prop · GZ0370 · 2012-02-08 00:00:00 — Artikel 9.37 hänvisar till artikel 140 i kreditinstitutsdirektivet. Ändringen innebär att en bestämmelse införs om att förteckningar över sådana finansiella holdingbolag som avses i artikel 71.1 i kreditinstituts- direktivet, utöver behöriga myndigheter i andra medlemsstater och kommissionen, också ska lämnas till . Artikel 9.38 ändrar i artikel 143 i kreditinstitutsdirektivet. Ändringen innebär att i punkt 2, slutet av första stycket, läggs en mening till om att ska bistå kommissionen och med utförandet av uppgifterna. Punkt 2, andra stycket ändras genom att samråd ska ske med i stället för . Punkt 3, fjärde stycket ändras på så sätt att läggs till den krets som ska få rapport om att vissa tillsynsmetoder används. Artikel 9.39 ändrar i artikel 144 i kreditinstitutsdirektivet. I artikeln införs ett nytt stycke med bestämmelser om att det ska utarbetas tekniska standarder för genomförande i syfte att fastställa format, struktur, innehållsförteckning och årliga publiceringsdatum för de uppgifter som det föreskrivs om i artikeln. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Kreditinstituts- direktivet är i huvudsak genomfört i svensk lag genom lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (LBF) och lagen (2006:1371) om kapitaltäckning och stora exponeringar (KapL). De lagändringar som krävs för att genomföra omnibusdirektivet med avseende på kreditinstitutsdirektivet är följande. Omnibusdirektivets artikel 9.14 (artikel 42 i kreditinstitutsdirektivet) anges inte i artikel 13 som en artikel att genomföra i nationell rätt. Emellertid är första stycket i artikeln en hänskjutandebestämmelse som anger att i de fall en begäran om samarbete, i synnerhet en som syftar till utbyte av uppgifter, har avslagits eller inte lett till åtgärder inom rimlig tid, får behöriga myndigheter hänskjuta frågan till . I konsekvens med övriga genomförandeåtgärder bör de situationer som Finans- inspektionen har möjlighet att hänskjuta till för tvistlösning framgå av lag. I kreditinstitutsdirektivet föreskrivs medling eller gemensamma beslut för bl.a. fastställande av betydande filialer för deltagande i tillsyns- kollegier. Artikel 42a i kreditinstitutsdirektivet innehåller en process för de fall ett gemensamt beslut inte kan nås av berörda behöriga myndigheter. Eftersom förordningen om inrättande av föreskriver en tvistlösningsmekanism med en däri föreskriven process och frågan enligt artikel 42a uppfyller kriterierna enligt artikel 19 i förordningen om inrättande av för att hänskjutas till , har i direktivet införts en bestämmelse som anger hur de båda beslutsprocesserna ska hanteras i förhållande till varandra. 2010/11:110 (s. 8284) gjordes bedömningen att bestämmelserna i artikel 42a om betydande filialer inte föranledde någon lagstiftningsåtgärd. Gällande svenska regler (10 kap. 9 § KapL och 13 kap. 6 a § LBF) om samarbete mellan behöriga myndigheter bedömdes som tillräckliga. Den bestämmelse som införts i direktivet rör samarbetet och formerna för det när en fråga har hänskjutits till . Den modifierade beslutsprocessen bör framgå av lag. Artikel 44.2 i kreditinstitutsdirektivet behandlar utbyte av information och tystnadsplikt. Ändringen av artikeln innebär att inkluderas i informationsutbytet med medlemsstaternas behöriga myndigheter. Ändringen bör genomföras genom den utvidgning av 10 kap. 9 § KapL och 13 kap. 6 a § LBF som berörts. När det gäller sekretessfrågan hänvisas till avsnitt 5.12. Ändringen i artikel 46 i kreditinstitutsdirektivet innebär att ska medverka när medlemsstaterna ingår samarbetsavtal med behöriga myndigheter i tredje länder om utbyte av uppgifter. Ändringen genomförs genom den utvidgning som sker av 13 kap. 6 a § LBF. Artikel 129.1 i kreditinstitutsdirektivet är i svensk rätt genomförd genom bestämmelserna om samarbete och informationsutbyte med utländska myndigheter i 10 kap. 9 § första stycket KapL och 13 kap. 6 a § LBF. Den ändring som införts i direktivet innebär att , som berörd behörig myndighet, kan hänskjuta frågan till i de fall den samordnande tillsynsmyndigheten underlåter att utföra de uppgifter som den har enligt artikel 129 eller om de behöriga myndigheterna inte samarbetar med den samordnande tillsynsmyndig- heten i den omfattning som krävs. Det bör framgå av lag i vilka fall har möjlighet att hänskjuta frågor till för tvistlösning. Artikel 129.2 i kreditinstitutsdirektivet är i svensk rätt genomförd i 10 kap. 5 och 6 §§ KapL. I artikeln föreskrivs redan en beslutsprocedur för de gemensamma beslut som de behöriga myndigheterna ska fatta enligt densamma. Eftersom en oenighet enligt 129.2 också kan hänskjutas till enligt artikel 19 i förordningen om inrättandet av , har det i direktivet införts en bestämmelse som anger hur de båda beslutsprocesserna ska hanteras i förhållande till varandra. Den modifierade beslutsprocessen bör framgå av lag. Med anledning av att Lagrådet har efterfrågat en behandling av de frågor av processuell natur som kan uppkomma till följd av denna reglering kan följande anföras. Om någon eller några av de behöriga myndigheterna har hänskjutit ärendet till ska skjuta upp sitt beslut och invänta EBA:s beslut i saken. Av artikel 60 i förordningen om inrättande av följer att ett beslut av kan överklagas hos den gemensamma överklagandenämnden av en fysisk eller juridisk person som beslutet är riktat till eller som direkt eller personligen berörs av beslutet. Ett överklagande av EBA:s beslut ska inte medföra att beslutet blir vilande. får dock, om den anser att omständigheterna så kräver, tillfälligt upphäva tillämpningen av det överklagade beslutet. beslut kan enligt artikel 61 överklagas hos . Beslut som sedan fattar på grundval av EBA:s beslut kan överklagas enligt svensk rätt. Om ett beslut av har överklagats enligt förordningen som beslut med anledning av EBA:s beslut överklagas till en svensk domstol kan parallella processer som rör samma sakfråga uppstå. För att undvika motstridiga avgöranden kan en rimlig utgångspunkt vara att den svenska domstolen förklarar målet vilande till dess att det finns ett lagakraftvunnet avgörande ifråga om överklagandet av EBA:s beslut (jfr RÅ 2005 ref. 33). Hur sådana situationer ska hanteras i praktiken får dock liksom frågor om talerätt och vad prövningen ska innehålla lämnas till domstolarna att avgöra. Artikel 129.3 i kreditinstitutsdirektivet är genomförd i svensk rätt genom 10 kap. 6 ad §§ KapL. Av 6 b § framgår processen för hur tillsynsmyndigheterna ska gå tillväga för det fall de inte kan komma överens om vilket beslut som ska fattas. För dessa situationer finns alltså processen reglerad i svensk rätt. Bestämmelsen bör kompletteras för att överensstämma med direktivet. Artikelns sjunde stycke har inte tidigare varit föremål för lagstiftning. nu ersätts med medför ingen annan bedömning. Artikel 130 i kreditinstitutsdirektivet är genomförd i svensk rätt genom 10 kap. 9 § KapL samt 8 kap. 3 § 2 och 30 kap. 4 och 7 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Att även och respektive ska underrättas enligt första respektive andra stycket faller in under bestämmelsen i KapL när denna utökas till att avse även och . 2010/11:110 (s. 85) gjordes bedömningen att den verksamhet som ska bedrivas inom ramen för tillsynskollegier enligt artikel 131a i kreditinstitutsdirektivet är av en sådan art att den ryms inom skyldigheter enligt 10 kap. 9 § KapL och 13 kap. 6 a § LBF. Den ändring i artikeln som innebär att involveras i tillsynskollegiernas arbete genomförs genom den tidigare behandlade utvidgningen av de nämnda paragraferna till att omfatta även . I artikel 132.1 i kreditinstitutsdirektivet införs en möjlighet för Finans- inspektionen att hänskjuta fall till där en behörig myndighet inte har lämnat väsentliga uppgifter, eller, en begäran om samarbete, i synnerhet en som syftar till utbyte av relevanta uppgifter, har avslagits eller inte lett till åtgärder inom rimlig tid. Det bör anges i lag vilka fall kan hänskjuta en fråga till för tvistlösning. Artikel 143.2 i kreditinstitutsdirektivet är i svensk rätt genomförd genom 11 kap. 2 § KapL. Artikeln handlar om kontroll av ett kredit- institut med huvudkontor, moderbolag eller företag i tredjeland som inte är föremål för gruppbaserad tillsyn enligt kreditinstitutsdirektivet. Enligt den ändrade lydelsen av artikeln ska den behöriga myndighet som genomför denna kontroll samråda med i stället för den innan beslut fattas. Bestämmelsen i KapL bör ändras i enlighet härmed. Artikel 143.3 i kreditinstitutsdirektivet är i svensk rätt genomförd i 11 kap. 3 § KapL. Om tillsynen av ett kreditinstitut med moderföretag utanför EES inte bedöms likvärdig ska enligt paragrafen underrätta de berörda behöriga myndigheterna och kommissionen om eventuella andra tillsynsmetoder än de som regleras i 9 och 10 kap. KapL används. underrättelse- skyldighet enligt bestämmelsen bör utökas till att även omfatta . De ändringar av artiklar i kreditinstitutsdirektivet som inte föranleder några lagstiftningsåtgärder är följande. Artikel 6 i kreditinstitutsdirektivet är en av flera artiklar som handlar om villkor för rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut. Villkor för kreditinstitut som beviljats tillstånd finns i lag, förordning och föreskrifter. Någon bestämmelse om att kommis- sionen ska informeras om dessa villkor finns inte i gällande svensk rätt. Det bör heller inte vara nödvändigt att i lag införa en sådan bestämmelse när informationsskyldigheten utvidgas till att omfatta även .. Enligt artikel 9.2 i kreditinstitutsdirektivet finns en möjlighet för medlemsstaterna att tillämpa lägre startkapital för vissa kreditinstitut. har utnyttjat denna möjlighet som direktivet ger och den regleras i 3 kap. 7 § andra stycket LBF. Någon bestämmelse om att ska informera kommissionen om skälen för att utnyttja denna möjlighet finns inte i gällande rätt. Den ändring som omnibusdirektivet nu introducerar i medlemsstaternas underrättelseskyldighet genom att även ska underrättas medför ingen annan bedömning. Artiklarna 14 och 17.2 i kreditinstitutsdirektivet innehåller regler för beviljade respektive återkallelse av tillstånd. Vad gäller beviljade tillstånd ändrar omnibusdirektivet i inspektionens underrättelseskyldighet på så vis att det är till i stället för till kommissionen som besluten ska anmälas. Vad gäller återkallade tillstånd ska inspektionen anmäla dessa, förutom till kommissionen, till . Anmälningsskyldigheten till kommissionen finns inte föreskriven i gällande rätt. Ändringarna som införs med omnibusdirektivet föranleder inte lagstiftningsåtgärder i denna del. En sådan regel bör i stället införas på förordningsnivå. Artikel 33 i kreditinstitutsdirektivet ger värdmedlemsstatens behöriga myndigheter möjlighet att i brådskande fall vidta interimistiska åtgärder. Den underrättelseskyldighet om vidtagna åtgärder som finns gentemot andra medlemsstaters behöriga myndigheter och kommissionen utökas nu till att även omfatta . Underrättelseskyldigheten har inte tidigare varit föremål för lagstiftningsåtgärder. Ändringen som införs medför ingen annan bedömning. En sådan regel bör i stället införas på förordningsnivå. I artikel 36 i kreditinstitutsdirektivet utökas underrättelseskyldigheten vad gäller olika avslag av ansökningar om att få etablera filial. Underrättelseskyldigheten har inte varit föremål för lagstiftningsåtgärder. 2011/12:70 Ändringen som införs medför ingen annan bedömning. bör i stället införas på förordningsnivå. Någon bestämmelse som motsvarar artikel 38.2 i kreditinstituts- direktivet om anmälan av tredjelands filialer finns inte i svensk rätt. Den ändring som införs i artikeln medför ingen lagstiftningsåtgärd. I artikel 42b i kreditinstitutsdirektivet ersätts Europeiska banktillsyns- kommittén med . Artikeln är inte genomförd i svensk rätt. De ändringar som görs i artikeln påkallar ingen lagstiftningsåtgärd. Artikel 63a i kreditinstitutsdirektivet som innehåller vissa krav på instrument som får ingå i ett kreditinstituts kapitalbas är i svensk rätt genomförd i föreskrifter. Någon lagstiftningsåtgärd är inte påkallad med anledning av att artikeln ändras. Angående artikel 63a.6 avser den EBA:s skyldighet att utarbeta tekniska standarder på ett visst område. Bestämmelsen ger mandat till och kommissionen. Någon genomförandeåtgärd är därför inte nödvändig. Artikel 122a.10 i kreditinstitutsdirektivet riktar sig till och kommissionen. Någon genomförandeåtgärd är därför inte nödvändig. Artikel 131 i kreditinstitutsdirektivet är genomförd i svensk rätt genom 10 kap. 9 § KapL och 35 § förordningen (2006:1533) om kapitaltäckning och stora exponeringar. Hänvisningen till artikel 28 i ESA-förord- ningarna samt den ändringen att det nu är och inte kommissionen som ska hållas underrättad om avtal om delegering påkallar ingen lagstiftningsåtgärd. Artikel 140.3 i kreditinstitutsdirektivet är genomförd i svensk rätt genom 10 kap. 9 § KapL och 26 § förordningen om kapitaltäckning och stora exponeringar. I förordningen regleras bl.a. att förteckningar över finansiella holdingföretag vid varje förändring ska överlämnas till kommissionen. Någon lagstiftningsåtgärd är inte aktuell med anledning av att förteckningarna ska lämnas även till . 5.10Kapitalkravsdirektivet direktiv /49/EG Regeringens bedömning: De ändringar som görs i omnibusdirektivet beträffande kapitalkravsdirektivet medför inga lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Omnibusdirektivets innehåll: Enligt artikel 13 i omnibusdirektivet ska följande bestämmelser genomföras i nationell rätt, nämligen artiklarna 10.2, 10.3 a och 10.4. Artikel 10.2 ändrar i artikel 22.1 i kapitalkravsdirektivet. I artikeln införs ett nytt stycke om att en behörig myndighet som frångår den gruppbaserade tillämpningen av kapitalkraven ska underrätta kommissionen och om detta. Artikel 10.3 a ändrar artikel 32.1 i kapitalkravsdirektivet. Artikel 32.1 andra stycket ändras på så sätt att, utöver rådet och kommissionen, ska underrättas om de rutiner relaterade till övervakning och kontroll av Prop. 2011/12:70 stora exponeringar som ska finnas enligt första stycket. Artikel 10.4 ändrar i artikel 36.1 kapitalkravsdirektivet. I artikeln införs en bestämmelse om att medlemsstaterna utöver kommissionen ska underrätta om vilka myndigheter som är behöriga att utföra de åligganden som föreskrivs i direktivet och i förekommande fall ansvars- fördelningen mellan dessa. Skälen för regeringen bedömning: Artikel 22 i kapitalkravsdirektivet ger en möjlighet för den behöriga myndigheten att, från fall till fall, frångå gruppbaserad tillämpning av kapitalkraven. har inte valt att utnyttja denna möjlighet. Artikeln är därför inte genomförd i svensk rätt. Den ändring som görs i artikeln föranleder därför inte heller någon lagändring. Artikel 32.1 i kapitalkravsdirektivet har i svensk rätt genomförts i föreskrifter. Artikeln ålägger de behöriga myndigheterna att upprätta rutiner för att förhindra att instituten avsiktligt undviker de ytterligare kapitalkrav de annars skulle ådra sig för sådana exponeringar som överskrider vissa gränser som fastställts i kreditinstitutsdirektivet. ska ingå i den krets som enligt direktivet ska underrättas om dessa rutiner. Någon lagändring bedöms inte nödvändig för att genomföra direktivet i denna del. Artikel 36 i kapitalkravsdirektivet är i svensk rätt genomförd bl.a. i 1 kap. 3 § 2 och 10 kap. 9 § KapL. Direktivets underrättelseskyldighet har inte tidigare varit föremål för lagstiftningsåtgärder. aktuell ändring, att även ska underrättas, medför ingen annan bedömning. 5.11UCITS IV-direktivet direktiv /65/EG Regeringens förslag: skyldighet att samarbeta med utländska behöriga myndigheter kompletteras till att också avse samarbete och informationsutbyte med Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten, Europeiska bankmyndigheten, Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten och . Det anges i lag i vilka fall får hänskjuta en fråga till Europeiska värdepappers- och marknads- myndigheten för tvistlösning. rapporterings- skyldighet anpassas till den nya europeiska tillsynsstrukturen i ett antal fall. Regeringens bedömning: Flera av de artiklar i UCITS IV- direktivet som ändras genom omnibusdirektivet föranleder ingen lagstiftningsåtgärd. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna lämnar förslaget och bedömningen utan erinran. Omnibusdirektivets innehåll: Enligt artikel 13 i omnibusdirektivet ska artiklarna 11.2, 11.4, 11.11, 11.14, 11.19, 11.31, 11.32 b (avseende artikel 108.1 i direktiv /65/EG), 11.33, 11.34 och 11.36 genomföras i nationell rätt. Artikel 11.2 ändrar i artikel 6.1 i UCITS IV-direktivet. Ändringen innebär att ska underrätta om tillstånd som ges till aktiebolag att driva fondverksamhet samt tillstånd för att bedriva diskretionär portföljförvaltning avseende finansiella instrument. ska offentliggöra och hålla aktuell en förteckning över auktoriserade förvaltningsbolag på sin webbplats. Artikel 11.4 ändrar i artikel 9.2 i UCITS IV-direktivet. Ändringen inne- bär att förutom kommissionen, även ska underrättas av medlems- staterna om alla svårigheter av allmän natur som fondföretag möter vid marknadsföringen av sina andelar i tredjeland. Enligt det nya andra stycket i 9.2 ska kommissionen så snabbt som möjligt undersöka dessa svårigheter för att finna en lämplig lösning, varvid ska bistå. Artikel 11.11 a ändrar i artikel 21.5 i UCITS IV-direktivet. Artikeln innehåller bestämmelser om ingripanden mot förvaltningsbolag och fondföretag av värdmedlemsstat och ändringen i artikeln innebär att i de fall som värdmedlemsstat anser att behörig myndighet i ett förvaltningsbolags hemland, efter en underrättelse om att ett förvaltningsbolag inte har följt ett föreläggande från Finans- inspektionen, inte vidtagit tillräckliga åtgärder mot bolaget får hänskjuta ärendet till som får agera enligt artikel 19 i förordningen om inrättande av . Artikel 11.11 b ändrar i artikel 21.7 i UCITS IV-direktivet. Artikeln handlar om möjlighet att i brådskande fall vidta åtgärder interimistiskt mot ett förvaltningsbolag och att nu även , förutom kommissionen och berörda behöriga myndigheter ska underrättas om sådana åtgärder. Artikel 11.11 c ändrar i artikel 21.9 i UCITS IV-direktivet. Utöver kommissionen ska nu även underrättas om vissa typer av avslags- beslut samt åtgärder som vidtagits enligt artikel 21.5. Artikel 11.14 ändrar i artikel 32.6 i UCITS IV-direktivet. Utöver kommissionen ska nu även underrättas om vissa undantag som omfattar investeringsbolag. Artikel 11.19 ändrar i artikel 52.4 i UCITS IV-direktivet. Enligt den artikelns tredje stycke ska medlemsstaterna utöver till kommissionen även till överlämna en förteckning över vissa skuldförbindelser och utgivare. Artikel 11.31 ändrar i artikel 97.1 UCITS IV-direktivet. Ändringen innebär att utöver kommissionen även ska underrättas om vilka myndigheter som har utsetts som behöriga myndigheter enligt direktivet. Artikel 11.32 b ändrar i artikel 101.8 UCITS IV-direktivet. I de fall där en begäran om att utbyta uppgifter enligt artikel 109, eller att utföra en utredning eller kontroll på plats enligt artikel 110 eller om tillstånd för de egna tjänstemännen att följa med den utländska behöriga myndighetens tjänstemän har avslagits eller inte lett till åtgärder inom rimlig tid kan hänskjuta frågor till som har att agera enligt artikel 19 i förordningen om inrättande av . Artikel 11.33 ändrar i artikel 102 i UCITS IV-direktivet. Ändringen i artikel 102.2 innebär att det som sägs om tystnadsplikt enligt punkten 1 inte ska hindra att medlemsstaternas behöriga myndigheter lämnar uppgifter även till eller ESRB. För sådana uppgifter ska tystnadsplikt gälla enligt artikelns punkt 1. Ändringen i artikel 102.5 innebär att det som sägs om tystnadsplikt i artikeln inte ska hindra utbyte av information mellan och någon av den europeiska tillsynsmyndigheterna. Artikel 11.34 ändrar i artikel 103.3 i UCITS IV-direktivet. Utöver kommissionen och de andra medlemsstaterna ska även få information om vilka myndigheter som har rätt att motta information enligt artikeln. Artikel 11.36 ändrar i artikel 108 i UCITS IV-direktivet. Artikel 108.5 första stycket led b) införs en möjlighet för att hänskjuta en fråga till som har att agera enligt artikel 19 i förordningen om inrättande av . Andra stycket i artikel 108.5 ändras på så vis att även ska underrättas om vissa åtgärder som kan vidtas enligt artikelns första stycke. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Direktiv /65/EG om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värdepapper (UCITS IV-direktivet) är i svensk rätt i huvudsak genomfört genom lagen (2004:46) om investeringsfonder (LIF). De lagändringar som krävs för att genomföra omnibusdirektivet med avseende på UCITS IV-direktivet är följande. Det bör i lag anges när kan hänskjuta frågor till i vilka har att agera enligt artikel 19 i förordningen om inrättande av . De situationer som omnibusdirektivet pekar ut för UCITS IV-direktivets del är följande. Om som behörig myndighet i värd- medlemsstat finner att ett förvaltningsbolag som har en filial eller tillhandahåller tjänster i överträder en av de regler som gäller för bolaget i kan enligt artikel 21.5 vidta vissa åtgärder. Om anser att behörig myndighet i förvaltningsbolagets hemland efter underrättelser inte vidtagit tillräckliga åtgärder mot bolaget, får enligt artikeln hänskjuta ärendet till . Vidare ska enligt omnibusdirektivet ha möjligheten att hänskjuta sådana fall som beskrivs i artikel 101 i UCITS IV- direktivet. Dessa avser situationer när en behörig myndighets begäran om utbyte av uppgifter har avslagits eller inte lett till åtgärder inom rimlig tid, när en begäran om att utföra en utredning eller kontroll på plats har avslagits eller inte lett till åtgärder inom rimlig tid (artikel 110) samt om tillstånd för de egna tjänstemännen att följa med den utländska behöriga myndighetens tjänstemän har avslagits eller inte lett till åtgärder inom rimlig tid. Slutligen i de fall är behörig myndighet i värdmedlemsstat för ett fondföretag enligt artikel 108 i UCITS IV- direktivet, kan hänskjuta frågor till om hemmedlemsstatens åtgärder visar sig otillräckliga eller fondföretagets hemmedlemsstat inte agerat inom rimlig tid. Enligt artikel 21.7 i UCITS IV-direktivet har i egenskap av behörig myndighet i en värdmedlemsstat möjlighet att i brådskande fall vidta interimistiska åtgärder mot ett förvaltningsbolag. Artikeln är genomförd i svensk rätt genom 12 kap. 15 § LIF. Förutom kommissionen och de andra berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter ska nu även möjligt underrättas om sådana Paragrafen i LIF bör kompletteras för att överensstämma med Prop. 2011/12:70 direktivet. De ändringar i artikel 102.2 och 102.5 i UCITS IV-direktivet avser informationsutbyte och tystnadsplikt vid uppgiftslämnande mellan behöriga myndigheter i medlemsstaterna och , , Eiopa och ESRB. Genomförandet av dessa ändringar bör tas om hand genom att den allmänna bestämmelsen om samarbete och utbyte av information i 10 kap. 5 § LIF utvidgas till att uttryckligen omfatta även de nämnda myndigheterna. När det gäller sekretessfrågan hänvisas till avsnitt 5.12. Artikel 108.5 andra stycket i UCITS IV-direktivet är genomförd i svensk rätt genom 12 kap. 17 a § LIF. Utöver kommissionen ska nu även underrättas om åtgärder som vidtar mot ett fondföretag enligt bestämmelsen. Bestämmelsen bör kompletteras för att överensstämma med direktivet. De ändringar av artiklar i UCITS IV-direktivet som inte föranleder några lagstiftningsåtgärder är följande. Artikel 6.1 i UCITS IV-direktivet är genomförd i svensk rätt genom 1 kap. 4 § LIF. Ändringen innebär att ska underrätta om de tillstånd som ger till svenska aktiebolag enligt bestämmelsen. Underrättelseskyldigheten bör lämpligen regleras på förordningsnivå.