prop · H0034 · 2012-09-19 00:00:00 — För att tydliggöra att det som avses är vad som i den franska språkversionen uttrycks lordre public och inte vad som i t.ex. 1 § polislagen (1984:387) avses med uttrycket allmän ordning och säkerhet bör i den nu aktuella bestämmelsen begreppet allmänna hänsyn i stället användas. Allmänna hänsyn är också det begrepp som används i 15 § 3 LÖHS. Artikel 1.2 saknar egentligt materiellt innehåll och kräver i sig inte något genomförande i nationell rätt. I artikel 1.3 föreskrivs att direktivet inte ska påverka tillämpningen i medlemsstaterna av reglerna om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Vidare föreskrivs att direktivet inte heller ska påverka medlemsstaternas fullgörande av eventuella skyldigheter när det gäller mer omfattande administrativt samarbete som följer av andra rättsliga instrument, däri inbegripet bilaterala eller multilaterala avtal. Att direktivet inte inskränker åtaganden enligt andra internationella överenskommelser ter sig självklart och någon bestämmelse om detta behöver inte införas i svensk rätt. 6.2Artikel 2, Tillämpningsområde Regeringens förslag: Direktivets bestämmelser om tillämpningsområdet ska, i sak, i sin helhet tas in i den nya lagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att bestämmelsen måste förtydligas eftersom det är oklart om alla områden som nämns i artikel 355 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt omfattas eller om det bara är de som nämns i artikel 52 i fördraget om Europeiska unionen 2012/13:4 som omfattas. Enligt verkets mening är det vidare inte bra att den enskilde ska behöva läsa två olika fördrag för att kunna konstatera vilka områden som omfattas av lagen. Verket föreslår att det i stället i lagtexten direkt skrivs ut de områden som omfattas. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig särskilt om genomförandet av artikel 2 i direktivet. Skälen för regeringens förslag: Avgränsningen av direktivets tillämpningsområde är av grundläggande betydelse för såväl tillämpande myndigheter som enskilda som berörs av samarbetet. Det är därför viktigt att lätt kunna ta del av bestämmelserna om direktivets tillämpningsområde och någon annan lösning kan knappast komma i fråga än att återge dessa i den nya lagen. I artikel 2.3 i direktivet föreskrivs att de skatter som anges i punkt 1 inte i något fall ska tolkas som att de omfattar a) avgifter, t.ex. för intyg och andra handlingar som utfärdas av offentliga myndigheter, eller b) avgifter av avtalsmässig karaktär, t.ex. ersättning för allmännyttiga tjänster. Lagrådet har ifrågasatt behovet av att ta in en bestämmelse med detta innehåll i den nya lagen eftersom det redan framgår att lagen endast gäller för skatter. Enligt regeringens bedömning bör en bestämmelse som i sak återger innehållet i artikel 2.3 dock tas in i lagen eftersom den kan få betydelse vid bedömningar av vilka av de skatter och avgifter som i andra medlemsstater benämns skatter som ska omfattas av lagen. Med avseende på de territorier som omfattas överensstämmer den föreslagna bestämmelsen i den nya lagen med artikel 2.4 i direktivet. Bestämmelsen kan enligt regeringens mening inte tolkas på annat sätt än att samtliga medlemsstater som anges i artikel 52.1 i fördraget om Europeiska unionen och samtliga territorier som avses i artikel 355 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (vilken artikel 52.2 hänvisar till) omfattas. Att i lagtexten räkna upp vilka stater och territorier som omfattas skulle innebära att lagen skulle behöva ändras när de aktuella artiklarna i fördragen ändras. Enligt regeringens mening bör bestämmelsen därför inte utformas som föreslår. 6.3Artikel 3, Definitioner Regeringens förslag: De definitioner som anges i artikel 3 i direktivet ska, med tre undantag, tas in i den nya lagen utan några ändringar i sak. I lagen ska definitionen av begreppet automatiskt utbyte dock inte innefatta en definition av begreppet tillgängliga upplysningar. I stället för begreppet administrativ utredning ska begreppet utredning användas i den nya lagen. Regeringens bedömning: Definitionerna av uttrycken anmodad myndighet, på elektronisk väg och CCN-nätet bör inte tas in i lagen. Promemorians förslag och bedömning: Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian förslås att det i lagen införs en definition av begreppet tillgängliga upp- Vidare föreslås begreppet sökande myndighet användas i stället för det i direktivet använda begreppet begärande myndighet. Remissinstanserna: föreslår att begreppet begärande myndighet inte ändras till begreppet sökande myndighet i lagen. Verket anför att ett sådant byte skulle skapa förvirring eftersom ett annat begrepp används än i direktivet och inom andra områden avseende informationsutbyte inom Europeiska unionen. Vidare anser verket att sökande är ett mindre adekvat uttryck än begärande. påpekar också att avgörande för om en svensk investeringsfond ska omfattas av definitionen av person är om den är skattskyldig i någon annan medlemsstat och att detta därför måste utredas för att kunna avgöra om en sådan fond omfattas av lagen. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig särskilt om genomförandet av artikel 3 i direktivet. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Det underlättar formuleringen av bestämmelserna i den nya lagen att de definitioner i artikel 3 som avser begrepp som också förekommer i lagen återges i en särskild bestämmelse där. Begreppen anmodad myndighet, på elektronisk väg och CCN-nätet används inte i den nya lagen. Definitionerna av de begreppen bör därför uteslutas. I direktivet innefattar definitionen av begreppet automatiskt utbyte även en definition av begreppet tillgängliga upplysningar. Eftersom det sistnämna begreppet inte används i den nya lagen bör någon definition av det inte tas in där. I stället för begreppet administrativ utredning som används i den svenska språkversionen av direktivet bör i den nya lagen begreppet utredning användas. Begreppet utredning har valts främst för att det används även i skatteförfarandelagen. I promemorian föreslogs begreppet sökande myndighet användas i stället för begreppet begärande myndighet. Skälen till detta var endast att underlätta den språkliga utformningen av bestämmelserna i den nya lagen. Med hänsyn till att begreppet begärande myndighet används vid administrativt samarbete inom Europeiska unionen när det gäller mervärdesskatt och punktskatter bör det begreppet, såsom föreslår, enligt regeringens bedömning användas även här. Med anledning av vad anför avseende svenska investeringsfonder och definitionen av begreppet person konstaterar regeringen följande. Svenska investeringsfonder är enligt 4 kap. 1 § lagen (2004:46) om investeringsfonder inte juridiska personer. Enligt 2 kap. 3 § inkomstskattelagen (1999:1229), förkortad IL, ska dock bestämmelserna om juridiska personer tillämpas också på investeringsfonder. Enligt 6 kap. 5 § IL är svenska investeringsfonder emellertid inte skattskyldiga för inkomst av tillgångar som ingår i fonden. Den som äger andel i en investeringsfond schablonbeskattas i stället i förhållande till värdet på de egna andelarna. Andelsägaren beskattas också för utdelning från fonden och för kapitalvinster när fondandelar avyttras. För fysiska personer och dödsbon lämnas kontrolluppgift om den schablonintäkt som en andelsägare i en investeringsfond ska ta upp. Förvaltare av investeringsfonder har ingen deklarationsskyldighet avseende fonderna. Eftersom svenska investeringsfonder inte är fysiska eller juridiska personer och därmed inte kan utföra rättshandlingar samt är undantagna från beskattning i omfattas de av definitionen av person i direktivet och den nya lagen 2012/13:4 endast om de omfattas av en skatt i en annan medlemsstat som täcks av direktivet och lagen. Med anledning av att fonderna är undantagna från beskattning i kommer det knappast att bli aktuellt för att med stöd av den nya lagen begära upplysningar om eller andra åtgärder avseende sådana. De fall då det kan bli behövligt att avgöra om en svensk investeringsfond omfattas av definitionen av person i lagen är således när lämnar upplysningar till en annan medlemsstat eller vidtar andra åtgärder för en annan medlemsstats räkning. är inte skyldigt att lämna upplysningar på begäran från en behörig myndighet i annan medlemsstat om de sannolikt inte är relevanta för ett skatteärende i den staten (se om detta även i avsnitt 6.5). Vid utbyte av upplysningar om svenska investeringsfonder på begäran bör således om det behövs få information från den begärande myndigheten om att fonden omfattas av en skatt i den andra medlemsstaten som täcks av direktivet och lagen. Om den begärande myndigheten inte lämnar denna information självmant kan begära komplettering i det avseendet. Eftersom förvaltare av investeringsfonder inte har deklarationsskyldighet avseende fonderna och några kontrolluppgifter eller liknande inte heller lämnas avseende inkomster och tillgångar i fonderna har inte sådana upplysningar tillgängliga på ett sådant sätt att det medför skyldighet att överföra dem genom automatiskt utbyte. Skyldigheten att lämna upplysningar utan föregående begäran uppstår endast om utan ytterligare utredning kan anta att upplysningarna är relevanta för administration och verkställighet av en annan medlemsstats nationella lagstiftning i fråga om de skatter som lagen gäller. I detta ligger att inte är skyldigt att lämna upplysningar om en svensk investeringsfond om det inte kan antas att den omfattas av en skatt som lagen täcker (och därmed omfattas av begreppet person i lagen). Vid tillämpning av bestämmelsen om närvaro av tjänsteman från annan medlemsstat saknar det betydelse om en svensk investeringsfond omfattas av begreppet. Eftersom en svensk investeringsfond varken är en fysisk eller juridisk person kan den inte delges enligt delgivningslagen (2010:1932). Däremot kan andelsägarna i och förvaltaren av fonden delges. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att den problematik som tar upp i detta avseende i praktiken inte torde komma att vålla några svårigheter vid tillämpningen av den nya lagen. 6.4Artikel 4, Organisation Regeringens bedömning: Bestämmelserna i artikel 4 om behörig myndighet, delegering av samarbetet m.m. behöver inte genomföras i lagform. Promemorians bedömning: Promemorians bedömning överensstäm- mer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig särskilt om Prop. 2012/13:4 genomförandet av artikel 4 i direktivet. Skälen för regeringens bedömning: Artikeln innehåller bestämmelser av skilda slag. I punkt 1 föreskrivs skyldighet för varje medlemsstat att underrätta kommissionen om sin behöriga myndighet och skyldighet för kommissionen att göra denna information tillgänglig. I punkt 2 första stycket föreskrivs en skyldighet för den behöriga myndigheten att utse ett centralt kontaktkontor, som enligt andra stycket också kan utses som ansvarig för kontakterna med kommissionen. Punkterna 3 och 4 anger möjligheter till delegering av behörig myndighetsuppgifter. Enligt punkten 5 ska de tjänstemän som medverkar i administrativt samarbete enligt direktivet under alla omständigheter anses vara behöriga tjänstemän för detta ändamål i enlighet med villkor som fastställs av de behöriga myndigheterna. I punkterna 6 och 7 föreskrivs skyldighet för ett kontaktorgan eller en behörig tjänsteman att underrätta det centrala kontaktkontoret om en begäran eller ett svar på en begäran om samarbete samt i visst fall utan dröjsmål överlämna en begäran till det centrala kontaktkontoret. I punkt 2 finns också bestämmelser om skyldighet för den behöriga myndigheten att underrätta kommissionen och de övriga medlemsstaterna om det centrala kontaktkontoret samt att underrätta kommissionen om det centrala kontaktkontoret utses som ansvarig för kontakterna med kommissionen. I punkterna 3 och 4 finns vidare bestämmelser om det centrala kontaktkontorets skyldighet att hålla förteckningar över kontaktorgan och behöriga tjänstemän aktuella samt ställa dessa till förfogande för de centrala kontaktkontoren i de övriga berörda medlemsstaterna och för kommissionen. Det handlar här i många delar om krav på ett faktiskt handlande vid ett enda tillfälle, snarare än ett regelverk för den löpande hanteringen. har fullgjort den underrättelseskyldighet som föreskrivs i punkt 1 genom underrättelse till kommissionen . Eftersom den behöriga myndigheten, , är rikstäckande kan den reglering som blir aktuell vid ett utnyttjande av de delegeringsmöjligheter som föreskrivs i artikeln lämpligen ske genom interna regler hos verket, t.ex. i arbetsordningen. Det kan dock övervägas att införa bestämmelser i förordningsform med det huvudsakliga innehållet i artikel 4. 6.5Artikel 5, Utbyte av upplysningar på begäran Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen som återger innehållet i artikel 5 avseende skyldigheten att lämna upplysningar på begäran från en annan medlemsstat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Datainspektionen menar att den omständigheten att det varken avseende utbyte av upplysningar på begäran eller utan föregående begäran finns något nödvändighetskriterium inskrivet i lagen när det gäller urvalet av de uppgifter som kan komma att utbytas eller på annat sätt behandlas kan medföra ett informationsutbyte av personupp- gifter som omfattar mer än vad som är nödvändigt. spektionen finns det därmed en risk för att behandlingen av personuppgifter kommer att stå i strid med grundläggande bestämmelser är kritiskt mot att det inte närmare framgår av lagtexten vem som ska bedöma vilka upp- lysningar som kan antas vara relevanta för administration och verkställighet av den andra medlemsstatens nationella lagstiftning och hur denna bedömning ska göras. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig särskilt om genomförandet av artikel 5 i direktivet. Skälen för regeringens förslag: I artikel 5 föreskrivs den anmodade myndighetens skyldighet att lämna upplysningar till den begärande myn- kommer att vara den behöriga myndigheten i En bestämmelse som fastställer skyldighet att på begäran lämna upplysningar till en begärande myndighet bör tas in i den I inledningen av den nya lagen upplyses om möjlighet att enligt direktivet begära motsvarande upplysningar från en behörig myndighet i en annan medlemsstat. I artikel 5 hänvisas till sådana upplysningar som avses i artikel 1.1. enlighet med bedömningen i avsnitt 6.1 bör den avgränsning av upplys- ningar som görs i artikel 1.1 i direktivet i lagen i stället tas in direkt i bl.a. bestämmelsen om skyldighet enligt artikel 5. antas vara relevant i artikel 1.1 syftar till ett utbyte av upplysningar i vidast möjliga omfattning men klargör att det inte står medlemsstaterna fritt att genomföra så kallade fishing expeditions eller begära upplysningar som sannolikt inte är relevanta för ett skatteärende avseende en viss bestämd skattskyldig. är kritiskt mot att det inte av lagtexten fram- går vem som ska bedöma om upplysningarna är relevanta på det sätt som avses och hur den bedömningen ska göras. i vilka fall är skyldigt att lämna upplysningar måste det enligt regeringens mening dock anses tydligt att det är som ska göra denna bedömning. Normalt bör de omständigheter som behöver för att bedöma om uppgifterna har sådan relevans som krävs framgå redan av begäran om utbyte av upplysningar. inte är fallet kan ställa krav på den andra behöriga myndigheten att komplettera sin begäran med behövlig information. den andra behöriga myndigheten inte kan göra antagligt att upplysningarna har den relevans som krävs föreligger ingen skyldighet för att lämna upplysningarna. Med anledning av vad Datainspektionen anför avseende behovet av ett nödvändighetskriterium med hänsyn till grundläggande bestämmelser i dataskyddslagstiftningen vill regeringen framhålla följande. föreskrivs en skyldighet för den anmodade myndigheten att lämna alla sådana upplysningar som kan antas vara relevanta för administration och verkställighet av den andra medlemsstatens nationella lagstiftning i fråga om de skatter som avses i artikel 2. Något utrymme för medlemsstaterna att begränsa sina behöriga myndigheters skyldighet till att lämna sådana upplysningar som är nödvändiga finns inte och om ett sådant kriterium skulle införas i den nya lagen skulle därför inte uppfylla sina åtaganden enligt direktivet. I förarbetena till lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet, förkortad SdbL, anges att en lag om behandling av personuppgifter inte styr skatteförvaltningens verksamhet, utan att verksamhetens inriktning Prop. 2012/13:4 i stället bestäms av den materiella och processuella lagstiftningen på beskattningsområdet jämte de instruktioner som gäller för skatteförvaltningen (prop. 2000/01:33 s. 123). Av 1 kap. 4 § SdbL framgår sammanfattningsvis att uppgifter får behandlas för tillhandahållande av information som behövs hos för att verket ska kunna utföra sin verksamhet. Bistånd med handräckning i skatteärenden i enlighet med olika EU-rättsakter, internationella överenskommelser och lagar är en del av den verksamheten. Något nödvändighetskriterium bör inte införas i den här aktuella bestämmelsen. Se även avsnitt 6.25. 6.6Artikel 6, Administrativa utredningar Regeringens förslag: Bestämmelser ska tas in i den nya lagen som i sak återger innehållet i artikel 6.1 och 6.3, där skyldigheten att utföra utredningar närmare preciseras. En bestämmelse ska införas i skatteförfarandelagen om att , om verket har tagit emot en begäran om upplysningar, får förelägga den som de begärda upplysningarna avser att lämna uppgift som verket behöver för att kunna fullgöra sin skyldighet att lämna upplysningar på begäran enligt den nya lagen, ett skatteavtal eller ett informationsutbytesavtal. En bestämmelse ska också tas in om att då även får utfärda s.k. tredjemansföreläggande för att inhämta sådan uppgift. Vidare ska bestämmelser införas i skatteförfarandelagen om att , om verket har tagit emot en begäran om upplysningar, får besluta om revision för att inhämta uppgifter som verket behöver för att kunna fullgöra sin skyldighet att lämna upplysningar på begäran enligt den nya lagen, ett skatteavtal eller ett informationsutbytesavtal. En bestämmelse ska även tas in om att verket får besluta om s.k. tredjemansrevision för att inhämta sådana uppgifter. Därutöver ska bestämmelser tas in i skatteförfarandelagen som klargör att rätt till ersättning för kostnader för ombud, biträde eller utredning inte finns i ärenden som ska handläggas av behörig myndighet enligt den nya lagen eller ett avtal om informationsutbyte i skatteärenden. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Enligt promemorians förslag anges i de nya bestämmelserna om föreläggande och revision att de får tillämpas för att inhämta uppgifter som behövs respektive är av betydelse för kontroll av uppgiftsskyldighet enligt skattelagstiftningen i en annan medlemsstat inom Europeiska unionen eller en annan stat med vilken ingått avtal om utbyte av upplysningar i skatteärenden. Remissinstanserna: är kritiskt till att de föreslagna nya bestämmelserna i skatteförfarandelagen begränsar sig till inhämtande av uppgifter som är av betydelse för respektive behövs för kontroll av uppgiftsskyldighet enligt skattelagstiftningen i en annan stat. menar dels att denna begränsning kan leda till oönskade diskussioner och 2012/13:4 processer avseende omfattningen av utländska uppgiftsskyldigheter, dels att den kan vara för snäv eftersom det vid informationsutbyte oftast är ett mer omfattande och bakomliggande material som ska inhämtas. Vidare anser verket det i flera fall vara olämpligt att använda ordet stat eftersom det dessutom syftar på avtalsparter som inte är självständiga stater. menar att bestämmelsen om skyldigheten att utföra utredningar innebär att kan bli skyldigt att utföra utredningar trots att de upplysningar som därigenom inhämtas inte får lämnas. anför att direktivets reglering av fishing expeditions bör uppmärksammas i kommentaren till de ändringar som görs i skatteförfarandelagen. föreslår också att en uttrycklig bestämmelse om proportionalitetsprincipen tas in i den nya lagen. anser att generella tredjemansrevisioner och tredjemansförelägganden bör undantas från informationsutbytet. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig särskilt om genomförandet av artikel 6 i direktivet. Skälen för regeringens förslag I artikeln föreskrivs den anmodade myndighetens skyldighet att genom utredning inhämta sådana upplysningar som avses i artikel 5. I artikel 6.1 föreskrivs att den anmodade myndigheten ska se till att de administrativa utredningar utförs som krävs för att få fram de upplysningar som avses i artikel 5. En bestämmelse om detta bör tas in i den nya lagen. Den tolkning av bestämmelsen om skyldighet att utföra utredningar som ger uttryck för är inte avsedd. Om inte har någon skyldighet att lämna upplysningar finns det inte heller någon skyldighet att utföra någon utredning för att få fram de upplysningarna. Detta behöver enligt regeringens bedömning inte anges uttryckligen i lagtexten. Samma förfaranden som om hade agerat på eget initiativ I artikel 6.3 föreskrivs att den anmodade myndigheten, för att erhålla de begärda upplysningarna eller genomföra den begärda administrativa utredningen, ska följa samma förfaranden som den skulle ha gjort om den hade agerat på eget initiativ eller på begäran av en annan myndighet i den egna medlemsstaten. Innehållet i den bestämmelsen bör i sak tas in i den nya lagen. I bestämmelsen i den nya lagen bör detta dock i stället uttryckas på det sättet att ska tillämpa samma förfarande som om det hade gällt ett eget skatteärende. Vid utredningar för inhämtande av upplysningar som en begärande myndighet i en annan medlemsstat begärt i enlighet med direktivet ska skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL, således tillämpas i relevanta delar samt även i övrigt de förfaranden följas som skulle ha följts om utredningen hade gjorts på initiativ. Med anledning av vad och anför avseende tredjemansrevisioner, tredjemansförelägganden samt 34 fishing expeditions vill regeringen göra följande förtydligande. Uttalandet i direktivets preambel att det inte står medlemsstaterna fritt att genomföra så kallade fishing expeditions eller begära upplysningar som sannolikt inte är relevanta för ett skatteärende avseende en viss bestämd skattskyldig tar sikte på de behöriga myndigheternas möjligheter att på det sätt som avses i direktivet begära upplysningar från behöriga myndigheter i andra medlemsstater. I sitt sammanhang kan detta uttalande enligt regeringens mening inte tolkas på så sätt att det innebär begränsningar i medlemsstaternas möjligheter till utredningsåtgärder i den egna staten för att inhämta upplysningar åt en annan medlemsstat. Att sådana begränsningar inte åsyftas framgår enligt regeringens mening också av innehållet i artikel 6.3 som innebär att utredning ska göras i enlighet med nationella regler och förfaranden. Det finns därför inte förutsättningar att, på det sätt som föreslår, undanta vissa typer av tredjemansrevisioner och tredjemansförelägganden från informationsutbytet. I detta sammanhang ska dock uppmärksammas att en särskild utredare har fått i uppdrag att utreda möjligheterna till stärkt rättssäkerhet i skatteförfarandet i vissa avseenden (dir. 2012:14) och därvid analysera bl.a. reglerna om tredjemansrevision. Förbud mot begränsningar av möjligheterna till utredning avseende information som svenska myndigheter inte har intresse av För förståelsen av artikel 6.3 måste även artikel 17.2 och 18.1 beaktas. Enligt artikel 17.2 ska direktivet inte medföra någon skyldighet för en anmodad medlemsstat att utföra utredningar eller överlämna upplysningar om det skulle strida mot dess lagstiftning att för egna ändamål utföra sådana utredningar eller inhämta de begärda upplysningarna.