prot · GZ09111 · 2012-05-09 00:00:00 — Det borde vara lika känt att detta land har fått av sitt landområde ockuperat av sitt grannland och att cirka en åttondel av landområdet tas upp av flyktingar som har behövt röra sig på grund av ockupationen. Vad man än tycker om denna stats regering får man inte glömma att med tanke på flyktingarnas oerhörda lidanden och förluster ska de inte straffas för sitt lands regerings agerande på andra områden. För mig är det oerhört viktigt att lyfta upp den typen av frågor som handlar om grannskapsrelationer med EU. Då och då får vi höra olika inlägg om olika delar av världen. Då brukar det alltid komma förfrågningar från medborgare som engagerar sig för en viss fråga om varför inte denna fråga har lyfts fram. Vi riksdagsledamöter har ett ansvar att försöka gräva fram de fakta som finns och försöka lägga fram dessa fakta på ett sådant sätt så att de kan bli begripliga för gemene man. Det innebär inte att vi har möjlighet att lyfta upp varje liten konflikt och varje problem som finns runt om i världen. Vi gör så gott vi kan, och för oss handlar det i grunden om en vilja till fredliga lösningar på konflikter som alltför länge har förpestat tillvaron för civila. Med detta vill jag yrka bifall till reservationerna 12, 13 och 4. 3 (SD): Kammaren behandlar regeringens skrivelse om verksamheten i Europeiska unionen . Det är ur ett avseende en av många redogörelser som behandlar om den gångna verksamheten. Men till skillnad mot andra verksamhetsberättelser går det inte att se just den här skrivelsen som mer eller mindre ren formalia. I motsats till vad som utlovades inför folkomröstningen , som behandlade inträde i Europeiska unionen, handlar EU mycket lite om att samarbeta i gränsöverskridande frågor. Tvärtom sätter EU i stället mycket tydliga gränser för beslutsfattandet i . Det finns inte heller några som helst indikationer på att maktkoncentrationen i EU:s högborg tenderar till att minska. Snarare går utvecklingen i stället mot det rakt motsatta, där det mycket ingående och för medlemsstaternas självbestämmande djupt kränkande Lissabonfördraget byts av med planer på fördragsändringar som mer påtagligt än ställer på pottkanten. Tillsammans med EU:s handlingsprogram sätts samtliga medlemsstaters demokratier tydligt vid åhörarplatserna. För min del är det övertydligt att om och de övriga riksdagspartierna får bestämma ska makten, tvärtemot utformningen av den svenska regeringsformen, inte utgå från folket. Inte minst , då diskuterade EU:s verksamhetsår 2010, kunde vi skönja hur EU vill utnyttja finanskriser för att ytterligare skärpa sin makt. Vi kan nu när vi diskuterar utfallet konstatera hur i fråga efter fråga får sin vilja igenom. Vi kan till exempel se hur EU med stöd av övriga och med hjälp av svenska skattemedel fortsätter arbetet med att utvidga och fördyra unionen. Vi kan också i skrivelsen se hur EU fortsätter processen mot en gemensam EU-armé, hur utrikespolitiken går mot en tydligare sammansvetsning där den europeiska utrikestjänsten, kallad EEAS, ska utgöra en betydande pjäs i EU:s roll som en stor global utrikespolitisk aktör. Inte minst EU kräver en fast roll i , och EU vill via partnerskapsavtal knyta an och till unionen. Vi kan också tydligt utläsa hur EU:s valutaexperiment i mycket hög grad skakat medlemsstaternas ekonomiska grundfundament. I stället för att koncist inse och acceptera valutaunionens otillämpbarhet i praktiken, och därmed fatta det enda rätta beslutet att lägga ned det monetära experimentet, kunde vi i stället bevittna hur EU, inkluderat, enades om ett avtal om att införa en europakt med tydliga finanspolitiska riktlinjer, trots att svenskarna i den svenska folkomröstningen bestämde att ska stå utanför EMU. Dessutom beslutades, för att hantera kommande framtida bank- och finanskriser, att inrätta vad man kallar en permanent stabilitetsmekanism. I det avseendet, fru talman, kan jag inte låta bli att undra hur det är möjligt att i princip utan debatt driva igenom ett beslut där vid ett eventuellt eurointräde kan tvingas att låna ut i praktiken obegränsade summor pengar till krisande EU-länder. Det är exakt så ESM-fördraget är utformat. Enligt fördraget kan beslut under vissa förhållanden fattas med kvalificerad majoritet, vilket innebär att vid ett EMU-inträde inte kan blockera beslut som kräver ett svenskt deltagande i finansieringen av andra länders skulder. Under alla omständigheter får inte medlemsländernas parlament avgöra besluten. I praktiken betyder det att en liten klick personer kan besluta att skuldsätta hela nationen till den grad de själva önskar. Det kan ske utan att de behöver ta ansvar för besluten eftersom EMS-fördraget också ger denna lilla klick legal immunitet och alltså inte kan hållas ansvariga för sina beslut. Eftersom finanskriser i praktiken är synonyma med bankkriser och eftersom långtgående statsfinansiella kriser också kan leda till stora skuldavskrivningar skapar följaktligen ESM-fördragets premisser vid ett eurointräde således alla förutsättningar för att i strid med svensk tradition tvinga svenska skattebetalare att betala såväl bankkonkurser som delar av hela staters skulder runt om i . Den ekonomiska kris EU i mycket högre grad själv byggt upp i och med EMU:s inbyggda svagheter, tillsammans med den nationellt svaga hanteringen av statsfinanserna, har alltså under bara ett enda verksamhetsår använts som en förevändning att via europakten driva igenom ett omfattande kontrollsystem över de nationella parlamentens självstyren som man via ESM-fördraget efter enkla voteringar i medlemsstaternas beslutsförsamlingar nu kommer att ge en liten klick beslutsfattare privilegiet att bestämma vem som ska betala såväl de privata bankernas skulder som medlemsstaternas lån. Även om detta förfarande är i högsta grad anmärkningsvärt, särskilt i ljuset av att inte vare sig den förra socialdemokratiskt ledda regeringen eller den nuvarande moderatstyrda statsledningen mäktar med att i kräva ett svenskt formellt undantag från euron, stannar om det skulle förvåna någon EU:s maktambitioner inte här. Genom den så kallade 2020-strategin tas tvärtom större och större anspråk på de nationella parlamentens sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitik, precis som finanspakten bevakar medlemsstaternas förda ekonomiska politik för att därefter kunna peka finger åt vad de nationella parlamenten gör fel. tvingas att rätta sig efter dessa pekpinnar. 2020-strategin syftar via den så kallade Progress-delen bland annat till en övervakning av medlemsländernas politik i det här fallet sysselsättnings- och socialpolitiken inom unionen. Det ska också vara en gemensam och standardiserad arbetsmarknadslagstiftning, där inte minst ungdomsarbetslösheten ska göras till en unionsfråga och en kvot arbetslösa ungdomar sannolikt även kommer att tvingas söka arbete runt om i . Men man kan även vad 2020-strategin beträffar oroa sig över att den så kallade Euresdelen riskerar att, som ett led i EU:s planer på att ytterligare öka rörligheten inom unionen, leda till en ökad konkurrens om såväl svenska löner och arbeten som arbetsvillkor. Det ska i detta sammanhang givetvis också tillstås att vi självfallet är djupt kritiska till den sociala entreprenörsdelen av denna pakt då den bidrar till att ytterligare höja EU-avgift med , i ett läge där redan betalar mer än vad vi som land får tillbaka. I denna mening, med dessa kostnadsökningar, blir det förstås än mer provocerande att kommissionen begärt både en förlängning och en utökning av samfinansieringen för den europeiska socialpolitiken så att unionens utkantsländer lättare ska kunna söka EU-medel via svenska skattemedel för att delfinansiera projekt de själva inte vill bekosta. I det fallet att den enskilda medlemsstaten inte kan bekosta projekten är EU till och med berett att betala en ännu större del av notan. I kan vi alltså utläsa att unionen nu inte bara än djupare lägger beslag på de mest centrala delarna av politiken, såsom den ekonomiska styrningen, skuldhanteringen och arbetsmarknadspolitiken, utan man går också vidare mot en överstatlig utrikespolitik, mot en tätare militär samverkan och mot en fortsatt utvidgning av unionen, med inte minst som ett blivande EU-land, kryddat med partnerskapsavtal både med norra genom Medelhavsunionen och med flertalet öststatsländer. Till det här, fru talman, kommer även en rad politiska interventioner, såsom till exempel EU:s intentioner att lägga sig i svensk beskattning, där inte minst ideella föreningar om EU får bestämma ska momsbeläggas och där inflytelserika ledare inom EU till och med kräver gemensamma skattebaser. Man vill dessutom ytterligare försvaga det inre gränsskyddet, återigen lägga sig i det svenska snuset, utse en europeisk finansminister men också gå mot en överstatlig utbildningspolitik, där EU redan kräver att av alla högskolestuderande ska tillbringa studietid utomlands. Flertalet av de nämnda politikområdena kommer sedan att vidareutvecklas och fler läggas till under nuvarande och kommande år. Därefter planerar EU att gå vidare med att också samordna de sociala trygghetssystemen för att slutföra systemet med beskattning av handeln. Därefter kommer nästa att planeras och verkställas där EU:s axelmakters, och , avtal om att samordna skattepolitiken förstås utgör en god fingervisning om vad som komma ska i EU:s utveckling mot en superstat. I min enfald kan jag tycka att den här händelseutvecklingen borde avskräcka varje vän av demokrati och rätten och möjligheten att påverka beslutsfattarna. Det får den väl också anses göra, i alla fall om man frågar svenska folket, som i SCB:s senaste stora undersökning visar att regeringen inte längre har stöd av en majoritet av väljarna för att ska kvarstå som medlem i Europeiska unionen. Än mer avståndstagande är väljarna till EMU och euron, där anger en positiv inställning till den europeiska valutan och den monetära europeiska politiken. Däremot avskräcker uppenbarligen inte EU:s stormsteg mot en teknokratisk och alltmer odemokratisk federal statsbildning lejonparten av den svenska , där inte minst och tills båda styrts av före detta EU-toppar. Tvärtom har man i stället tagit intryck av EU:s sätt att styra i så pass hög grad att man utan vidare undertecknat både Amsterdamfördraget och utan att först be svenska folket om lov. Inte minst lät , och alltså inte folket via en folkomröstning, fatta beslutet att från sida acceptera det mycket ingående och omfattande Lissabonfördraget, som tydligt gett EU mer makt på nästan alla politikområden. Man har även i frågan om ska tillhöra europakten eller inte både från regeringens och från Socialdemokraternas sida visat att man inte är villig att ändra inställning. Svenska folket ska i stället, om dessa partier får råda, inte konsulteras ens i frågor där folket i folkomröstningen har sagt ett nej. Därför står vi nu här återigen genom europakten inför en fördragsändring som kommer att visa sig bli oerhört inkräktande på det svenska självbestämmandet. Men inte ens när förhandlingsposition knappast kan bli bättre, i och med att beslutet om att genomföra fördragsändringen faktiskt kräver total enighet bland medlemsländerna, mäktar vare sig regeringen eller Socialdemokraterna med att kräva ett riktigt formellt undantag för från att införa euron som valuta i . Den bristande respekten för väljarna och resultatet av den svenska folkomröstningen om euron 2003 blir i detta läge förstås inget annat än total. Men det är inte bara här bristen på respekt gentemot väljarna lyser klart. Samma förhållande gäller i de flesta fall de stora och avgörande besluten på EU-nivå, då många sådana beslut tack och lov fortfarande tas genom enhällighet i ministerrådet. Ska man hårdra det hela kan där enighet krävs oavsett svensk hållning blockera EU-beslut bara för att få igenom sina svenska krav på andra områden. Ändå har man, till skillnad från som konsekvent vägrat underteckna europakten med hänvisning till sitt folks åsikt i frågan, aldrig valt att göra så här i . Det är detta förehavande, fru talman, som utgör grundkärnan i EU-kritiska inställning. Vi är naturligtvis positivt inställda till att upprätthålla handeln med inre marknad och till att samarbeta i stora, viktiga och avgörande frågor. Men vi tycker också att ett samarbete kräver att de ingående parterna är överens om det som diskuteras och det som bestäms. Naturligtvis tycker vi inte heller att någon maktöverföring får ske utan att man först frågar folket. Det är inte så det så kallade samarbetet ser ut i praktiken. I stället är det ett faktum att EU redan styr av beslut och än mer i våra kommuner och landsting, som mer makt överförs och ännu mer makt är på väg att överföras till . Så styr EU. Och framför allt: Så tillåter regeringen och merparten av EU att styra. Därför, fru talman, begär vi också här , dagen till ära, , som det enskilt viktigaste av våra sjuttiotal yrkanden tyvärr som enda kvarvarande verkligt EU-kritiska parti, vilket inte minst eftermiddagens votering lär visa att omgående inleder förhandlingar om att lämna unionen så att makten över återigen tillfaller folket. Med det avslutar jag med att deklarera att vi står bakom samtliga våra reservationer men att jag av tidsskäl yrkar bifall endast till SD:s reservationer 1, 5, 7, 10, 12, 14, 25, 26, 28, 32 och 41. (Applåder) I detta anförande instämde och (båda SD). 4 (V): Den allt överskuggande frågan för är självklart den ekonomiska krisen, den kris som förvärras av centraliserad ekonomisk politik och av euron som valuta, som innebär en ränte- och valutapolitik för alla länder, oavsett vilket läge i konjunkturen de befinner sig i. Den krisen leder till att människor får svårare att förverkliga sina drömmar. Vi ser just nu hur nedskärningspolitiken slår hårt mot människor i olika länder. Det har redan skett i . Det sker i , det sker i , det sker i , och det sker i . I mängder av länder ser vi hur människor får svårare att möjliggöra ett värdigt liv. Den ekonomiska krisen slår hårt. Den förorsakar fattigdom, ökade klassklyftor och orättvisor och inte minst att kampen för kvinnors rättigheter trängs tillbaka decennier i tiden. Då kan man fråga sig: Är det nödvändigt? Nej, det är klart att det finns sådant som vi kanske hade varit tvungna att ta itu med oavsett politiska beslut, men detta är i stor utsträckning en fattigdom förorsakad av politiska beslut eller frånvaron av politiska beslut. Framför allt är det ett misslyckande för den centralisering av den ekonomiska politiken som europrojektet står för. Det är också ett misslyckande för alla de fina ord om rättvisa och jämlikhet som brukar slängas fram i unionen. Nedskärningspolitiken beskrivs som den enda vägen. Vi vet hur fel det är. Det är lika fel som när en borgerlig regering utropade sin egen nedskärningspolitik till den enda vägens politik. Det finns aldrig bara en väg i politiken. Det finns alltid andra argument, andra synsätt. Det är i dynamiken mellan dem som spänningar kan uppstå som gör att man kan nå andra lösningar än dem som från början sågs som de självklara. har vi ett läge där går in och recenserar demokratiska val i ett land, för att de menar att människor har röstat fel. av grekerna röstade mot de partier som står för nedskärningspolitiken. av grekerna röstade för partier som vill säga upp de nu ingångna avtalen, eftersom de innebär att grekerna påpressas en politik som leder till ännu mer fattigdom, ännu mer ojämlikhet, ännu mer ojämställdhet. Detta sätter sig Valutafonden men också ledare inom Europeiska unionen över med en arrogans som är svåröverträffad. I samband med detta ifrågasätts också lönebildning, kollektivavtal och rätten att vidta konfliktåtgärder. Plötsligt är inte det heligt som sades vara heligt när gick med i Europeiska unionen. är inte längre kollektivavtal något som självklart ska respekteras. I flera medlemsländer genomförs nu lönesänkningar i strid med fattade avtal. ifrågasätts fackliga rättigheter på ett sätt som vi kanske inte trodde var möjligt. Detta innebär att krisen utnyttjas för att underminera de fackliga rättigheter som arbetarrörelsen i olika länder har tillkämpat sig. Därigenom försvagas också demokratin. En av demokratins viktigaste beståndsdelar är just att människor har rätten att organisera sig och kämpa för sina rättigheter. Den kampen blir omöjlig att föra om man inte har rätten att tillgripa konflikt, om man inte har rätten att sluta avtal med en arbetsgivare som inte vill. Detta är ett problem inte enbart i , , och , utan det är ett problem för hela Europeiska unionen och också i . Vi har drabbats av en domstol som har fattat beslut som innebär att den svenska konflikträtten är självklar. Vi har drabbats av beslut i domstolen som innebär att våra fackliga organisationer inte längre har den självklara rätt som vi historiskt sett har haft att tillgripa konflikt på arbetsmarknaden när de fackliga organisationerna anser att det är nödvändigt. Det är ett löftesbrott och ett svek mot det som sades inför folkomröstningen , då ni, förespråkare för medlemskapet i Europeiska unionen, ivrigt hävdade att fackliga rättigheter inte skulle ifrågasättas. Vi i anser att Europeiska unionen måste omfattas av ett socialt protokoll som garanterar de fackliga rättigheterna. Vi behöver en femte frihet i Europeiska unionen, nämligen friheten att arbeta fackligt, att organisera sig fackligt och att tillgripa de åtgärder som behövs för att kunna sluta avtal på arbetsmarknaden. Därför yrkar jag bifall till reservation 33 i betänkandet. Men det är inte bara ökade orättvisor och bristande insikt om vikten av jämställdhet och jämlikhet som utmärker Europeiska unionens utveckling just . Vi ser också en mycket stark militarisering över åren. Många vill se EU som en stark militärmakt, som en makt som kan utmana andra stora militära makter på det globala området, och vill att EU ska spänna musklerna. Men då är det inte längre ett samarbete vi talar om, utan då är det stormaktsambitioner hos vissa av EU:s ledare som får sitt utlopp i skrivningar i olika fördrag som innebär att medlemsstaterna förbinder sig att fortsätta militariseringen, fortsätta att beväpna sig. syns ambitionerna att vara en stormakt på världsområdet kanske ännu mer på handelsområdet, där EU sluter ekonomiska partnerskapsavtal som tydligt är till för att gynna EU:s egen produktion, gynna EU:s eget företagande, på bekostnad av företagande i länder som har en mycket sämre ekonomisk utveckling bakom sig. Det är en exploatering av naturtillgångar, ett gynnande av stora företags möjligheter som ligger bakom flera av de ekonomiska partnerskapsavtal som Europeiska unionen nu håller på att sluta. Det riskerar att slå ut lokal produktion i olika länder. Precis som den skadliga jordbrukspolitiken har gjort, genom subventioner till EU:s egen produktion, har man skapat överskott som sedan dumpas på en världsmarknad och innebär att fattiga länder fråntas möjligheten att konkurrera, fråntas möjligheten att producera till någon som helst lönsamhet. Direktstödet i jordbrukspolitiken bör fasas ut. Det är en jordbrukspolitik som redan har havererat och som har visat hur olämplig den är när det gäller att skapa bra förutsättningar för jordbruket inom Europeiska unionen men ännu mer för att skapa rättvisa på världsmarknaden. var uppe tidigare och talade för Socialdemokraternas inställning i Västsaharafrågan. Det var något svårbegripligt. Det är nämligen så att det är en socialdemokratisk motion där man förespråkar att den ska verka för ett erkännande av . Det är ett alldeles utmärkt krav, ett krav som har drivit . För oss är det självklart att stå bakom ett sådant yrkande när det läggs i . Detsamma tyckte och i utrikesutskottet. Socialdemokraternas yrkande är riktigt. Men säger att eftersom Socialdemokraterna är för ett erkännande av kan man inte gå med på sitt eget yrkande, som är att ska verka för ett erkännande av . Det är att göra sig löjlig! Det är krumbukter och konster i politiken som inte hör hemma här. Säg i stället som det är: Ni har anpassat er efter position. Ni har gjort det som ni just lovade att inte göra. Ni har tagit intryck av att ni plötsligt fick stöd i den här frågan inte bara från och utan också från och då vågade ni inte stå för er egen politik. Det är skamligt, ! Jag instämmer i bifallsyrkande till reservation 12, och jag tycker att det är oerhört svårt för socialdemokratin att i fortsättningen, med någon ärlighet i något forum, tala om självständighet och ett erkännande av rättigheter när ni agerar så som ni har gjort i utskottet och här i kammaren . EU beskrivs ofta som en union för demokrati och för mänskliga rättigheter. När man läser alla offentliga yttranden, fördrag och fina tal är det ingen tvekan om att det stämmer. Det sägs ofta att EU är en garant för en demokratisk utveckling. Det stämmer dock inte när man tittar på praktiken alla gånger. De handelsavtal som sluts har ofta en övergripande klausul som säger att avtalet sluts mellan Europeiska unionen och ett annat land under förutsättning att mänskliga rättigheter och demokratiska fri- och rättigheter respekteras. har man dock aldrig brutit ett sådant avtal oavsett vilket land man har ingått avtalet med. Ett exempel är det avtal som finns med den israeliska ockupationsmakten. ockuperar palestinskt territorium och blockerar . I strid med folkrätt och internationell lag förvägrar man palestinierna deras mänskliga rättigheter. Men EU fortsätter handla. Plötsligt är mänskliga rättigheter inte så mycket värda. Handel och EU:s ekonomiska utveckling är viktigare. Det märks också i synen på asyl- och flyktingpolitiken. EU bidrar till att rätten till asyl inte garanteras. EU bygger murar och fästning i . EU försöker ingå avtal med länder där människor är beredda att fly undan förtryck eller ekonomiska svårigheter så att dessa länder ska förhindra att deras egna medborgare kommer till Europeiska unionen. Den europeiska asylpolitiken är inhuman och oerhört restriktiv. Den leder till att människor lider stora kval och bokstavligt talat dör på grund av att de förvägras möjligheten och rätten att söka sig en inom Europeiska unionen. Även inom EU diskrimineras människor på ett upprörande sätt på grund av sexuell läggning, könsidentitet och etnisk härkomst. I flera av EU:s medlemsländer går det till och med åt fel håll. Jag är övertygad om att regeringspartierna, Socialdemokraterna, är helt överens om vikten av att garantera människors rättigheter oberoende av sexuell läggning, könsidentitet och etnisk härkomst. Det görs dock för lite från Europeiska unionens sida för att garantera dessa rättigheter i medlemsstater där de ifrågasätts. Det är en spännande tid. Det händer mycket på den europeiska arenan. Det finns många farhågor, en rädsla och en oro som ska tas på allvar. Om krisen hanteras fel kan det leda till ännu mer centralisering, ännu mer europolitik och ännu mer uppgivenhet och passivitet hos en befolkning som inte längre ser politiken och demokratin som ett verktyg för förändring. Det kan leda till försämrade fackliga rättigheter, ökade avregleringar, ökade orättvisor och ännu sämre möjligheter för kvinnor att få verklig jämställdhet i samhället. Rätt hanterad kan politiker och medborgare tillsammans använda krisen för att öka demokratin, det medborgerliga inflytandet över politiken och rättvisan och jämlikheten i varje medlemsstat. Vi i kommer att arbeta så hårt vi kan för att denna utveckling blir rådande. 5 (SD) replik: utmålar sig i varje fall i teorin som ett EU-kritiskt parti. fyller också denna funktion i vissa frågor, till exempel när det gäller EMU och att kämpa för avtals- och arbetsrätten i och . Här har vi en samsyn. finns det mer att göra i dessa frågor. Utifrån detta vill jag ha svar på en ganska enkel fråga: Är berett att tillsammans med och eventuellt andra partier bilda en riksdagsmajoritet som via ministerrådet eller via fördragsändringar kräver mer makt tillbaka till det svenska parlamentet, eller finner andra frågor mer prioriterade? 6 (V) replik: Det är enkelt att besvara den frågan.