prop · GZ03156 · 2012-05-29 00:00:00 — Om en resningsansökan avvisas eller avslås får sökanden åläggas att ersätta motparten eller, om åklagaren är motpart, staten kostnaderna i resningsärendet. Har resning sökts av åklagaren får kostnaderna utgå av allmänna medel. Beviljas resning ska kostnadsfrågan prövas i samband med att målet tas upp på nytt. 4.4.1Utredningsåtgärder i syfte att utreda om det finns grund för resning Bevisbördan för att resningsförutsättningarna är uppfyllda vilar på den som söker resning. Den som förfogar över det allmännas utredningsre- surser är dock åklagaren. Oavsett om det rör sig om resning till förmån eller till men för den tilltalade kan åklagaren därför behöva vidta utred- ningsåtgärder. Det saknas regler som styr åklagarens möjlighet att vidta komplette- rande utredningsåtgärder i syfte att angripa en dom som vunnit laga kraft. De bestämmelser som finns i om komplettering av förundersökningen efter åtals väckande (23 kap. 23 §) eller efter föreläg- gande av rätten (t.ex. 45 kap. 11 § och 46 kap. 12 §) är inte tillämpliga i en resningssituation och några motsvarande bestämmelser finns inte i 58 kap. RB. Det finns alltså inget uttryckligt stöd för åklagaren att åter- uppta eller komplettera en förundersökning i samband med att en fråga om resning aktualiseras. Av orubblighetsprincipen följer att den förundersökning som har före- gått lagföringen är definitivt avslutad. Att domen vunnit laga kraft och att det saknas uttryckliga bestämmelser som tar sikte på utredningsåtgärder i resningssammanhang utgör dock enligt praxis inte hinder mot att åklaga- ren beslutar att återuppta förundersökningen om skäl för det föreligger. Detta är dessutom en förutsättning för att åklagaren lagligen ska kunna vidta utredningsåtgärder i samband med att en fråga om resning kommer upp (jfr JO 2000/01 s. 74 och JO 2002/03 s. 124). I de fall komplette- rande utredningsåtgärder har behövt vidtas i sådana situationer har det i Högsta domstolens och riksåklagarens praxis förekommit en analog tillämpning av de nämnda bestämmelserna i . ombudsmän () har i ett par ärenden (JO 2000/01 s. 69 och JO 2002/03 s. 116) uttalat att det krävs mycket starka skäl för att man ska vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en dom som vunnit laga kraft. I ett av dessa (det sistnämnda), som gällde resning till men för den tilltalade, påpekade JO att åklagaren som en följd av orubb- lighetsprincipen har befogad anledning att vidta utredningsåtgärder i syfte att angripa en sådan dom endast om denne har fått kännedom om tidigare inte kända förhållanden som har sådan tyngd att det trots den stora restriktivitet som gäller i fråga om beviljande av resning till men för den tilltalade finns skäl att aktualisera resningsfrågan. Att inleda en utredning om ett brott som omfattas av en tidigare doms rättskraft för att undersöka om det går att finna några nya omständigheter eller bevis som skulle kunna läggas till grund för en resningsansökan är således enligt JO inte förenligt med orubblighetsprincipen. Som en sammanfattande syn- punkt uttalade JO att det inte kan anses stå i överensstämmelse med gäl- lande rätt att återuppta en förundersökning i avsikt att få till stånd ett beslut om resning till men för den tilltalade om det inte redan från början föreligger ett välgrundat antagande att utredningen kommer att resultera i att resning beviljas. En utredning som företas utan att denna förutsättning är uppfylld står enligt JO i strid inte bara med respekten för den till- talades rättssäkerhet och hänsynen till målsägande, vittnen, sakkunniga och andra berörda personer utan också med intresset av att samhällets brottsutredande resurser inte tas i anspråk i onödan. I ett senare ärende (JO 2007/08 s. 87) har JO tillagt att det finns anled- ning att skilja mellan resning till nackdel och resning till förmån för den tilltalade. Eftersom möjligheterna till resning är betydligt större i det senare fallet kan det oftare finnas anledning att återuppta en förundersök- ning när det blir fråga om resning till en tilltalads förmån. JO anförde också att en förundersökning inte bör återupptas med mindre än att de nya uppgifterna är sådana att de om de bekräftas bör kunna föranleda att resning beviljas. Hänsyn måste då tas till de mer vidsträckta möjlig- heter till resning som tilläggsregeln ger. Riksåklagarens rättstillämpning när det gäller förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning har påverkats av JO:s uttalanden. Från att ha varit generös med att återuppta förundersökningar i sådant syfte blev riksåklagaren efter uttalandena i JO 2002/03 s. 116 i stället mycket återhållsam. Riksåklaga- rens praxis har efter JO 2007/08 s. 87 återgått till en mer generös håll- ning, om än inte lika generös som före det förstnämnda ärendet. När det gäller förutsättningarna för att återuppta en förundersökning är riksåklagarens rådande tolkning av rättsläget följande. Förundersök- ningen ska återupptas om det framkommer nya omständigheter eller bevis som på objektiva grunder ger sådan anledning att hysa tvivel om en hovrättsdoms riktighet att resning bör kunna beviljas om en komplette- rande utredning bekräftar innehållet i det nya materialet. Vid bedöm- ningen ska även tilläggsregeln beaktas med innebörd att kraven för att bevilja resning till förmån för den tilltalade i vissa fall är lägre än annars. 4.4.2Olika sätt att initiera ett återupptagande av förundersökningen När det gäller resningsförfaranden mot domar som vunnit laga kraft och meddelats av en hovrätt eller kan frågan om återupp- tagande av förundersökningen inför eller i samband med en resningsan- sökan i princip initieras hos riksåklagaren på tre sätt. Till att börja med kan en enskild person, innan någon ansökan om res- ning lämnats in till , i en framställning direkt till riks- åklagaren begära att förundersökningen ska återupptas. vanligaste situationen; t.o.m. fick riksåklagaren in cirka 70 sådana framställningar. Det är dock mycket ovanligt att en sådan framställning leder till att förundersökningen åter- upptas. En begäran från en enskild person om utredningsåtgärder kan även framställas i en ansökan om resning som ges in till . I de fall begär en skriftlig förklaring av riksåklagaren i resningsärendet vilket har skett i omkring 15 ärenden under den ovan angivna tidsperioden får denne anledning att ta ställning till om förundersökningen bör återupptas. Riksåklagaren har endast i ett litet antal av dessa fall beslutat att återuppta förundersökningen. Anser att utredningsåtgärder ändå bör vidtas har det före- kommit att domstolen med analog tillämpning av bl.a. 45 kap. 11 § RB förordnat att riksåklagaren ska komplettera utredningen på visst sätt, varefter denne återupptagit förundersökningen och vidtagit de begärda utredningsåtgärderna. Sådana förelägganden är emellertid sällsynta; t.o.m. har det bara rört sig om ett fåtal fall. I sammanhanget kan nämnas att det till ges in hundratals resningsansökningar. Slutligen kan riksåklagaren på eget initiativ besluta att förundersök- ningen ska återupptas. Ett sådant beslut kan vara föranlett t.ex. av syn- punkter från en lokal åklagare om att en dom kan vara felaktig. Tillvägagångssätten att initiera ett återupptagande av en förundersök- ning är desamma när det gäller tingsrättsdomar som vunnit laga kraft. Om domen är meddelad av tingsrätt är det dock hovrätt som handlägger resningsärendet och eventuellt begär skriftlig förklaring av motparten (58 kap. 4 § första stycket RB). I dessa fall är det i första hand den lokala åklagaren som är behörig att företräda i resnings- ärendet liksom att handlägga framställningar om utredningsåtgärder som kommer direkt från enskilda. Detsamma gäller när det är fråga om att på eget initiativ inleda en utredning när det på annat sätt framkommer att en dom kan vara materiellt felaktig. Att även riksåklagaren kan vara behörig i dessa fall följer av 7 kap. 5 § RB. 4.4.3Förfarandet vid en återupptagen förundersökning Om en förundersökning återupptas i syfte att utreda om det finns förut- sättningar för resning tillämpas enligt praxis 23 kap. RB på förfarandet i den utsträckning det är möjligt. I det ordinära förfarandet avslutas en förundersökning antingen genom att den läggs ned eller genom beslut i åtalsfrågan. Åtal får inte beslutas innan s.k. slutdelgivning skett enligt 23 kap. 18 § första stycket RB. Om kompletterande utredningsåtgärder vidtas under en pågående process efter det att åtal väckts avslutas dessa åtgärder med att den åtalade slut- delges det nya materialet eller att åtalet läggs ned. Det finns inte någon rätt att få del av det fullständiga utredningsmaterialet vid nedlagda förun- dersökningar. En förundersökning som återupptagits i syfte att utreda om det finns grund för resning avslutas genom att åklagaren fattar någon form av beslut. Det kan vara beslut om att lägga ned förundersökningen igen eller beslut i frågan om resning ska sökas eller inte. När en sådan förunder- Prop. 2011/12:156 sökning är avslutad förefaller riksåklagarens praxis innebära att den tidi- gare tilltalade ska få del av det nya utredningsmaterialet i vart fall om det har hållits formella förhör under den återupptagna förundersökningen. Om resning inte söks brukar riksåklagaren ange skälet för det. Härige- nom ges den enskilde bättre möjligheter att bedöma om han eller hon själv bör ansöka om resning. Den som misstänks för brott har en ovillkorlig rätt att anlita en försva- rare. I första hand ankommer det på den misstänkte att själv sörja för sitt försvar och utse försvarare. I vissa fall har en misstänkt rätt till en of- fentlig försvarare. Syftet med offentliga försvarare är att skapa garantier för rättsligt bistånd när sådant bistånd behövs även för de misstänkta som inte själva anlitat försvarare (prop. 1983/84:23 s. 13). Förutsättningarna för att få en offentlig försvarare i det ordinära förun- dersöknings- och brottmålsförfarandet regleras i 21 kap. 3 a § RB. För det fall den misstänkte är finns en särskild bestämmelse i 24 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare. Dessa bestämmelser är emellertid inte tillämpliga i en resnings- process och några motsvarande regler som tar sikte på resningsförfaran- det finns inte. Ett förordnande av en offentlig försvarare i det tidigare brottmålet gäller inte heller i ett senare förfarande avseende resning och enligt praxis kan en offentlig försvarare inte förordnas i ett sådant ärende (NJA 1980 s. 416). Om däremot brottmålet tas upp på nytt därför att resning beviljas kan en offentlig försvarare förordnas att biträda den tilltalade i det nya målet. I fråga om handläggningen av det återupptagna brottmålet tillämpas nämligen i stort sett de allmänna reglerna om måls behandling i den instans där målet tas upp. Likaså torde ett tidigare meddelat förordnande komma att återupplivas, dvs. en offentlig försvarare behöver inte förordnas på nytt (, , 7:e avd:6 och , Om resning i rättegångsmål, 1959, s. 262 och 276). En tidigare tilltalad som har behov av rättsligt biträde i ett resningsför- farande kan emellertid beviljas rättshjälp om de allmänna förutsättning- arna i rättshjälpslagen (1996:1619) är uppfyllda. Praxis på området är dock restriktiv och det krävs särskilda skäl för att rättshjälp ska beviljas när den rättsliga angelägenheten avser resning (se t.ex. Rättshjälps- nämndens beslut , dnr Ö 016-2009). Justitiekanslern (), som har klagorätt i rättshjälpsärenden, har också intagit en restrik- tiv hållning i frågan. JK:s uppfattning synes vara att det i fall då beslutar att inhämta yttrande från riksåklagaren i anledning av en resningsansökan finns ett större utrymme att bevilja rättshjälp än an- nars (se t.ex. yttrande till , dnr 3204- 09-101 [domstolens mål nr Ö 2125-09]). har , bl.a. i det nämnda ären- det, beslutat att bevilja rättshjälp när angelägenheten avsett resning. Bestämmelser om målsägandebiträde finns i lagen (1988:609) om måls- ägandebiträde. Förutsättningarna för att målsägandebiträde ska förordnas anges i 1 §. Förutom möjligheten för en målsägande att få sina intressen tillvaratagna genom ett målsägandebiträde har åklagaren en relativt långtgående skyldighet att föra målsägandens talan (22 kap. 2 § RB). Om förhållandena i det enskilda fallet inte motiverar att målsägandebiträde förordnas och inte heller åklagaren kan bistå målsäganden finns i det ordinära förfarandet också möjlighet till rättshjälp enligt 7 § första stycket rättshjälpslagen (1996:1619). Liksom reglerna om offentlig försvarare, tar bestämmelserna om måls- ägandebiträde sikte på den ordinära förundersöknings- och brottmåls- processen. Det finns alltså inte heller för målsägandens del någon författ- ningsreglerad rätt till rättsligt biträde i samband med en resningsprocess. I praxis har det däremot förekommit att målsäganden fått ett målsägan- debiträde utsett i en sådan situation (NJA 2002 s. 439). Möjligheten att förordna rättshjälpsbiträde för målsäganden enligt 7 § första stycket rättshjälpslagen gäller även i ett resningsförfarande. Särskild företrädare för barn För brottsoffer under ska i den ordinära processen under vissa för- utsättningar förordnas en särskild företrädare för barn. Förutsättningarna anges i 1 § lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn. Huruvida en särskild företrädare för barn kan förordnas i samband med ett resningsförfarande är oklart eftersom det saknas bestämmelser, förar- betsuttalanden och praxis på området. Regeringens förslag: Det ska i lag anges att åklagaren under vissa förutsättningar ska återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning. Om förundersökningen om brottet ännu inte är avslutad ska åklagaren i stället besluta att den pågående förun- dersökningen även ska avse frågan om den tidigare tilltalades delak- tighet i brottet. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon möjlighet för åklagaren att i syfte att utreda om det finns grund för resning vidta ut- redningsåtgärder av brottsutredande karaktär utanför förundersök- ningsinstitutet. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Av dem som har uttalat sig i denna del tillstyrker flertalet, bl.a. ombudsmän (), , Hovrätten över och , , , , , och Juri- diska fakultetsnämnden vid , utredningens förslag och bedömning. Högsta domstolens ledamöter ifrågasätter om inte regle- ringen bör ges en fakultativ utformning i stället för att ålägga åklagaren en skyldighet att i vissa fall återuppta förundersökningen. vid är kritisk till att utredningen inte har fått ta ett vidare grepp om resningsfrågan och kan därför varken avstyrka eller tillstyrka några av utredningens förslag; fakultetsnämnden är dock positiv till att möjligheten att återuppta en förundersökning lag- regleras. tillstyrker utredningens förslag och bedömning men framför, liksom fakultetsnämnden, önskemål om en mer genomgripande översyn av resningsreglerna. Inom ramen för ett sådant vidare grepp bör enligt fakultetsnämnden och bl.a. frågan om att inrätta ett särskilt organ för prövning av sökandens begäran om utredningsåtgärder övervägas. Högsta domstolens ledamöter, och framför liknande synpunkter. Skälen för regeringens förslag och bedömning Bör förutsättningarna för att vidta utredningsåtgärder i syfte att utreda om det finns grund för resning lagregleras? Som framgår av föregående avsnitt finns det inte någon rättslig reglering som uttryckligen tar sikte på utredningsåtgärder i resningssammanhang. Det förfarande som kommit att tillämpas har vuxit fram ur riksåklagarens och Högsta domstolens praxis. Till skillnad från vad som gäller i den ordinarie brottmålsprocessen, där åklagaren har bevisbördan, ligger bevisbördan i resningsärenden på sökanden. Det är således den som begär resning som har att bevisa att förutsättningarna för resning är uppfyllda. Eftersom resningsinstitutet är ett undantag från den för rättsordningens stabilitet grundläggande orubb- lighetsprincipen (se närmare avsnitt 5.2), ställer lagen upp höga krav för att resning ska beviljas. Även praxis är restriktiv. För en enskild som ska visa att det finns resningsskäl kan det vara svårt att få fram den nödvändiga utredningen. Han eller hon är därför ofta beroende av att åklagaren, som förfogar över det allmännas utredningsresurser, bidrar med dessa. Som huvudregel föreligger dock inte någon skyldighet och oftast inte heller någon laglig möjlighet för åklagare och polis att bistå enskilda dömda med utredningsåtgärder efter att en dom vunnit laga kraft (JO 2000/01 s. 74). Detta följer av att förun- dersökningen i och med att domen vunnit laga kraft är avslutad och att utrymmet för att vidta utredningsåtgärder utanför en förundersökning är mycket begränsat (JO dnr 3251-1993, JO 1997/98 s. 100 ff. och JO 2000/01 s. 73 f.). Att det saknas en uttrycklig reglering om utredningsförfarandet i res- ningssammanhang kan medföra svårigheter för den enskilde att avgöra om han eller hon kan få del av det allmännas utredningsresurser. Utred- ningen har mot den bakgrunden föreslagit att förutsättningarna för att vidta åtgärder i syfte att utreda om det finns grund för resning ska lag- Prop. 2011/12:156 regleras. Ingen remissinstans har haft något att invända mot förslaget. Genom att lagreglera förutsättningarna för att vidta sådana utrednings- åtgärder skapas enligt regeringen klarhet och förutsebarhet om när de kan begäras. Eftersom det är den resningssökande som har bevisbördan för att resningsförutsättningarna är uppfyllda och åklagaren som har tillgång till utredningsresurserna är detta särskilt viktigt när en ansökan om res- ning gäller till den tidigare tilltalades förmån. Även vid resning till nack- del för den tidigare tilltalade talar rättssäkerhetsskäl för att det i lag bör framgå i vilka situationer åklagaren ska kunna återuppta förundersök- ningen och vidta utredningsåtgärder i syfte antingen att få en frikänd person dömd för brottet eller att få ett brott som någon dömts för hänfört under en väsentligt strängare straffbestämmelse. För den enskilde blir det tydligare i vilka situationer sådana utredningsåtgärder kan komma att vidtas. Den åklagare som har att ta ställning till en fråga om utrednings- åtgärder får stöd i lag för sitt beslutsfattande. Detta bör leda till en större enhetlighet i fråga om i vilka situationer förundersökningar ska återupptas i syfte att utreda om det finns förutsättningar för resning. Mot den angivna bakgrunden ansluter regeringen sig till utredningens förslag att i lag reglera förutsättningarna för att vidta utredningsåtgärder i syfte att utreda om det finns grund för resning. Bör utredningsförfarandet äga rum inom ramen för en förundersökning? När det gäller regleringens närmare utformning är en central fråga om utredningsförfarandet endast bör äga rum inom ramen för en förunder- sökning eller om det bör finnas möjlighet att vidta utredningsåtgärder även utanför detta institut. Som framgår av avsnitt 4.4.1 är den rådande uppfattningen att utred- ningsåtgärder som syftar till att angripa en dom som vunnit laga kraft i princip inte får vidtas utanför ramen för en förundersökning. Det begrän- sade utrymmet för detta motiveras av att förundersökningsreglerna inne- håller viktiga rättssäkerhetsgarantier. Att en förundersökning inleds och brottsutredande åtgärder därefter vidtas inom ramen för denna medför nämligen inte bara skyldigheter för den enskilde utan även att förfarandet omgärdas av bestämmelser som avser att garantera hans eller hennes rättssäkerhet. Exempelvis har den misstänkte rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, få ta del av vad som före- kommit vid förundersökningen och att begära kompletteringar av utred- ningen (23 kap. 18 § första stycket RB). Andra bestämmelser i regle- ringen av förundersökningsförfarandet som är betydelsefulla i detta sammanhang är bestämmelserna om förhör i 23 kap. 613 §§ RB. Skyl- digheten att medverka i förhör är en ingripande förpliktelse för den en- skilde och genom förhörsbestämmelserna skapas garantier för den en- skildes rättssäkerhet. Förhör i brottsutredande syfte anses därför i princip inte kunna hållas utom en förundersökning. Av rättssäkerhetsskäl vidtas i princip inte heller andra utredningsåtgärder utanför förundersökningens ram. Det torde rentav vara uteslutet för åklagaren att utom förundersök- ningen företa faktiska utredningsåtgärder, som t.ex. att besluta om Detsamma gäller beslut om inhämtande av rättsintyg (Felaktigt dömda Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 92 och prop. 2004/05:64 s. 25). Med hänsyn till att utrymmet för att vidta utredningsåtgärder utanför en förundersökning enligt praxis är så begränsat är den rådande uppfatt- ningen att åklagaren måste återuppta förundersökningen för att lagligen kunna vidta utredningsåtgärder i syfte att utreda om det finns grund för resning (se närmare avsnitt 4.4.1). För att utredningsförfarandet efter dom som vunnit laga kraft ska genomsyras av de rättssäkerhetsgarantier som bestämmelserna om förundersökning innehåller har utredningen föreslagit att denna praxis ska kodifieras. Samma skäl motiverar enligt utredningen att det inte bör införas någon lagreglerad rätt för åklagaren att i syfte att utreda om det finns förutsättningar för resning vidta vissa åtgärder av brottsutredande karaktär utanför förundersökningsinstitutet. Remissinstanserna har lämnat både förslaget och bedömningen utan invändningar. Det finns anledning att göra skillnad mellan åtgärder som är av brotts- utredande karaktär t.ex. att hålla förhör, besluta om teknisk undersök- ning och inhämta rättsintyg och utredningsverksamhet som inte är av sådan karaktär. Till den förstnämnda typen av utredningsåtgärder, dvs. åtgärder av brottsutredande karaktär, är det som framgår ovan kopplat flera rättssä- kerhetsgarantier. Det främsta skälet till att åtgärder av brottsutredande karaktär i syfte att utreda om det finns grund för resning bör vidtas inom ramen för en förundersökning är enligt regeringens mening att åtgärderna därmed omgärdas av dessa garantier. Även JO, Hovrätten över och , och har fram- hållit vikten av detta. Detta är också den ordning som har utarbetats i praxis. Å andra sidan skulle en lagreglerad rätt för åklagaren att vidta vissa enstaka utredningsåtgärder av brottsutredande karaktär utanför förunder- sökningsinstitutet kunna skapa bättre förutsättningar att fatta välgrundade beslut i frågan om förundersökningen ska återupptas. En dömd person som avser att ansöka om resning skulle då också i ett tidigare skede kunna påkalla åklagarens hjälp med att vidta vissa utredningsåtgärder och därmed i mindre utsträckning än enligt nuvarande ordning bli hän- visad till att själv säkra bevisning med risken att bevisningen senare kan komma att ifrågasättas. Vidare kan antas att antalet resningsansökningar som ges in till domstol skulle minska eftersom det i ett tidigare skede kan komma att stå klart att en ansökan inte skulle komma att bifallas. En ordning där åklagaren ges rätt att utanför en förundersöknings ram vidta vissa brottsutredande åtgärder skulle emellertid innebära att ett helt nytt institut införs i svensk straffprocessrätt. En på rättssäkerhetsskäl grundad ordning riskerar därmed att luckras upp. Konsekvenserna av detta är svåra att överblicka. Klart är dock att ett sådant institut skulle behöva kompletteras med ett antal ytterligare regler för att tillgodose kraven på rättssäkerhet i samband med de vidtagna utredningsåtgärderna. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det inte är lämpligt att brottsutredande åtgärder i syfte att utreda om det finns förutsättningar för resning vidtas utanför ramen för en förundersökning. Det saknas således tillräckliga skäl för att ändra den ordning som utvecklats i praxis. På sätt utredningen föreslagit bör därför sådana åtgärder även i fortsätt- ningen vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning.