prot · GZ09129 · 2012-06-13 00:00:00 — Mitt estetiska ideal är ett som vi alla kan spegla och känna igen oss i, inte bara de som är manetfärgade och har en dammtuss på huvudet. Detta menar jag är ren och skär rasism. Om man nu till äventyrs inte håller med mig, prova då att ta texten och byta ut den negativa beskrivningen av etniska svenskars fysiska attribut till valfri annan etnicitets, och läs texten igen. Etnologen har i flera studier rapporterat om svenska flickors utsatthet i invandrartäta förorter. I en intervju med det norska vetenskapsmagasinet forskning.no berättade hon bland annat om hur blonda svenska flickor färgar håret för att se mindre svenska ut och därmed slippa sexuella trakasserier. förklarar bakgrunden på följande sätt: Att vara en blond flicka innebär att man blir tillskriven en identitet som är full av nedsättande fördomar om könshierarkier och kvinnlig sexualitet. Det innebär en plågsam synlighet; bilar som tutar, gubbar som stirrar och pojkar som kallar en för hora. När jag arbetade för i och träffade jag på en kvinna som inte bara hade egna upplevelser av svenskfientlighet och rasism mot svenskar utan också på grund av denna rasism hade tvingats fly till glesbygden i inland. Hon och hennes tonåriga döttrar var internflyktingar i . Hon och hennes tonårsdöttrar bodde tidigare i ett av invandrartäta integrationsområden. Hon var ensamstående, lågavlönad och helt utan ekonomiska möjligheter att köpa sig fri från trakasserierna. Hon var utan möjlighet att köpa sitt eget boende i , på , i , i eller andra områden där politiska, mediala och kulturella makthavare bosätter sig, i stort sett etniskt homogena enklaver. Hon och hennes döttrar utsattes för dagliga trakasserier i och omkring boendet, på skolan, på arbetet, . Hon kontaktade skolan, kommunen, socialförvaltningen och polisen. Ingen hjälp fanns att få. Hon hade ingen möjlighet att flytta till annat, säkrare boende för henne och hennes döttrar. Till slut hittade hon en liten omodern stuga i inland som hon kunde få hyra billigt, med små möjligheter till jobb och med långt till skola och mataffär. Men det var säkert för henne och hennes döttrar. När jag träffade henne var hon arbetslös, men hon kände sig trygg. När det gäller diskriminering som har samband med kön i fråga om försäkringstjänster vill jag framhålla att anser att all diskriminering på grund av bland annat kön ska vara förbjuden. Men det faktum att kvinnor och män vid olika tillfällen betalar olika försäkringspremier på grund av olika livsstilar kan enligt oss svårligen klassas som diskriminering. Det är inte heller just könstillhörigheten i sig själv som föranleder skillnader i försäkringspremier. Det är de val och den livsstil och det beteendemönster som starkast sätter avtryck i gruppen det kan vara medelålders kvinnor såväl som unga män, landsbygdsbor eller för den delen storstadsbor som påverkar premiens storlek. Visst blir det en form av generalisering. Men helt individuella bedömningar är inte möjliga och kanske inte heller önskvärda. Jag är medveten om att har utnyttjat det undantag som fanns i EU-direktivet men att nu satt stopp för detta. Jag tycker att det är problematiskt att en icke demokratiskt vald har getts tolkningsföreträde och därmed har makten att påverka svensk lagstiftning. Den makten ska vi göra allt vi kan för att behålla i . Slutligen vill jag säga att det är med glädje som ställer sig bakom utskottsmajoritetens förslag som innebär att regeringen skyndsamt ska återkomma till med ett lagförslag om förbud mot diskriminering på grund av bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättningar. Jag vet av egen erfarenhet från detaljhandeln att det stora problemet inte är pengar utan attityder. Som butikschef inom en stor, rikstäckande detaljhandelskedja var jag delaktig i att genomföra av ledningen bestämda åtgärder som resulterade i bristande tillgänglighet. Jag kan också vara självkritisk. Även i den enskilda butiken genomförde vi ombyggnationer och varuplaceringar som var mindre genomtänkta, lindrigt sagt. Att i stället göra rätt skulle i de allra flesta fall inte ha kostat ett öre. Vad angår de eventuella kostnaderna är det ingen självklarhet att staten ska stå för allt. Privata företag har ingen rättighet att diskriminera. Det får man ta med i sina kalkyler, sin budget och sina beräkningar för att få verksamheten att gå runt. Det är ingen självklarhet att staten ska stå för notan för att slippa situationer där privata företag diskriminerar. När det gäller det offentliga vill jag framhålla att delar av lagstiftningen, som vi har hört tidigare i debatten, har funnits . Kommuner, landsting och staten har haft mycket på sig att förändra situationen. Men i kommunerna är väl just situationen för funktionshindrade, precis som äldrevården och skolan, något som används som en budgetregulator. Tillgänglighet för personer med funktionsnedsättningar är en del av välfärdens kärna. Om det kostar pengar måste det få göra det. Då får man från kommuner, landsting och stat prioritera i sina budgetar. Det är ingen självklarhet att staten fullt ut ska täcka de merkostnader som eventuellt uppkommer. Jag konstaterar också att representant i debatten, , medger att det på lång sikt förmodligen innebär en vinst. Då är det ju en investering. Då är det ingen kostnad. Låt oss då gemensamt investera i tillgänglighet för funktionshindrade för framtiden. Regeringspartiernas argument dels att det kostar för mycket, dels att kostnaderna delvis inte går att förutse är rent häpnadsväckande. Å ena sidan säger man därmed rätt ut att funktionshindrade av ekonomiska skäl får acceptera lite diskriminering. Å andra sidan menar man, med hänvisning till att alla kostnader inte går att förutse, att man inte kan ge funktionshindrade rätt till likabehandling. Om det även inom andra politikområden är så att regeringen avser att begränsa kostsamma verksamheter där de ekonomiska konsekvenserna inte fullt ut är utredda och heller inte går att förutse har vi Sverigedemokrater en hel rad av förslag på besparingsåtgärder som regeringen kan vidta. 240 (M) replik: Det är viktigt att uppmärksamma frågor som rör diskriminering och etnicitet. Vi betonar att ska vara ett tolerant och humant samhälle som präglas av mångfald och respekt för individers mänskliga fri- och rättigheter. Här har vår diskrimineringslagstiftning en stor betydelse. Syftet med den lagstiftningen är att värna principen om alla människors lika värde och allas rätt att bli behandlade som individer på lika villkor. Och svensk lagstiftning ska gälla för alla medborgare. försöker ofta fånga in problemen och bara hitta problem vad gäller utrikesfödda som kommer till vårt land. Man ser detta som ett stort bekymmer. Vi har en annan människosyn. Det är väl det som skiljer oss andra från . Vi välkomnar människor som vill komma till vårt land med sina erfarenheter och bidra till tillväxt, jobb och utveckling och som också kan tillföra det svenska samhället mycket. Vad gäller den följdmotion som har väckt kan jag säga att vi har att rätta oss efter den EU-dom som kom . Den säger att det ska vara lika beräkning för kvinnor och män. Man ska inte göra någon skillnad och räkna in kön som en faktor när man beräknar försäkringen, vare sig det gäller eller ersättningar. Det är alltså en lag som vi måste rätta oss efter. säger att det kan bli något högre och att försäkringar kan bli något dyrare, men man konstaterar också att det är måttliga höjningar det handlar om. Det här är en jämställdhetsfråga. Vi kan inte springa ifrån vad har beslutat. Det kanske ni vill göra, som inte gillar EU-samarbetet, men vi respekterar det beslut som fattas av domstolen i . Det gäller alla medlemsländer. 241 (SD) replik: Låt mig vara mycket tydlig, ! Diskriminering ska inte förekomma vare sig av människor med utländsk härkomst eller av etniska svenskar eller andra människor födda i absolut inte. Det ska vara samma regler, samma lagar och samma villkor för alla människor i . Men det är inte så situationen ser ut . Vi har specialregler, till exempel för nyanlända invandrare. Regeringen avser nu att införa specialregler för sina utanförskapsområden, som huvudsakligen bebos av personer födda utanför . Det finns andra exempel på diskriminerande lagstiftning och regelverk. Vi såg nu ett exempel från kommun, där människor med utländsk bakgrund ska få möjlighet att ta över företag och verksamheter. Det gäller just bara för människor med utländsk bakgrund. Svenskar göre sig icke besvär. Det är ytterligare ett exempel på diskriminering av svenskar. Sedan gäller det EU-direktiv och implementeringen av EU-direktiv. Där är regeringen och allianspartierna väldigt selektiva. När det gäller vissa direktiv och vissa EU-domar är man väldigt snabb med att implementera. Sedan finns det andra direktiv som göms i utredningar och som efter att de skulle ha varit genomförda fortfarande inte ens har kommit till propositionsstadiet. Jag tänkte ställa en fråga till . Är det verkligen alliansregeringens och mening att vi ska diskriminera svenskar när det gäller instegsjobb, nystartszoner och andra diskriminerande lagstiftningar som den borgerliga regeringen har genomfört? 242 (M) replik: Alliansregeringen har gjort väldigt många reformer. Etableringsreformen är en viktig reform som gör att nyanlända snabbare kommer in i arbetslivet. De får en introduktion och får snabbare kontakt med arbetslivet. Det gäller att se till att de som kommer till vårt land får möjlighet att snabbt komma in i det svenska samhället. Vi ser inte detta som ett bekymmer, som gör, utan vi välkomnar människor som vill komma hit och jobba. Arbetskraftsinvandringen kommer att vara oerhört viktig , men självklart gäller svensk lagstiftning för alla. När det gäller EU-domar och sådant är det klart att man kan skriva följdmotioner och tycka till. Men är en medlemsstat, och vad händer om vi inte följer de domstolsbeslut som gäller? Det kommer att bli påföljder. Sedan vill jag ta upp den fråga som bara tangerade, om att bristande tillgänglighet ska vara grund för diskriminering i lagen. Här är beredd att gå med de rödgröna. Jag tror att jag har ställt frågan tre eller fyra gånger till tidigare talare: Hur ska det betalas? Statskontoret säger visserligen att det är svårt att beräkna. Men man nämner siffran 200 miljarder. 200 miljarder kommer reformen att kosta, enligt deras bedömning. Då måste man ändå ställa sig frågan: Hur ska finansieringen ske? SKL:s yttrande kan vi heller inte nonchalera. Ett enigt SKL, alla partier, säger att vi måste utreda och se konsekvenserna av det beslutet. Man säger: Antingen får vi höja skatterna i kommuner och landsting, vilket försämrar tillväxt och sysselsättning, eller så måste staten ge oss de pengarna, enligt finansieringsprincipen. Jag har läst delar av budget jag har inte läst allt. Jag har inte sett att ni har avsatt en enda krona till den här reformen. Men då får vi väl se i höstbudgeten hur mycket och är beredda att avsätta. För det måste ni göra när ni går med på det här förslaget. 243 (SD) replik: Vi kräver inte på något sätt någon särlagstiftning för svenskar, . Vi kräver bara samma lagstiftning. Samma regelverk ska gälla för alla människor som befinner sig och bor i . Det ska inte vara någon särlagstiftning för någon, varken för människor födda i eller för människor som kommer från andra länder. Det ska vara samma regler och samma lagstiftning för alla. När det gäller tillgänglighet kanske du inte lyssnade på mitt anförande. Det är ingen självklarhet att staten ska stå för hela notan. Det ska inte vara gratis för företag att diskriminera. Den notan får de ta i sina budgetar och eventuellt reglera med sina kunder. Men att staten ska gå in med pengar och betala alla de här eventuella 200 miljarderna ser jag som en utopi. Samma sak är det med kommuner och landsting. De har under en mycket , , negligerat den lagstiftning som finns och har funnits . De har inte gjort de nödvändiga investeringar i välfärden för det här är välfärdens kärna, som behövs för att ge funktionshindrade den tillgänglighet de har rätt till. , innan kom in i , hade vi i vår skuggbudget budgeterat för någonting som vi kallade en tillgänglighetsmiljard. Men jag vill återigen säga när det gäller diskriminering att det ska vara samma regler för alla. Det ska inte vara någon särlagstiftning. Och när det gäller funktionshindrades möjligheter i det svenska samhället ska det vara samma rättigheter för alla, ingen diskriminering. Det här är välfärdens kärna, och det måste få kosta pengar, om det nu kommer att kosta. Det finns ju allianskolleger som påstår att det till och med är en investering. Men låt oss då investera tillsammans! 244 (V): I det här betänkandet står bakom ett antal förslag om förbättringar av antidiskrimineringsarbetet. Alla de förslagen är viktiga och högt prioriterade på vår agenda, men i det här inlägget kommer jag helt och hållet att fokusera på ett av de här förslagen, nämligen det som handlar om att införa bristande tillgänglighet i diskrimineringslagstiftningen. anser att tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning är en rättighetsfråga. Vi betraktar inte personer med funktionsnedsättningar som föremål för samhällets hjälpinsatser utan som medborgare med självklar rätt till full delaktighet i samhällslivet. Den utgångspunkten är nödvändig om man ska kunna fatta de beslut som krävs för att också i praktiken göra samhället tillgängligt och inkluderande, för det räcker inte med att säga att alla människor har lika värde och samma rättigheter. Det krävs konkreta förändringar för att de orden ska fyllas med ett verkligt innehåll. Det är ofta precis där och då, när de förändringarna ska genomföras, som agnarna skiljs från vetet i den politiska debatten. har kampen för att föra in bristande tillgänglighet i diskrimineringslagstiftningen förts av organisationer som STIL, DHR, HSO, Marschen för tillgänglighet och många fler. Det har ordnats manifestationer, seminarier, möten och utfrågningar där representanter för riksdagspartierna har deltagit. Jag har själv varit med på ett antal av dem, där jag har hört folkpartister, centerpartister och kristdemokrater i alla upptänkliga sammanhang helhjärtat ställa sig bakom kravet att bristande tillgänglighet ska klassas som diskriminering och lovat att aktivt driva frågan. efter att stämma beslutade att driva kravet sade till exempel så här på Marschen för tillgänglighet: är det att trycka på speedknappen i tillgänglighetsarbetet. Det där var , så det börjar väl bli läge att kolla om den där knappen har hängt sig på något sätt. Inför valet fick en partikamrat till mig, , som är cp-skadad, stor medial uppmärksamhet då han hade nekats att åka med ett X 2000-tåg till en valdebatt som han skulle delta i. gick ut i och sade så här: Vi vill att tillgänglighet ska ingå i diskrimineringslagstiftningen. Så är det redan i och i . Varför inte här? Ja, det är exakt den frågan som partikamrat i den här debatten måste svara på . Varför inte här och varför inte nu? Förklara gärna också vad det är som har förändrats sedan strax före valet när den här frågan var så enkel och självklar att svara på! företrädare i den här debatten har också en del att förklara. Vem ska man tro på i ? I den rapport som släppte alldeles , Ett samhälle där alla kan delta, står det att utredning , Bortom fagert tal, är ett färdigt förslag att genomföra och att det inte behövs någon ytterligare utredning. står här och argumenterar för att vi måste avvakta en ytterligare utredning. Vad är det som har hänt på de som gått sedan rapporten släpptes som gör att plötsligt anser att det behövs ytterligare utredning? anser inte att vi kan vänta med att föra in bristande tillgänglighet i diskrimineringslagstiftningen. Vi anser det av den enkla anledningen att vi menar allvar med att samhället ska vara tillgängligt och att vi inser att det inte räcker med nuvarande lagstiftning för att uppnå det målet. har vi haft en lagstiftning som säger att kollektivtrafiken ska vara tillgänglig. Jag nämnde tidigare som inte kunde ta tåget till en valdebatt. Jag kan tala om att det inte har blivit bättre . hände det igen. hade varit med i en tv-debatt och fick sitta på stationen i och vänta tills det fanns ett tåg som kunde ta ombord hans rullstol. Så gick hela . Han är långt ifrån ensam om att över huvud taget inte kunna använda kollektivtrafiken. Jag har flera rörelsehindrade vänner som helt har slutat åka tåg, därför att det helt enkelt är för osäkert om det kommer att fungera. Bestämmelserna om tillgänglighet i är ännu äldre, men det är bara att konstatera att inte ens det som 2001 definierades som enkelt avhjälpta hinder är avhjälpta. De sitter fortfarande där och stänger människor med funktionsnedsättning ute från stora delar av bostadsbeståndet. Lägg till detta alla otillgängliga skolor, föreningslokaler, kaféer, butiker och arbetsplatser så blir det tydligt att trots alla vackra ord, alla lagar och alla handlingsplaner är personer med funktionsnedsättning fortfarande exkluderade från stora delar av samhällslivet. Det här är både odemokratiskt och oekonomiskt. Ett samhälle som inte är inkluderande kränker både enskilda människors rättigheter och går miste om de värden som människors delaktighet i samhället skapar. Det är inte heller så att det är ett statiskt tillstånd att leva med en funktionsnedsättning. Hur stort hinder en funktionsnedsättning innebär för en människas möjligheter att leva ett fullvärdigt liv avgörs i hög grad av det omgivande samhället. En och samma person kan, beroende på omgivningen, vara fullkomligt hjälplös eller fullt kapabel till ett självständigt och fritt liv. Detta är en grundläggande insikt som måste ligga till grund för en modern politik för tillgänglighet. Det går att bygga och organisera bort en stor del av det som utgör hinder för delaktighet och självständighet för personer med funktionsnedsättning. Väldigt mycket av det som var omöjligt för en synskadad eller en rörelsehindrad eller en person med bipolär sjukdom för 50 eller är fullt möjligt att göra , därför att samhället har utvecklats och förändrats. Annat har i stället blivit mindre tillgängligt på grund av utvecklingen. Det spelar alltså roll hur samhällsförändringar ser ut och hur de går till, och det är där som politiken måste användas som ett aktivt redskap för att styra och snabba på utvecklingen. Den andra grundläggande insikten som är väl värd att påminna om här är att personer med funktionsnedsättning inte är någon homogen och avgränsad grupp. Funktionsnedsättningar kan sätta sig lite varstans, påverka många olika förmågor och dyka upp när som helst i livet. Sannolikt kommer de flesta av oss att få nedsatta funktioner med åldern eller av våra liv. Att bygga ett tillgängligt och inkluderande samhälle är därför inte en hjälpinsats för en viss grupp utan en investering i ett mycket brett allmänintresse som de flesta av oss har både direkt och indirekt nytta av. Den huvudsakliga motiveringen till att regeringspartierna säger nej till att klassa otillgänglighet som diskriminering är de befarade kostnaderna. från har nämnt olika hiskeliga summor på vad det skulle kosta kommuner, fastighetsägare och näringsidkare att bygga bort tillgänglighetshinder i sina verksamheter. Det finns andra beräkningar som är betydligt mer beskedliga. Men oavsett det är den stora frågan: Om regeringen nu skulle fortsätta att bereda och utreda den här frågan, skulle det bli billigare att vänta ett par ? Skulle det då kosta mindre att genomföra full tillgänglighet i samhället? Det skulle det rimligen inte. Det kostar det som det kostar om målet verkligen är att göra samhället tillgängligt. Det enda skälet till att vilja utreda det här ytterligare är ju att man ska ha möjlighet att komma fram till att tyvärr, det här blir så dyrt, så vi kan faktiskt inte genomföra det. Det vore oansvarigt att göra samhället tillgängligt. Det ställer frågan på sin spets om hur man egentligen ser på tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning att det faktiskt finns en prislapp på just den här diskrimineringsgrunden. Jag vill gärna höra svara på hur mycket tillgängligheten får kosta. Var någonstans ligger gränsen för om det här lagförslaget ska genomföras eller inte? Har regeringen ett maxbelopp där man kommer att säga att tyvärr, det blir inget? Det som dessutom kan sägas om alla de beräkningar som har gjorts och som och andra hänvisar till i betänkandet är att de fullständigt bortser från de stora samhällsekonomiska vinster som ett tillgängligt samhälle rimligen ger. Vi vet ju att arbetslösheten bland personer med funktionsnedsättning, både med och utan nedsatt arbetsförmåga, har stigit och stigit under en lång rad av år, alldeles oavsett om det har varit låg- eller högkonjunktur. Antalet unga som får sjuk- och aktivitetsersättning har mer än fördubblats . Det här är om något ett samhällsekonomiskt slöseri av gigantiska proportioner, för det är inte särskilt långsökt att anta att om skolan och förskolan, den högre utbildningen, arbetsplatser och transporter vore tillgängliga så skulle det ha en väldigt stor inverkan på möjligheterna att jobba för många av dem som stängs ute från arbetsmarknaden. Folkhälsoaspekten av ökad tillgänglighet negligeras också när det talas om kostnader och ekonomi. Att ständigt utsättas för diskriminering och begränsas i sina möjligheter att vara delaktig i samhället leder till många sorters ohälsa. Det är väl belagt. Precis som med arbetslöshet är det naturligtvis i första hand ett problem för den enskilda individen, men det är också ett stort samhällsekonomiskt problem. Det finns, med andra ord, goda skäl att anta att även generellt ökad tillgänglighet faktiskt skulle vara samhällsekonomiskt lönsamt på lång sikt. Det innebär naturligtvis inte att det inte skulle kosta någonting att eliminera alla tillgänglighetshinder i samhället . Man kan välja att se det som investeringar i ett bättre samhälle för att uppnå mål om rättigheter för alla människor. Det lagförslag som har presenterat i sin utredning innehåller en helt avgörande skälighetsprincip. Det står uttryckligen att ingen ska behöva drivas i konkurs eller lägga ned sin verksamhet. Det ska vara skäliga åtgärder. Jag har träffat representanter för de flesta handikappförbund som finns i landet. Det är ingen som inte håller med om det. Det är klart att det ska vara skäligt och rimligt. Det är ingen som begär något orimligt. Det finns goda möjligheter för staten att stimulera ombyggnationer som syftar till att bygga bort tillgänglighetshinder i samband med att ett diskrimineringsförbud införs. har faktiskt i sin budget förslag på hur det kan göras. I vår senaste budget öronmärker vi från ROT-avdraget till tillgänglighetssatsningar i kommuner och landsting och i småföretag, till exempel butiker och restauranger. Utöver det riktar vi en del av ROT-avdraget till renovering och upprustning av miljonprogramsområdena, som självklart i samband med renoveringen ska göras tillgängliga. Vi avskaffar inte ROT-avdraget utan vi riktar det till insatser som skapar mervärden för samhället. Det är bara att flytta över dem till det man hellre vill göra än att bevilja sig själv avdrag för att renovera den egna villan. Vi satsar pengarna på att göra samhället tillgängligt och demokratiskt. Det saknas varken kunskaper eller resurser för att på allvar göra vårt samhälle tillgängligt. Det som saknas är politisk vilja. Med det här betänkandet visar vi att en majoritet av riksdag menar allvar med att tillgänglighet är en rättighet. är det upp till bevis för regeringen. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i punkt nr 7. 245 (M) replik: frågade om kostnader. Det råder stor osäkerhet. Det påtalar Statskontoret och . Det är därför det är så viktigt att göra en ordentlig utredning och se på kostnadsbilden. I departementspromemorian Bortom fagert tal finns skrivningar om att reformen inte ska kosta någonting, vilket jag starkt ifrågasätter. En sådan stor och omfattande reform kostar naturligtvis pengar.