 125 miljoner av de avsatta medlen faktiskt inte användes för underhåll över huvud taget. Regeringen har dessutom, till synes utan större eftertanke, ändrat i villkoren för hur bestämt att medel för järnvägsunderhåll får användas, vilket skapat en otydlighet i styrningen och uppföljningen av hur medlen avsatta för underhållet verkligen används. I beslut om budget 2010/11 sägs det att bemyndigandet till regeringen bör avse all upphandlad verksamhet och alla bidrag där fleråriga avtal sluts. Men i regleringsbrevet från regeringen till för står det att får disponera medel från delposten 10.2 för drift, underhåll, trafikledning och reinvesteringar på det statliga järnvägsnätet. Skillnaden kan verka obetydlig, men när det handlar om bemyndiganden med lagstöd innebär varje förändring ett riskmoment då förändringens juridiska innebörd måste beaktas väldigt noggrant. Förändringar kan också skapa tillfällen då regeringen ger sina myndigheter ett större ansvar än avsett att det skulle vara. Därför måste varje förändring av bemyndiganden vara noga genomtänkt och väl motiverad. Här verkar den nästan ha kommit till av en slump under beredningens gång, som vi har kommit fram till. Infrastrukturminister har ett direkt ansvar för de förändrade skrivningarna kring medelsanvändningen med de problem det kan skapa och ett övergripande ansvar för att uppföljningen och informationen om hur medlen faktiskt använts inte fungerat. Det är vår slutsats i detta sammanhang. 53 (M) replik: Inte heller jag är synsk så att jag kan förutse eller förutsäga vad majoritetens företrädare kommer att säga i sina anföranden. Hade jag vetat vad nu säger hade det varit mer relevant för mig att avstå från repliken mot ordförande och i stället lyfta fram frågeställningen till . I verkligheten är den kritik som framförs här från talarstolen exakt samma kritik som förekom i medierna innan justeringen. Den har ett väsensskilt innehåll mot det som står i majoritetens skrivning i själva betänkandet. Det är en mycket hårt formulerad personlig kritik mot statsrådets hantering av frågan. Det är också mycket politisk kritik mot regeringens hantering i infrastrukturfrågan i allmänhet. Men det står ingenting om detta i själva betänkandet i majoritetens förslag. Om det är tillåtet att rikta en ursäkt kanske jag ska göra det till ordförande och förklara att min uppfattning är att ni tycks ha helt olika uppfattningar om innehållet i majoritetsskrivningen. har i det här sammanhanget uppenbarligen mer likartad principiell uppfattning i frågan än vad och Socialdemokraterna har gemensam uppfattning i den gemensamma skrivningen. 54 (S) replik: Jag tycker att ledamoten överdriver. Vad jag har valt att peka på är några fakta som har kommit fram under denna del. Den andra frågan tyckte jag var utredd och klar redan i de tidigare delarna. Vi gör några påpekanden. Ytterst kan man inte komma ifrån för de medel som anslår att regeringen och ansvarigt statsråd är ansvariga för hur medlen används. Jag pekar också här på den information som inte delgavs och de rutiner som fanns mellan departementet och ansvarig myndighet. Det fungerade inte på det sätt som det skulle ha gjort. Infrastrukturministern delgav själv under den här delen att man har tertialuppföljningar med myndigheten. Men myndigheten brydde sig inte ens om att informera om de 125 miljonerna, som var en ganska stark avvikelse från hur det varit. Jag skulle ha blivit väldigt oroad som ansvarig minister om jag hade en sådan relation med myndigheten att myndigheten inte ens brydde sig om att informera om detta. Det kunde inte vara ovidkommande för myndigheten att man gjort en stor affär av att pengarna skulle anslås just för att man skulle komma åt den kritik som fanns vid tillfället om att det var bristande underhåll och att inget fungerade för tågen. Det borde ha varit en del i detta. Kritiken är inte skarp mot ministern. Vi säger att man borde se över rutinerna. Man bör ha sådana rutiner att man blir informerad. Om inte ministern eller regeringen har ansvar för myndigheterna, vem har det då? 55 (M) replik: Avslutningsvis har jag en kort fråga. Indirekt ställde jag samma fråga till utskottets ordförande, och han svarade på sitt sätt. ställer jag samma fråga men mer direkt till . Innebär majoritetens ställningstagande en direkt kritik mot regeringens handläggning och mot statsrådets ämbetsutövning i det här fallet? 56 (S) replik: Vi har vid den granskning vi har gjort påpekat några saker som vi tycker att ministern bör ta till sig. Bland annat bör man se över vilka informationsrutiner man har. Detta är ingen liten myndighet. Det är en jättestor myndighet. Min bestämda uppfattning är att ministern bör se över rutinerna. Myndigheten har en informationsskyldighet gentemot departementet som är på ett annat sätt än vad tydligen uppfattade att det hade när detta inträffade. Man måste ha uppfattat att man inte behövde informera ministern om detta. Det tycker majoriteten att man borde ha gjort. Till och med ministern själv säger att hon borde ha blivit informerad. Det bör hon ta upp med så att det fungerar på det sättet. Det är ett påpekande till ministern att man bör göra det. Likaså gäller det skrivningarna om anslaget, att man gör förändringar i förhållande till det som kommer till . Det bör också ministern titta på. Gör man sådana förändringar kan det få väldiga juridiska konsekvenser. Till viss del kan bli lite förd bakom ljuset. På något sätt har man reglerat hur det ska gå till. Ändrar man i skrivningarna i regleringsbrevet betyder det att det kan få en annan juridisk betydelse. Då förskjuter man kanske till viss del ansvarsfrågan från regeringen till myndigheten. Det blir en förskjutning däremellan som inte har haft som mening. Därför är det väldigt noga att man har samma skrivningar. Det bör ministern ta till sig när hon läser detta och fundera på hur man gör i fortsättningen. Jag upplever inte det som skarp kritik. Men det finns påpekanden till ministern som är värda att ta del av. Därför kan det vara bra för henne att läsa detta ganska noga och se hur man ska agera framgent. Det är så jag skulle vilja uttrycka det. 57 (SD): I filmen , den första delen, finns det en scen där Gudfaderns advokat har gjort en längre resa i syfte att upprätta ett avtal. Det avtalet misslyckas. Men med tanken på resans längd blir han erbjuden att stanna , äta middag och ha det bra. Advokaten säger då: Nej, jag måste åka hem därför att är ytterligt angelägen om att få veta dåliga nyheter. Sedan framgår det tydligt i filmen att det inte behöver vara så bråttom med en god nyhet. En dålig nyhet av lägre dignitet är inte heller så kinkigt. Men för den som verkligen känner ansvar är det viktigt att så snabbt som möjligt få dåliga nyheter av hög dignitet. Det är den inställningen vi har efterlyst. Under granskningens gång har vi fått veta att ärendet har skötts på ett riktigt sätt, att det fanns rutiner för information. i kvartalet sätter man sig ned och ger information. I och med det skulle saken vara klar. Det är lite grann en efterlysning åt det här hållet, att man värderar olika typer av information i angelägenhetsgrad på ett annat sätt, som gör att utskottet i sitt ställningstagande framhåller att regeringen och ansvariga statsråd har ett övergripande ansvar för att säkerställa att myndigheter informerar regeringen om den aktuella situationen inom sina respektive områden. Jag tror inte att man behöver se vårt ställningstagande som något annat än just värdet i att snabbt få dålig information. 58 (V): Jag tänker börja med att uppehålla mig lite vid det jag tog upp i mitt inledningsanförande, det vill säga hur man ser på möjligheten att hålla kontakt mellan statsråd, departement och myndigheter. Här har vi en minister som via medierna blir informerad om att en stor myndighet betalar 125 miljoner i skadestånd för att bli av med en entreprenör som inte sköter sig. Ministern reagerar på ett klokt sätt, kan jag tycka. Hon kontaktar myndigheten och talar om att det inte hade varit fel om hon hade fått veta och att det vore bra att i fortsättningen få information. Här har vi en minister som när det händer saker i medierna och tidningarna gör bedömningen att det är fullt möjligt att kontakta en myndighet för att föra en diskussion baserad på det hon läser i medierna. Det är ett helt annat sätt att förhålla sig än vad socialministern gör gällande och informationen om att det finns risk för att det har uppkommit vertikal integration inom apoteksbolagen. Det finns anledning för regeringen att på det hela taget se över informationen mellan regering, statsråd och myndigheter. Synen på ansvaret för myndigheterna är också en intressant fråga som vi har belyst tidigare. I det här fallet anser hela utskottet att regeringen har ansvaret för att avsatta medel används rätt i förhållande till riksdagsbeslut: Såväl regeringen som de förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen ska, enligt budgetlagen, eftersträva hög effektivitet och god hushållning i sina verksamheter. Det är regeringen som inför ansvarar för hur statens medel används. Så står det i utskottets betänkande. Exakt samma sak står i de borgerligas reservation. Det är bara det att fortsättningen är lite olika, men det står exakt samma sak om att det är regeringen som är ansvarig inför för hur medlen används. I reservationen står följande: Om det skulle förekomma fel av systematisk karaktär eller återkommande brister i förvaltningsmyndigheternas verksamhet har regeringen ett ansvar för att tillräckliga åtgärder vidtas för att komma tillrätta med problemen. Det är förstås skillnad mot att majoriteten säger att utskottet vill i sammanhanget erinra om vikten av att regeringen ser till att myndigheter bedriver sin verksamhet effektivt och sparsamt. Man kan gott säga att det är lite olika syn på frågan om ansvar. Hur många systematiska karaktärsavvikelser krävs för att regeringen ska ta ansvar? 125 miljoner som används till något annat än avsett är uppenbarligen inget problem. Finns det någon annan nivå där ett enstaka tillfälle trots allt skulle vara ett problem, även om det inte är av systematisk karaktär eller en återkommande brist? Det är sådant vi kan fundera över i fortsättningen. Totalt sett kan vi konstatera att det är regeringen som är ansvarig för hur pengarna används och svarar för det i även hur myndigheter gör. Regeringens agerande i fråga om den amerikanska ambassadens övervakning av svenska medborgare i (avsnitt 3.4) 59 (M): blev det känt att den amerikanska ambassaden i hade bedrivit viss övervakningsverksamhet utanför ambassadområdet med hjälp av en enhet som kallades SDU, Surveillance Detection Unit. Detta gav upphov till omfattande medierapportering, inte minst eftersom en motsvarande amerikansk verksamhet kort hade avslöjats i . Regeringen inledde ett arbete med att försöka klarlägga vad verksamheten gick ut på och om det inom eller någon myndighet funnits kännedom i förväg om verksamheten. höll justitieminister en presskonferens och meddelade att regeringen inte hade någon tidigare kännedom om SDU-verksamheten. kallade kabinettssekreteraren upp ambassadör till för att klargöra den syn på verksamheten och vad som är acceptabelt. Svenska myndigheter informerade också ambassaden om innehållet i svensk rätt, till exempel när det gäller brottet olovlig underrättelseverksamhet, och ambassaden har förklarat sig respektera svensk lagstiftning. inledde chefsåklagare en förundersökning för att klarlägga om olovlig underrättelseverksamhet hade bedrivits. När förundersökningen inleddes valde regeringen att avbryta sin egen utredning för att inte riskera att störa åklagarens arbete. Chefsåklagaren hörde ett antal personer men lade sedermera ned förundersökningen eftersom det inte gick att styrka att brott hade begåtts. Det är viktigt att framhålla att den genomgång som chefsåklagaren gjorde var bred. Den var inte enbart inriktad på att klarlägga vad enskilda svenska medborgare anställda vid ambassaden hade gjort. Chefsåklagaren, vilket framgår av förundersökningen, hade samtal med företrädare för ambassaden för att få reda på vad verksamheten innebar, hur den bedrevs. Han besökte den lokal i där verksamheten hade sitt säte. Han frågade därutöver svenska polismyndigheter, Säkerhetspolisen och om man där hade någon kännedom om verksamheten. Det blev klarlagt hur verksamheten hade bedrivits, och det blev också klarlagt att det inte fanns någon information om verksamheten vare sig inom myndigheterna eller inom olika delar. SDU-verksamhet inrättades vid amerikanska beskickningar världen över efter terrorattentaten mot de amerikanska ambassaderna i och 1998. Det var förfärliga angrepp då hundratals människor dödades. Syftet med verksamheten sägs vara att upptäcka misstänkta personer och händelser i närheten av respektive ambassad och att rapportera sådana iakttagelser om potentiella säkerhetshot till polisen i värdlandet. Vissa uppgifter registreras också i en databas på ambassaden. I bedrevs verksamheten av några personer i en särskild lokal. Enligt de egna amerikanska föreskrifterna ska regeringen i respektive värdland godkänna verksamheten, men något sådant godkännande inhämtades uppenbarligen inte i vare sig eller . Där bröt alltså ambassaden mot sina egna regler. Exakt vilka uppgifter som har samlats in och registrerats inom ramen för SDU-verksamheten är inte känt, i och med att chefsåklagaren inte fick tillgång till ambassadens arkiv. Det är viktigt att slå fast att varje ambassad i varje land får med stöd av folkrätten bedriva verksamhet för att skydda ambassaden. Chefsåklagaren framhåller också i förundersökningen att det inte behövs något tillstånd för att ha en säkerhetsorganisation vid en ambassad. Däremot ska ambassaden och dess medarbetare följa värdlandets lagar. I innebär det konkret i just det här fallet särskilt att man inte får bedriva det som kallas för olovlig underrättelseverksamhet. Det som skulle vara relevant här är att man inte i hemlighet får samla in uppgifter om enskilda människors personliga förhållanden. Med anledning av SDU-verksamheten inlämnades två KU-anmälningar. Anmälarna ville veta om regeringen godkänt övervakningen, om svenska myndigheter varit behjälpliga vid övervakningen och om regeringen godkänt något samarbete mellan svenska och utländska myndigheter vad gäller den här övervakningen. Svaret på dessa tre frågor är nej. Det är alla ledamöter i överens om. Regeringen hade inte godkänt SDU-verksamheten, svenska myndigheter var inte delaktiga i verksamheten och det förekom således inte något myndighetssamarbete som regeringen hade haft att ta ställning till. När det här var klarlagt fick KU:s granskning en något vidare inriktning. Den kom att kretsa kring frågan: Hanterade regeringen det här ärendet på ett bra sätt? Man kan konstatera att så snart regeringen fick kännedom om saken vidtog regeringen snabba åtgärder, dels för att klarlägga vad som hade hänt, dels för att framföra till hur regeringen såg på händelserna. När åklagaren sedan inledde förundersökningen var det självklart för regeringen att avbryta sin egen utredning av händelseförloppet. I en rättsstat är det centralt att politiska organ inte går i vägen för de undersökningar som rättsväsendets företrädare genomför. Det är alldeles centralt att man agerar på det sättet. Men det innebar självfallet inte att regeringens utrikespolitiska agerande upphörde. KU har inte utrett i detalj hur regeringen agerade utrikespolitiskt, men det framgår, som jag nämnde tidigare, att regeringen har haft en dialog med och att svenska myndigheter har informerat ambassaden om innehållet i svensk rätt. Jag föreställer mig att vi senare i debatten kommer att få höra att har agerat på ett helt annat och mer kraftfullt sätt än den svenska. Vad var det då den norska regeringen gjorde? Jo, den norska justitieministern presenterade en sjupunktsplan för . Den innebar att man skulle gå igenom rutinerna för hur det går till när polisen och säkerhetspolisen i informerar det norska om olika händelser. Man skulle överväga en ökad grad av formalisering av kontakterna mellan norska myndigheter och utländska ambassader. I sina rutinkontakter med utländska ambassader ska norska UD upprepa kravet på att ambassadpersonal ska respektera norsk rätt. Man skulle ha ett uppföljningsmöte med den amerikanska ambassaden och gå igenom den norska synen på övervakningen. Sedan fanns det ett par punkter som rörde specifikt norska förhållanden, och den sjunde punkten innebar att man ska överväga ytterligare åtgärder. Efter att ha tagit del av rapporten från frågar jag mig: Vari består skillnaderna i förhållande till den agerande? Jag vill påstå att den har agerat på ett mycket likartat sätt. Frågan är: Vad är det för kraftfulla åtgärder som inte har blivit vidtagna och som oppositionen hade velat se? Regeringen har agerat snabbt, utrett saken och haft diplomatiska kontakter med . Det är precis det man kan förvänta sig att regeringen ska göra i en situation som denna, och ändå är oppositionen inte nöjd. I oppositionens resonemang finns det också en kritik mot att myndigheterna inte har kunnat pussla ihop de fragment av information som har funnits om att det kanske bedrevs någon form av verksamhet av det här ambassad till en helhet. Särskilt menar oppositionen att viss information borde ha förmedlats till regeringen och att regeringen därför borde förbättra informationsflödet från myndigheterna till regeringen.