prop · GZ0385 · 2012-03-19 00:00:00 — En myndighet som utövar behörighet ska beakta sådana upplysningar och underlag när den fattar sitt beslut. Myndigheten får låta saken vila i avvaktan på upplys- ningarna eller underlagen. Enligt artikel 35.3 kan detta vara lämpligt särskilt om myndigheten prövar en ansökan om begränsning eller upp- hävande av umgänge som beviljats i den stat där barnet tidigare hade hemvist. Enligt artikel 35.4 hindrar bestämmelserna inte att en myndighet vidtar interimistiska åtgärder i avvaktan på information eller underlag. Konventionen innehåller också en underrättelseskyldighet som träffar varje myndighet som har vidtagit eller överväger att vidta skyddsåtgärder och som får kännedom om att barnet har bytt hemvist eller annars vistas utomlands (artikel 36). Myndigheterna i den tidigare staten ska, om de anser att barnet utsätts för allvarlig fara, underrätta myndigheterna i den nya staten om faran och de åtgärder som har vidtagits eller som övervägs. Om en myndighet anser att ett överlämnande av upplysningar skulle medföra fara för barnets person eller egendom eller innebära att friheten eller livet för en medlem av barnets familj allvarligt hotas, får myndig- heten inte begära eller överlämna upplysningar (artikel 37). Artikel 38 gäller ansvaret för kostnader som kan uppkomma hos cen- tralmyndigheterna eller andra myndigheter vid samarbetet. I artikel 39 ges möjlighet att träffa överenskommelser med andra för- dragsslutande stater för att förbättra samarbetet. Detta möjliggör ett när- mare samarbete mellan vissa stater än vad som har överenskommits i konventionen. Konventionen innehåller bestämmelser om ett intyg som kan ges till den som har föräldraansvar för ett barn eller den som ska skydda barnets person eller egendom. Av intyget ska framgå i vilken egenskap personen handlar och vilka befogenheter han eller hon har (artikel 40). Ett sådant intyg får utfärdas av myndigheterna i den stat där barnet har hemvist eller där en skyddsåtgärd har vidtagits. Syftet med intyget är att det ska vara lättare att utöva de rättigheter som hör samman med föräldraansvar i en annan stat, där man kanske inte har kännedom om lagstiftningen i barnets hemviststat eller inte kan tolka ett beslut om skyddsåtgärder rätt. En person anses handla i den egenskap som anges i intyget om inte annat kan visas. I artikel 41 anges att personuppgifter som samlats in eller överlämnats enligt konventionen endast får användas i de syften för vilka de samlats in eller överlämnats. Upplysningar som har tagits emot med stöd av konventionen omfattas av sekretess i enlighet med lagstiftningen i den mottagande staten (artikel 42). Sekretess för upplysningar som överlämnas till svenska myndigheter med stöd av konventionen regleras i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Ingen legalisering eller annat liknande förfarande får krävas (artikel 43). Staterna har möjlighet att utse myndigheter till vilka framställningar ska göras om överflyttning av behörighet enligt artiklarna 8 och 9 och om samråd enligt artikel 33 (artikel 44). påverkar inte tillämpningen av i förbindelser mellan parter i båda konventionerna (artikel 50). Det finns dock inget hinder mot att Haagkonven- tion åberopas vid olovligt bortförande av barn. Så kan vara lämpligt t.ex. för att anordna umgänge i ett fall där man beslutat att ett barn inte ska återföras eftersom en vägransgrund är tillämplig. Artikel 51 reglerar förhållandet mellan och om myndigheters behörighet och tillämplig lag i frågor om skydd för underåriga och rörande förmynderskap för minderåriga. är inte part i konventionerna och berörs således inte direkt av artikeln. I artikel 52.1 regleras förhållandet mellan och internationella instrument som de fördragsslutande staterna är parter i och som innehåller bestämmelser om frågor som regleras i konven- tionen. Enligt artikeln inverkar konventionen inte på dessa instrument. Ett svenskt tillträde till konventionen inverkar således inte på den kon- vention som de nordiska länderna träffat om internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap. konvention är införlivad genom förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap. Inte heller inverkar ett svenskt tillträde till på den konvention som ingick med . Konventionen är införlivad genom lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i . Konventionen ger fördragsslutande stater möjlighet att ingå nya över- enskommelser inom konventionens tillämpningsområde. Enligt artikel 52.2 inverkar konventionen inte på sådana överenskommelser, om bestämmelserna avser barn som har hemvist i någon av de stater som är parter i respektive överenskommelse. Artikel 52.3 gäller inverkan av en senare överenskommelse som ingås av en fördragsslutande stat inom tillämpningsområdet Haag- konvention på förbindelserna mellan den staten och andra stater som är parter i konventionen. Enligt artikel 52.3 inverkar en senare överenskom- melse inte på tillämpningen av konventionen i förhållandet mellan den stat som ingått den senare överenskommelsen och andra fördragsslutande stater till konventionen. Enligt artikel 52.4 ska de föregående bestämmelserna i artikeln även vara tillämpliga på enhetliga lagar som är grundade på särskilda för- bindelser av regional eller annan karaktär mellan berörda stater. Exempel på sådana författningar är lagen (1977:595) om erkännande och verk- ställighet av nordiska domar på privaträttens område (som är äldre än ) och II-förordningen (som har antagits efter tillkomsten av konventionen). Konventionen inverkar inte på tillämpningen av den nämnda lagen. När det gäller förhållandet mellan konventionen och II-förordningen ska konventionen gälla i den mån den har ett vidare tillämpningsområde än förordningen. Så är fallet i Prop. 2011/12:85 fråga om lagvalsregler, som saknas i II-förordningen. förordningen gäller framför konventionen när barnet har hemvist inom en medlemsstats territorium, utom . Detsamma gäller när det är fråga om att en dom från en medlemsstat ska erkännas eller verkställas i en annan medlemsstat, även om barnet har hemvist i en icke-medlemsstat som är part . Konventionen är tillämplig på åtgärder endast om de vidtas i en stat efter det att konventionen har trätt i kraft för den staten (artikel 53.1). Konventionen är tillämplig på erkännande och verkställighet av åtgärder som vidtas efter det att den har trätt i kraft mellan den stat där åtgärderna har vidtagits och den anmodade staten. I artikel 54 finns det bestämmelser om det språk som ska användas i meddelanden till en centralmyndighet eller annan myndighet. Meddelan- det ska vara avfattat på originalspråket och åtföljas av en översättning till det officiella språket eller ett av de officiella språken i den andra staten. Om det är svårt att få till stånd en sådan översättning, får översättningen göras till engelska eller franska. Staterna får reservera sig mot användan- det av antingen franska eller engelska. Enligt artikel 55 får staterna förbehålla sig rätten att vidta åtgärder som gäller ett barns egendom som finns på statens territorium trots att staten inte har behörighet enligt konventionen. Enligt artikel 56 ska en specialkommission sammankallas för att granska den praktiska tillämpningen av konventionen. I artiklarna 5763 finns det slutbestämmelser om bl.a. ratificering, ikraftträdande och uppsägning av konventionen. Regeringens förslag: godkänner Haagkonven- tion. Artiklarna 153 i konventionen ska gälla som svensk lag. godkänner att vid anslutning till konventionen reserverar sig mot användandet av franska i meddelanden till myndig- heter i . Regeringens bedömning: bör inte förbehålla sig rätten att alltid ha behörighet i frågor om barns egendom här i landet. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att även artiklarna 5456 ska gälla som svensk lag (se SOU 2005:111). Remissinstanserna tillstyrker förslaget att ska tillträda kon- ventionen eller har inget att invända mot det. Ingen remissinstans uttalar sig i frågan om ska utnyttja möjligheten att reservera sig mot användandet av franska. När det gäller möjligheten att reservera sig så att svenska myndigheter alltid ska vara behöriga i fråga om egendom här i landet lämnar samtliga remissinstanser utredningens bedömning utan Skälen för regeringens förslag och bedömning syftar till att stärka skyddet för barn i inter- nationella situationer. Genom en tillämpning av konventionen ska man kunna undvika konflikter mellan olika rättssystem som gäller behörighet, tillämplig lag eller erkännande och verkställighet av domar och andra avgöranden. Dessutom utvecklas det internationella samarbetet när det gäller skydd av barn. deltog aktivt i utarbetandet av konven- tionen och undertecknade den . Som framgår av avsnitt 3 är behö- righeten att tillträda konventionen delad mellan Europeiska unionen och de enskilda medlemsstaterna. Rådet för rättsliga och inrikes frågor har bemyndigat de medlemsstater som inte redan har tillträtt konventionen, bl.a. , att i gemenskapens intresse ratificera konventionen eller ansluta sig till den. Grundprincipen i konventionen är att det är den stat där barnet har sitt hemvist som har de bästa förutsättningarna att fatta beslut som gäller barnet. Som huvudregel gäller därför att det är myndigheterna där som är behöriga att vidta åtgärder som syftar till att skydda barnet eller barnets egendom. Hemvistprincipen utgår från att det finns en närhet mellan barnet och den beslutande myndigheten. Därmed ges goda förutsätt- ningar för att nödvändiga och ändamålsenliga beslut kan fattas. Hemvist- principen har fördelar jämfört med nationalitetsprincipen, som utgår från medborgarskap. Nationalitetsprincipen har blivit alltmer svårtillämpad. Det beror bl.a. på att rörligheten över gränserna ökar och på att alltfler har dubbelt medborgarskap. Hemvistprincipen tillämpas även som huvudregel i t.ex. II-förordningen. Enligt konventionen ska den behöriga myndigheten normalt tillämpa sitt eget lands lag, alltså den lag som är mest lättillgänglig där. Eftersom konventionen innehåller detaljerade regler för såväl behörighet som lagval, kan det inte förväntas uppstå någon osäkerhet i fråga om vilken myndighet som är behörig eller vilken lag som är tillämplig. Konventionen bygger på att staterna har förtroende för att de beslut som myndigheterna i en annan fördragsslutande stat fattar är till barnets bästa. Enligt konventionen ska därför staterna erkänna varandras av- göranden. Regeringen anser att de grunder som finns att ändå vägra ett erkännande är väl avgränsade och definierade och tar hand om de situa- tioner där det kan finnas skäl att inte erkänna ett utländskt avgörande. Er- kännande kan t.ex. vägras om avgörandet uppenbart skulle strida mot grunderna för den svenska rättsordningen med hänsyn tagen till barnets bästa. I fall då ett utländskt avgörande behöver verkställas ska det finnas ett snabbt och enkelt förfarande för verkställbarhetsförklaring. Ett verk- ställbart avgörande ska verkställas på samma villkor som om det hade fattats av statens egna myndigheter. Regleringen i konventionen leder till att dubbla processer om samma fråga kan undvikas och att beslut till skydd för ett barn kan fattas och verkställas på ett snabbt och smidigt sätt. Enligt regeringens mening ger konventionens bestämmelser om erkännande och verkställighet möjlighet att på ett bra sätt tillvarata ett barns intressen. Konventionen ger även förutsättningar för ett omfattande samarbete Prop. 2011/12:85 mellan de fördragsslutande staterna i frågor som rör barn. Sammantaget innehåller konventionen ett väl utarbetat regelsystem till skydd för barn. Det kan förutses att den kommer att få stor internationell betydelse. Genom ett svenskt tillträde till konventionen skapas en ända- målsenlig reglering i förhållande till övriga fördragsslutande stater. Rege- ringen delar utredningens bedömning att ett tillträde till konventionen är positivt från ett svenskt perspektiv. Regeringen anser därför att det finns starka skäl för att tillträda konventionen. Regeringen får inte ingå en för riket bindande överenskommelse utan godkännande, om överenskommelsen förutsätter att en lag ändras eller upphävs eller att en ny lag stiftas eller om den i övrigt gäller ett ämne i vilket ska besluta (10 kap. 3 § regeringsformen). Av genomgången i avsnitt 6 framgår att ett tillträde till konventionen förut- sätter lagstiftning. Regeringen föreslår därför att ska godkänna . Relevanta artiklar i konventionen ska gälla som svensk lag Utredningen har övervägt om konventionen bör införlivas med nationell rätt genom transformering (som innebär att konventionen omarbetas till svensk författningstext i den utsträckning nya bestämmelser krävs) eller inkorporering (som innebär att det föreskrivs i lag att bestämmelserna i konventionen ska gälla som lag i ). Utredningen föreslår att kon- ventionen inkorporeras med svensk rätt. Ingen remissinstans motsätter sig utredningens förslag. Inkorporeringsmetoden har bl.a. använts när ratificerade om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. Till skillnad från den konven- tionen innehåller bestämmelser som berör en rad olika områden i svensk rätt med familjerättslig anknytning. kommer att tillämpas av fler myndigheter än vad som är fallet när det gäller . Valet mellan transforme- ring och inkorporering är därför inte lika självklart i fråga om 1996 års . Det kan dock konstateras att är uppbyggd på ett sätt som gör att den är förhållandevis lätt att över- blicka. Den innehåller bestämmelser som är både detaljerade och syste- matiskt väl utformade för att tillämpas direkt av domstolar och andra myndigheter. En av fördelarna med en inkorporering är att konven- tionens bestämmelser på detta sätt hålls samman och kan läsas i sitt naturliga sammanhang. Ett annat skäl som talar för en inkorporering är att konventionen har stora likheter med II-förordningen, som är direkt tillämplig i . Enligt regeringens uppfattning talar över- vägande skäl för att inkorporera konventionen med svensk rätt. Utredningen gör bedömningen att samtliga artiklar förutom slut- bestämmelserna bör inkorporeras. Bestämmelserna om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet bör göras till svensk lag. När det däremot gäller konventionens bestämmelser om samarbete är det inte lika naturligt att dessa görs till lag. En delvis inkorporering skulle dock innebära att konventionen inte blir lika överskådlig. underlättas om samtliga artiklar av materiell natur görs till lag, låt vara att en del av dem också kunde inkorporeras genom förordning. Även t.ex. bestämmelserna om samarbete bör därför göras till svensk lag. När det gäller artiklarna 5456 och slutbestämmelserna är dessa sådana att de inte lämpar sig för lag. Regeringen föreslår därför att artiklarna 153 i konventionen ska gälla som svensk lag. De kompletterande bestämmelser som behövs till konventionen bör tas in i en särskild lag. I avsnitt 6 behandlas behovet av kompletterande bestämmelser till . I samma avsnitt berörs även behovet av vissa ytterligare kompletterande bestämmelser till II- förordningen. Eftersom det är fråga om konventionsbaserad lagstiftning, måste den ges företräde bl.a. i förhållandet till andra fördragsslutande stater. Svenska allmänt tillämpliga bestämmelser bör därför göras subsidiära i förhållande till vad som följer av den inkorporerade konventionen. Som är inne på bör detta anges på ett tydligt sätt. Det föreslås därför en uttrycklig bestämmelse om detta i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (lag). Regeringen kommer att utse en centralmyndighet med uppdrag att full- göra de uppgifter som följer av konventionen. Samarbetssystem med centralmyndigheter finns i flera internationella instrument med regler till skydd för barn. , , är centralmyn- dighet enligt såväl II-förordningen som Haagkonven- tion och Europarådskonvention. uppgifter enligt liknar dem som följer av de andra inter- nationella instrumenten. Det är lämpligt att även utse , , som centralmyndighet. Enligt konventionen får en stat föreskriva att en begäran om upplys- ningar från en annan stat måste lämnas via centralmyndigheten (artikel 34.2). Det finns också en möjlighet att utse myndigheter till vilka fram- ställningar ska göras i fråga om överföring av behörighet enligt artikel 8 eller 9 och i fråga om godkännande av en placering av ett barn här i landet enligt artikel 33 (artikel 44). Regeringen anser dock att det i samt- liga dessa fall bör vara möjligt för en utländsk myndighet att antingen vända sig direkt till den behöriga svenska myndigheten eller att göra en framställning till centralmyndigheten här för vidarebefordran till behörig myndighet. Konventionen ger möjligheter för de fördragsslutande staterna att göra språkreservationer och att göra förbehåll när det gäller en stats egna myndigheters behörighet i vissa fall. Utgångspunkten bör vara att ska reservera sig eller göra förbehåll endast om det finns starka skäl för det. Huvudregeln enligt konventionen är att varje meddelande som skickas till en centralmyndighet eller en annan myndighet ska vara skrivet på originalspråket och vara översatt till det officiella språket i den stat dit Prop. 2011/12:85 meddelandet skickas (artikel 54.1). Om det är svårt att få till stånd en sådan översättning, får översättning ske till franska eller engelska. Bestämmelserna återspeglar vad som redan är en självklar ordning i . Vid skriftliga kontakter med svenska myndigheter ska som regel svenska språket användas. I undantagsfall kan det dock accepteras att t.ex. engelska används. I konventionen finns det en möjlighet att reser- vera sig mot användandet av antingen franska eller engelska. Som utred- ningen föreslår bör reservera sig mot användandet av franska i meddelanden till myndigheter. Av det föregående framgår att artikel 54.1 inte lämpar sig för att göras till svensk lag. En anledning är att det i artikeln anges att franska i undantagsfall får tillämpas, trots att så inte kommer att vara fallet eftersom föreslås reservera sig mot det. En fördragsslutande stat får förbehålla sig rätten att alltid ha behörighet att vidta åtgärder som gäller ett barns egendom på statens territorium, dvs. trots att myndigheterna i den staten annars inte har behörighet enligt konventionen. Bestämmelsen togs in i konventionen främst med tanke på de stater som anser det vara av central vikt att de har behörighet att fatta beslut om skötseln av egendom som finns på deras territorier. Det prak- tiska behovet av ett sådant förbehåll kan dock ifrågasättas, eftersom barnets intresse kan tillgodoses genom att myndigheterna i barnets hem- viststat kan utse någon som företräder barnet och som kan vidta åtgärder beträffande egendomen. I vissa brådskande fall kan behörighet dessutom finnas direkt på grund av konventionen. Enligt regeringens bedömning saknas det tillräckliga skäl att göra det aktuella förbehållet. 6Kompletterande bestämmelser till och II-förordningen Regeringens förslag: Det ska införas ett par nya bestämmelser om behörighet för socialnämnden att handlägga en framställning med stöd av . Det ska dessutom införas en bestäm- melse om reservforum för ärenden som ska handläggas av en social- nämnd. Det ska även införas en bestämmelse om hur en svensk myndighet ska gå till väga efter en framställning enligt artikel 9.1 om att en utländsk myndighet ska få utöva behörig- het. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår att det ska införas ett antal bestämmelser om det för- farande som ska tillämpas när det aktualiseras en fråga om att en myn- dighet i en fördragsslutande stat som inte är behörig enligt bör utöva behörighet (se SOU 2005:111). Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag om behörighet för socialnämnden och om reserv- forum eller har inga invändningar mot förslagen. 2011/12:85 samfund anser dock att det primära ansvaret för framställningar till en myndighet i bör ligga på länsstyrelserna. Remissinstanserna har inga invändningar mot utredningens förslag om hur en svensk myndighet ska gå till väga när det kan vara lämpligt att en myndighet i en fördragsslutande stat som inte är behörig enligt ändå utövar behörighet. och Barnom- budsmannen framhåller dock vikten av att beslutsfattaren, om det är lämpligt, även inhämtar barnets åsikt innan saken avgörs. anser att förslaget att ett beslut om att en utländsk myndighet ska utöva behörighet inte ska kunna överklagas är oaccep- tabelt ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Skälen för regeringens förslag Placering av ett barn över nationsgränserna En särskilt reglerad situation är att en myndighet i en stat överväger en placering av ett barn på en institution eller i ett familjehem i en annan fördragsslutande stat. På samma sätt som enligt II-förordningen bör samråd ske med socialnämnden, som därefter ska pröva om placeringen ska godkännas (artikel 33). För att undvika tvekan är det lämpligt att i en särskild bestämmelse klargöra att ansvaret för detta ligger på en nämnd i den kommun där barnet avses bli placerat. Det bör också av lagen framgå att samråd i fråga om en place- ring över nationsgränserna sker med samma nämnd. Ett klargörande i fråga om samråd bör också införas när det gäller II-förordningen. Frågan om placering av barn över nationsgränserna behandlas i avsnitt 6.4. Det tydliggörs att socialnämnden får handlägga vissa frågor Vidare finns det behov av att tydliggöra vilken myndighet som ska ha möjlighet att handlägga vissa frågor enligt konventionen som inte kan anses falla inom någon myndighets ansvarsområde. Det gäller vilken myndighet som på begäran av en utländsk myndighet ska rapportera om ett barns situation (artikel 32). En sådan begäran kan kräva att informa- tion om ett visst barn samlas in och sammanställs. Behovet av förtyd- ligande gäller också vilken myndighet som på en förälders initiativ, när barnet har hemvist i en annan fördragsslutande stat och föräldern har hemvist i , ska ha möjlighet att samla in information och underlag om föräldern samt uttala sig i fråga om lämpligheten av att föräldern utövar umgänge med barnet (artikel 35.2). Enligt regeringens bedömning har socialnämnden bäst förutsättningar att utföra även dessa uppgifter, framför allt därför att det finns en nära koppling till övriga uppgifter som nämnden utför. Reservforum för ärenden som ska handläggas av en socialnämnd Utgångspunkten i konventionen är att myndigheterna i den stat där barnet har hemvist är behöriga att vidta åtgärder som syftar till att skydda barnets person eller egendom. Gällande svenska behörighetsregler är i de allra flesta fall tillräckliga för att avgöra vilken svensk myndighet som ska handlägga en fråga som aktualiseras av konventionen. Behörighets- reglerna i socialtjänstlagen (2001:453) är normalt tillräckliga för att avgöra vilken nämnd som ska handlägga en fråga som svenska myndig- heter kan agera i och som faller inom område. Om barnet vistas i , är det en nämnd i den kommun där barnet vistas som ytterst ansvarar för frågan (2 kap. 1 § och 2 a kap. 1 § socialtjänstlagen). I vissa andra fall kan det även utan uttryckliga regler vara klart i vilken kommun ärendet ska handläggas. Så är fallet när en socialnämnd ska uttala sig om en förälders lämplighet i fråga om umgänge när barnet inte har hemvist i (artikel 35.2). I en sådan situation är det social- nämnden i den kommun där föräldern bor som handlägger ärendet. Det kan emellertid förekomma mer allmänna framställningar som inte är knutna till en viss kommun. Som utredningen konstaterar finns det därför ett behov av en kompletterande bestämmelse om reservforum. Det är lämpligt att samma reservforum gäller för förfaranden enligt som för förfaranden enligt II-förordningen.