prop · H00339 · 2012-11-22 00:00:00 — Ett euroland kan av rådet åläggas en sanktion i form av krav på inbetalning av en räntebärande deposition till kommissionen, om en betydande avvikelse från anpassningsbanan mot det medelfristiga budgetmålet konstateras och landet inte vidtar lämpliga åtgärder för att komma till rätta med avvikelsen. Beslutet om sanktionen tas med omvänd kvalificerad majoritet. Denna beslutsregel innebär att ett förslag eller en rekommendation från kommissionen antas såvida inte en kvalificerad majoritet av motsätter sig det. 4.2.2Den korrigerande delen av pakten Den korrigerande delen av stabilitets- och tillväxtpakten syftar till att avskräcka medlemsstaterna från att bygga upp alltför stora skulder och underskott i de offentliga finanserna samt att se till att dessa omgående korrigeras om de uppstår.4 Det främsta verktyget för att uppfylla dessa syften är underskottsförfarandet. Ett underskottsförfarande kan inledas om underskottet i ett lands offentliga finanser överstiger av BNP eller om landets offentliga skuld överstiger av BNP och inte minskar i tillfredsställande takt. Skulden anses ha minskat i tillfredsställande takt om den del som överskrider minskat med i genomsnitt en tjugondel , eller med i genomsnitt en tjugondel samt i prognosen för det innevarande och kommande året. Rådet ska, på förslag av kommissionen, ta ställning till om ett alltför stort underskott föreligger och om i så fall ett underskottsförfarande ska inledas mot den aktuella medlemsstaten. Vid beslut om att inleda ett sådant förfarande ska rådet ge en rekommendation till den berörda medlemsstaten om att den ska åtgärda situationen inom en tidsfrist som bestäms av rådet. Rekommendationen ska även ange när det alltför stora underskottet ska vara korrigerat. Reformeringen av regelverket 2011 innebar ytterligare sanktionsmöjligheter för även inom den korrigerande delen av pakten. Om ett euroland redan har betalat in en räntebärande deposition i enlighet med den förebyggande delen av pakten, kan rådet göra denna deposition räntelös till följd av att ett underskottsförfarande inletts. 4 Stabilitets- och tillväxtpaktens korrigerande del regleras i rådets förordning (EG) nr 1467/97 av om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott (EGT L 209, , s. 6, Celex 31997R1467), ändrad genom rådets förordning (EG) nr 1056/2005 av om ändring av förordning (EG) nr 1467/97 om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott (EUT L 17 4, , s. 5, Celex 32005R1056) och rådets förordning (EU) nr 1177/2011 av om ändring av förordning (EG) nr 1467/97 om påskyndande och förtydligande av tillämpningen av förfarandet vid alltför stora underskott (EUT L 306, 23.11.2011, s. 33, Celex 32011R1177), samt i förordning (EU) nr 1173/2011. 2012/13:39 beslut tas i så fall med omvänd kvalificerad majoritet enligt den beslutsregel som beskrivits i avsnitt 4.2.1. Underskottsförfarandet kan trappas upp i flera steg. I ett första steg kan förfarandet trappas upp om medlemsstaten inte vidtar effektiva åtgärder för att korrigera sitt underskott inom den angivna tidsfristen. I och med reformeringen av regelverket 2011 kan rådet i detta steg, med omvänd kvalificerad majoritet, besluta att ålägga euroländer sanktioner i form av böter. I ett andra steg, som enbart omfattar euroländer, kan förfarandet trappas upp ytterligare om medlemsstaten alltjämt inte vidtar effektiva åtgärder. Rådet kan då förelägga staten att genomföra en viss budgetförstärkning. Om inte ett sådant föreläggande efterlevs kan rådet besluta om att ålägga medlemsstaten ytterligare sanktioner, som regel i form av böter. Icke-euroländer omfattas inte av de sanktioner som beskrivits ovan. Däremot kan åtaganden från dras in om ett land inte vidtar effektiva åtgärder för att korrigera sitt underskott, vilket kan likställas med en sanktion. , , , , , , , , , , , , , och mottar stöd från sammanhållningsfonden. Krav på nationella finanspolitiska ramverk Som ett komplement till stabilitets- och tillväxtpakten har, som anförts i avsnitt 3.2.1, även ett direktiv som reglerar minimikrav för de nationella finanspolitiska ramverken beslutats, rådets direktiv /85/EU av om krav på medlemsstaternas budgetramverk (EUT L 306, 23.11.2011, s. 41, Celex 32011L0085). Direktivet innehåller bl.a. krav på statistik- och prognoskvalitet samt på numeriska finanspolitiska regler och ett flerårigt budgetperspektiv. Direktivet ska vara genomfört i alla medlemsstater . 4.3Annan ekonomisk-politisk samordning inom EU 2020-strategin är EU:s övergripande strategi för tillväxt och sysselsättning . Strategin baseras på en uppsättning integrerade riktlinjer som utgörs av dels allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken enligt artikel 121.2 i EUF-fördraget, dels riktlinjer för sysselsättningspolitiken enligt artikel 148 i EUF-fördraget. Då makroekonomiska obalanser kan få svåra konsekvenser för såväl enskilda länder som för hela den europeiska ekonomin finns numera även ett regelverk för att förebygga och korrigera makroekonomiska obalanser i form av exempelvis fallande konkurrenskraft, ohållbar kreditexpansion och ökningar av tillgångspriser. Vidare har, som anförts i avsnitt 3.2.2, 23 av EU:s medlemsstater ingått europluspakten, vars syfte är att samordna och förstärka medlems- staternas arbete med vissa ekonomisk-politiska frågor för vilka besluts- Prop. 2012/13:39 kompetensen ligger på nationell nivå. Den tidsmässiga samordningen av den förebyggande delen av stabilitets- och tillväxtpakten, 2020-strategin och regelverket för förebyggande av makroekonomiska obalanser som beskrivits ovan, sker genom en årlig cykel som kallas för den europeiska planeringsterminen. Terminen genomfördes första gången . Inom ramen för terminen antar rådet landspecifika rekommendationer om den ekonomiska politiken i varje medlemsstat. Syftet med terminen är att samordningen av medlemsstaternas budgetarbete inom stabilitets- och tillväxtpakten och av strukturpolitiska frågor inom 2020-strategin ska sammanlänkas. Arbetet med dessa processer ska påbörjas så pass tidigt att resultatet från samordningen på EU-nivå, inklusive de landspecifika rekommendationerna, kan införlivas i medlemsstaternas arbete med nationella budgetar och strukturreformer. 5 Fördragets huvudsakliga innehåll Fördraget består av en ingress samt sex avdelningar: Syfte och tillämpningsområde (I), Förenlighet med och förhållande till unionsrätten (II), Finanspolitisk överenskommelse (III), Samordning av den ekonomiska politiken samt konvergens (IV), Styrning av euroområdet (V) samt Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser (VI). Kärnan i fördraget kan sägas vara avdelning III. I denna avdelning finns bl.a. en bestämmelse om att de offentliga finanserna ska vara i balans eller uppvisa överskott. 5.2Syfte och tillämpningsområde (artikel 1) I artikeln anges att de fördragsslutande parterna genom fördraget enats om att stärka den ekonomiska pelaren inom EMU och därigenom stödja att EU:s mål för hållbar tillväxt, sysselsättning, konkurrenskraft och social sammanhållning uppnås. Genom fördraget antas en uppsättning regler avsedda att främja budgetdisciplin, öka samordningen av ländernas ekonomiska politik och förbättra styrningen av euroområdet. Vidare framgår att fördraget ska tillämpas fullt ut på de fördragsslutande parter som har euron som valuta. I förhållande till de fördragsslutande parter som inte har euron som valuta ska fördraget tillämpas i den utsträckning och på de villkor som anges i artikel 14. Där klargörs bl.a. att fördraget inte innebär några rättsliga förpliktelser för länder som inte har euron som valuta, om dessa inte på frivillig väg förklarar sin avsikt att vara bundna av vissa delar av fördraget (se vidare avsnitt 5.7). har inte deklarerat någon avsikt att vara bundet av några av fördragets bestämmelser. 2012/13:39 Ett för regeringen viktigt klargörande finns i fördragets ingress. Av denna framgår, på regeringens initiativ, att den särskilda roll som tillkommer arbetsmarknadens parter i enlighet med varje fördragsslutande parts lagstiftning eller nationella system ska respekteras vid genomförandet av fördraget. 5.3Förenlighet med och förhållande till unionsrätten (artikel 2) Fördraget är en mellanstatlig överenskommelse, men eftersom det rör frågor som regleras i klargörs fördragets förhållande till EU- rätten i artikel 2. Av artikeln framgår att de fördragsslutande parterna är bundna att tillämpa och tolka fördraget i överrensstämmelse med och den övriga . En särskild hänvisning görs till artikel 4.3 i fördraget om Europeiska unionen (). I denna artikel finns principen om lojalt samarbete mellan medlemsstaterna. Vidare anges att medlemsstaterna ska hjälpa unionen att fullgöra sina uppgifter och avstå från varje åtgärd som kan äventyra fullgörandet av unionens mål. I unionens mål ingår att verka för en hållbar utveckling i som bygger på bl.a. välavvägd ekonomisk tillväxt och en social marknadsekonomi med hög konkurrenskraft. Av artikel 2 framgår vidare att sekundärlagstiftning som behöver antas till följd av fördraget ska antas i enlighet med . Av artikeln framgår även att fördraget ska tillämpas i den mån det är förenligt med och unionsrätten. Slutligen anges att fördraget inte får inkräkta på unionens befogenhet att agera på den ekonomiska unionens område. 5.4Finanspolitisk överenskommelse (artikel 3-8) Artikeln innehåller fördragets huvudsakliga finanspolitiska bestämmelser. En huvudregel är att ett fördragsslutande lands offentliga finanser ska vara i balans eller uppvisa överskott. Detta ska anses vara fallet om det fördragsslutande landet respekterar sitt medelfristiga budgetmål enligt definitionen i stabilitets- och tillväxtpakten, med ett nedre gränsvärde på minus av BNP. Om den offentliga sektorns skuld väsentligt understiger av BNP, och risken är låg för att finanspolitiken inte är långsiktigt hållbar, får dock det medelfristiga budgetmålet sättas så lågt som minus av BNP. Om betydande avvikelser från det medelfristiga budgetmålet eller från anpassningsbanan mot detta mål konstateras ska en automatisk korrigeringsmekanism aktiveras, som ska återföra sparandet till det medelfristiga budgetmålet inom en i förväg fastställd tidsperiod. Den automatiska korrigeringsmekanismen ska införas på grundval av de gemensamma principer som kommissionen har föreslagit i ett med- delande (Gemensamma principer för nationella finanspolitiska korrigeringsmekanismer (KOM(2012) 342 slutlig)). Principerna gäller de korrigerande åtgärdernas art, omfattning och tidsram, samt vilken roll och vilket oberoende de institutioner ska ha som ansvarar för att på nationell nivå övervaka att reglerna följs. Korrigeringsmekanismen ska till fullo respektera de nationella parlamentens behörighet. Ordningen med att kommissionen skulle föreslå principer för korrigeringsmekanismen valdes då förhandlingarna om fördraget bedrevs under tidspress och därför inte kom att omfatta alla aspekter rörande tillämpningen av fördraget. Huruvida ett land respekterar sitt medelfristiga budgetmål och anpassningsbanan för att uppnå detta ska utvärderas i enlighet med reglerna i stabilitets- och tillväxtpakten. Det innebär att det ska göras utifrån en samlad bedömning med utgångspunkt i det strukturella sparandet, där hänsyn även tas till en analys av de offentliga utgifternas utveckling justerad för diskretionära åtgärder på inkomstsidan. Ett fördragsslutande land får under exceptionella omständigheter temporärt avvika från sitt medelfristiga budgetmål, eller från anpassningsbanan mot detta, under förutsättning att den temporära avvikelsen inte äventyrar finanspolitikens hållbarhet på medellång sikt. Med exceptionella omständigheter avses ovanliga händelser som ligger utanför det fördragsslutande landets kontroll, och som har stor inverkan på den offentliga sektorns finanser, eller perioder av allvarlig konjunkturnedgång enligt vad som anges i stabilitets- och tillväxtpakten. De finanspolitiska reglerna om en budget i balans och om en automatisk korrigering ska enligt artikel 3.2 föras in i nationell lagstiftning genom bindande och permanenta bestämmelser, helst på konstitutionell nivå, eller på annat sätt som garanterar att reglerna fullt ut respekteras och efterlevs under hela den nationella budgetprocessen. Detta ska ske senast efter det att fördraget har trätt i kraft. Kravet gäller enbart för euroländer som har ratificerat fördraget och för de fördragsslutande parter som frivilligt förklarat sin avsikt att vara bundna av denna del av fördraget. har inte deklarerat någon avsikt att vara bundet av några av fördragets bestämmelser. I förhållande till befintlig unionsrätt innebär artikel 3 en viss skärpning av miniminivån på det medelfristiga budgetmålet. Enligt den förebyggande delen av stabilitets- och tillväxtpakten får målet inte sättas lägre än minus av BNP för euroländer, vilket nu skärps till lägst minus , om inte skulden väsentligt understiger av BNP. Som anförts i avsnitt 4.2.1 har inget euroland ett medelfristigt budgetmål som är lägre än minus av BNP. Att skärpa minimikraven skulle därför inte medföra någon skärpning för något euroland. Som beskrivits i avsnitt 4.2.1 innehåller stabilitets- och tillväxtpaktens förebyggande del bestämmelser om ett medelfristigt budgetmål och om att avvikelser från målet eller anpassningsbanan mot detta ska korrigeras. Således finns redan krav på medelfristiga budgetmål och att avvikelser från detta mål ska korrigeras. Enligt fördraget krävs dock att bestämmelserna förs in i nationell lagstiftning. Man kan även jämföra fördragets krav med reglerna i direktivet med minimikrav för de nationella budgetramverken, som behandlats i avsnitt 2012/13:39 4.2.2. Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska ha numeriska finanspolitiska regler som effektivt främjar att de uppfyller sina skyldigheter enligt EUF-fördraget, bl.a. iakttagandet av det medelfristiga budgetmålet. Direktivet innehåller dock inte något krav på att de numeriska finanspolitiska reglerna ska föras in i lagstiftning. Såvitt avser korrigeringar av underskott ställer direktivet enbart krav på att det ska finnas konsekvenser om de finanspolitiska reglerna inte iakttas, utan att närmare specificera vad dessa konsekvenser ska bestå i. Således innehåller fördraget mer långtgående krav jämfört med direktivet. Sammanfattningsvis innebär artikel 3 att bestämmelserna om budgetbalans och korrigering av avvikelser från det medelfristiga budgetmålet som finns i den förebyggande delen av stabilitets- och tillväxtpakten görs bindande genom kravet på att dessa regler ska föras in i nationell lagstiftning. Skillnaderna avseende reglernas innehåll (budgetmål och krav på korrigering av avvikelser) är begränsade. Artikeln överför stabilitets- och tillväxtpaktens krav avseende minskning av den offentliga skulden till fördraget. För det fall en fördragsslutande parts offentliga skuld överskrider referensvärdet på av BNP ska den fördragsslutande parten enligt artikelns krav, som ett riktmärke, minska den del som överskrider med en genomsnittlig takt om en tjugondel . Detta ska ske i enlighet med den bestämmelse som finns i den korrigerande delen av stabilitets- och tillväxtpakten och som beskrivits i avsnitt 4.2.2. I artikeln anges vidare att ett beslut om att inleda ett underskottsförfarande till följd av en överträdelse av skuldkriteriet inom stabilitets- och tillväxtpakten ska fattas i enlighet med artikel 126 i EUF-fördraget, dvs. med kvalificerad majoritet. Denna bestämmelse bör ses tillsammans med artikel 7 i fördraget, som etablerar användningen av omvänd kvalificerad majoritet vid beslut i samband med överträdelser av underskottskriteriet. I sak innebär således artikel 4 inga förändringar i förhållande till gällande EU-rätt. Enligt artikeln ska en fördragsslutande part som omfattas av ett underskottsförfarande upprätta ett program för budgetmässigt och ekonomiskt partnerskap, inklusive en beskrivning av vilka strukturreformer som ska genomföras för att uppnå en hållbar korrigering av dess alltför stora underskott. Vidare framgår av artikeln att programmets innehåll och form ska regleras i samt att det ska ingå i den befintliga övervakningsstrukturen inom stabilitets- och tillväxtpakten. Genomförandet av programmen och de årliga budgetplanerna kommer att övervakas av rådet och kommissionen. I samband med behandlingen av ett av förslagen från kommissionen om stärkt ekonomisk-politisk samordning för euroområdet (se avsnitt 3.2) har rådet föreslagit ett tillägg om att en medlemsstat som blir föremål för underskottsförfarande ska lägga fram ett program för ekonomiskt partnerskap i enlighet med vad som följer av artikel 5 i fördraget (Utkast till och rådets förordning om gemensamma bestämmelser för övervakning och bedömning av utkast till budgetplaner och säkerställande av korrigering av alltför stora underskott i medlemsstater i euroområdet (2011/0386(COD), 6565/1/12 REV 1). Förslaget är föremål för förhandlingar mellan rådet och . I ingressen till fördraget noteras kommissionens avsikt att lägga fram ytterligare lagstiftningsförslag på det aktuella området. Av artikeln framgår att de fördragsslutande parterna ska samordna planeringen av nationella emissioner av offentliga skuldebrev genom att i förhand rapportera dessa till rådet och kommissionen. På samma sätt som skett inom ramen för det budgetmässiga och ekonomiska partnerskapet (se artikel 5) har rådet i samband med behandlingen av ett av förslagen från kommissionen om stärkt ekonomisk-politisk samordning för euroområdet (se avsnitt 3.2) föreslagit ett tillägg om rapportering av planer för nationella emissioner av offentliga skuldebrev (Utkast till och rådets förordning om gemensamma bestämmelser för övervakning och bedömning av utkast till budgetplaner och säkerställande av korrigering av alltför stora underskott i medlemsstater i euroområdet, (2011/0386(COD), 6565/1/12 REV 1). Även detta förslag är föremål för förhandlingar mellan rådet och . I ingressen till fördraget noteras kommissionens avsikt att lägga fram ytterligare lagstiftningsförslag på det aktuella området. Enligt (artikel 126 i EUF-fördraget och rådets förordning (EG) 1467/97 ändrad genom rådets förordning (EU) 1177/2011) ska beslut inom stabilitets- och tillväxtpaktens underskottsförfarande i flertalet fall fattas med kvalificerad majoritet. Genom den aktuella artikelns bestämmelser tillförs en större grad av automatik i underskottsförfarandet för euroländer vid överträdelser av underskottskriteriet, genom en utökad användning av omvänd kvalificerad majoritet. Det skulle krävas en ändring av artikel 126 i EUF-fördraget för att åstadkomma detta genom Beslutsregeln införs därför genom att i artikel 7 åtar sig att stödja förslag eller rekommendationer som kommissionen lägger fram inom stabilitets- och tillväxtpaktens underskottsförfarande vid överträdelser av underskottskriteriet. Om det visar sig att en kvali- ficerad majoritet av motsätter sig det beslut som föreslagits eller rekommenderats av kommissionen gäller dock inte skyldigheten. Den kvalificerade majoriteten ska beräknas på samma sätt som enligt , vilket bl.a. innebär att hänsyn inte ska tas till den berörda fördragsslutande partens ståndpunkt. Det bör dock noteras att reglerna enbart gäller vid överträdelser av underskottskriteriet i underskottsförfarandet (dvs. då underskottet i de offentliga finanserna överskrider av BNP ett givet år). artikel 7 inte finns några bestämmelser om beslutsförfarandet vid över- trädelser av skuldkriteriet i underskottsförfarandet (dvs. skulden överstiger av BNP och inte minskar i tillfreds- ställande takt) kommer vid dessa förfaranden även fortsättningsvis gälla att beslut ska fattas med kvalificerad majoritet. Detta tydliggörs även i Genom denna artikel ges behörighet att pröva om regeln om budgetbalans och den automatiska korrigeringsmekanismen införts på ett riktigt sätt i enlighet med artikel 3.2. I fördragets ingress anges att de fördragsslutande parternas skyldighet att införliva regeln om budgetbalans i sina respektive nationella rättsliga system bör omfattas av behörighet enligt artikel 273 i Av denna artikel följer att domstolen ska vara behörig att avgöra varje tvist mellan medlemsstater som berör de områden som regleras i om tvisten hänskjuts till domstolen enligt ett särskilt avtal mellan parterna. Enligt artikel 8.3. i fördraget utgör artikel 8 ett särskilt avtal mellan de fördragsslutande parterna i den mening som avses i artikel 273 i EUF-fördraget. I artikel 8 uppmanas kommissionen att inom lämplig tid lägga fram en rapport till de fördragsslutande parterna med en redogörelse för de bestämmelser som varje land har antagit för att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 3.2. Om det av rapporten framgår att någon eller några av de fördragsslutande parterna inte har uppfyllt vad som ålegat dem kommer en eller flera av de fördragsslutande parterna att väcka talan mot den berörda fördragsslutande parten vid . Om en fördrags- Prop. 2012/13:39 slutande part, oberoende av kommissionens rapport, anser att en annan fördragsslutande part inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 3.2 får det landet även självständigt väcka talan i ärendet vid . I båda fallen är domstolens dom bindande för parterna i förfarandet, som ska vidta de åtgärder som krävs för att följa domen inom den tidsfrist som fastställs av domstolen. Om en fördragsslutande part enligt sin egen eller kommissionens bedömning anser att en annan fördragsslutande part inte har vidtagit de åtgärder som krävs för att följa dom, kan parten väcka talan vid domstolen och kräva att ekonomiska sanktioner ska föreläggas motparten i enlighet med de kriterier som kommissionen fastställt inom ramen för artikel 260 i EUF-fördraget. Domstolen kan, om den finner att den berörda fördragsslutande parten inte följt domen, förelägga parten att betala ett standardbelopp eller ett vite, som ska vara anpassat till omständigheterna och inte får överstiga av landets BNP. Belopp som har ålagts en fördragsslutande part som har euron som valuta ska betalas till ESM. Belopp som betalas av länder som inte infört euron, men förklarat sin avsikt att vara bundna av delar av fördraget, ska gå till EU-budgeten. Ytterligare bestämmelser som preciserar de förfaranden som behandlas i artikel 8 finns i protokollet från undertecknandet av fördraget. 5.5Samordning av den ekonomiska politiken samt konvergens (artikel 9-11) Som en utveckling av den samordning av den ekonomiska politiken som definieras i EUF-fördraget förbinder sig de fördragsslutande parterna enligt artikeln att arbeta gemensamt för en ekonomisk politik som främjar EMU:s smidiga funktion och ekonomisk tillväxt genom ökad konvergens och konkurrenskraft. För att uppnå detta åtar sig de fördragsslutande parterna att vidta nödvändiga åtgärder inom alla områden som är väsentliga för att euroområdet ska fungera smidigt. På detta sätt ska länderna bidra till att stärka konkurrenskraften, främja sysselsättningen och hållbarheten i de offentliga finanserna samt förstärka den finansiella stabiliteten. I ingressen till fördraget noteras att en smidigt fungerande valutaunion kräver att de fördragsslutande parterna arbetar gemensamt mot en ekonomisk politik där de vidtar åtgärder inom alla områden som behövs för att euroområdet ska fungera väl. I ingressen erinras även om överenskommelsen om europluspakten. De fyra mål som anges i artikeln är samma mål som uppställts för europluspakten. Artikeln kan ses mot bakgrund av att den statsfinansiella krisen visat att ekonomiska utveckling behöver bli mer enhetlig än vad som varit fallet. Av artikeln framgår att de fördragsslutande parterna, när det är lämpligt och nödvändigt, är redo att aktivt använda särskilda åtgärder för de medlemsstater som har euron som valuta enligt artikel 136 i EUF- fördraget och fördjupat samarbete enligt artikel 20 i och artikel 326334 i EUF-fördraget i frågor som är väsentliga för att euro-