prop · H00345 · 2012-11-15 00:00:00 — Både i tvistemål (16 kap. 3 § RB) och brottmål (29 kap. 3 § RB) gäller att den mening som omfattas av majoriteten ska gälla. Vid lika röstetal har ordföranden utslagsröst i tvistemål medan den lindrigaste eller minst ingripande meningen ska gälla i brottmål, oavsett vilken sida ordförandens röst tillhör. 1971:14 med förslag till lag om skatterätt och länsrätt infördes omröstningsregler som motsvarar de som finns i 26 § LAFD. I propositionen övervägdes olika sätt att reglera frågan om omröstning. Som enda exempel på fall där omröstningsreglerna i brottmål skulle tillämpas angavs beslut som rör böter eller utdömande av vite. Som skäl för att detta inte uttryckligen skulle anges i lagen, vilket Lagrådet hade förordat, anfördes att det inte kunde uteslutas att reglerna om brottmål kunde behöva tillämpas också i vissa andra måltyper och att det särskilt med hänsyn till att domstolarnas kompetensområde framöver kunde få ett annat innehåll borde överlämnas åt praxis att med ledning av vad som anförts vid lagens tillkomst avgöra i vilken utsträckning reglerna för tvistemål respektive brottmål bör tillämpas (a. prop. s. 69 f. och 109). I den efterföljande propositionen med förslag till förvaltningsprocesslag gjordes motsvarande bedömning. Departementschefen uttalade att i det stora flertalet mål ska bestämmelserna om omröstning i tvistemål tillämpas. I vissa mål, såsom disciplinmål och mål om utdömande av vite, bör dock omröstning ske enligt brottmålsreglerna (prop. 1971:30 del 2 s. 110 och 700). I praxis har omröstningsreglerna för tvistemål använts i mål om vård av unga (RÅ 1989 ref. 41), i mål om återkallelse av körkort (RÅ 1990 ref. 54), i mål om återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen (RÅ 2005 ref. 59) och i mål om återkallelse av serveringstillstånd enligt alkohollagen (RÅ 2010 ref. 2). Även i mål om uppehålls- och arbetstillstånd samt i mål om avvisning respektive utvisning har dessa omröstningsregler tillämpats (MIG 2007:17). Omröstningsreglerna för brottmål har använts i mål om skattetillägg (RÅ 1987 ref. 42) och i mål om återkallelse av läkares legitimation (RÅ 1990 ref. 64). Regeringens bedömning: Nuvarande omröstningsregler i 26 § LAFD bör behållas oförändrade. Promemorians bedömning och förslag: I promemorian görs bedömningen att fler skäl talar mot än för en ändring av den nuvarande regeln om omröstning i 26 § LAFD, som hänvisar till regler om omröstning i tvistemål och brottmål. Eftersom det i uppdraget har ingått att lägga fram ett ändringsförslag föreslås dock att den angivna paragrafen kompletteras med en katalog i vilken anges de måltyper för vilka omröstningsregler för brottmål ska användas (promemoria s. 42 f.). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. Regeringsrättens ledamöter, i , Kammarrätten i , Länsrätten i , Länsrätten i , och , delar promemorians bedömning att omröstningsregeln inte bör ändras och avstyrker därmed förslaget. anser att lagförslaget framstår som tveksamt och efterlyser en mer generell reglering. Länsrätten i och Länsrätten i kan i allt väsentligt ansluta sig till förslaget men anser att det behöver kompletteras. och Arbetslöshetskassornas tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Som redovisas i avsnitt 14.2.1 föreskrivs i 26 § LAFD att bestämmelser om omröstning gäller i tillämpliga delar vid omröstning i allmän förvaltningsdomstol. Detta innebär att de allmänna förvaltningsdomstolarna behöver avgöra vilka mål som i omröstningshänseende ska likställas med tvistemål respektive brottmål. Utgångspunkten är enligt förarbetena att omröstningsreglerna för tvistemål ska tillämpas i flertalet mål. Endast undantagsvis bör det bli aktuellt att i stället tillämpa omröstningsreglerna för brottmål (prop. 1971:30 del 2 s. 110 och 700). Praxis bekräftar principen bakom de uttalanden som gjorts i förarbetena, nämligen att skiljelinjen i omröstningshänseende ska dras mellan mål som rör åtgärder av huvudsakligen repressiv natur och andra mål. Att döma av praxis från är det ovanligt att just omröstningsreglernas tillämpning föranlett behov av vägledande avgöranden. I de fall oklarheter har uppkommit har det rört sig om mål där det är fråga om effekter av en förvaltningsrätts dom som i vissa hänseenden kan anses ligga nära ett straff eller liknande ingripande åtgärd. En mer klargörande reglering skulle givetvis underlätta för domstolarna i de undantagsfall som kan tänkas uppkomma. Den omständigheten att det handlar om processuella regler som kan ha en direkt och avgörande betydelse för målets utgång talar också för att i lagen tydligare ange vilka regler som ska gälla. Enligt talar övervägande skäl för att reglerna inte bör ändras (SOU 1991:106 s. 616 f.). Motsvarande bedömning görs promemoria och en majoritet av remissinstanserna ansluter sig till den. Det kan anmärkas att ett par remissinstanser, Juridiska fakultetsnämnden vid och advokatsam- Prop. 2012/13:45 fund, i remissyttranden över Ds 2010:17 anser att det är angeläget att klargöra vilka omröstningsregler som de allmänna förvaltningsdomstolarna har att tillämpa för respektive måltyp. Regeringen konstaterar att den omständigheten att omröstningsreglerna för tvistemål ska gälla som huvudregel och därmed för merparten av målen i allmän förvaltningsdomstol inte är satt i fråga. I promemorian föreslås att undantag från detta i första hand görs genom att i en katalog ange de måltyper där det är klart att brottmålsreglerna ska användas. Ett alternativ på det temat är att hänvisa samtliga undantag till speciallagstiftningen (jfr i FT 2007 s. 51 f., som dock diskuterar från fristående men i sak motsvarande omröstningsregler). Regeringen bedömer, i likhet med promemorian, att det är förenat med betydande svårigheter att avgränsa de fall där brottmålsregler i omröstningshänseende bör användas och försöka få till stånd en tydlig och långsiktigt hållbar reglering. Det framstår enligt regeringens uppfattning inte heller som lämpligt att i lag försöka ange närmare förutsättningar för tillämpningen av de olika omröstningsreglerna. En förändring som kan uppnå den önskvärda tydligheten torde närmast kräva förnyade överväganden när det gäller vilka omröstningsregler som ska användas i allmän förvaltningsdomstol1. Regeringen konstaterar dock att det inte finns underlag för att nu göra sådana överväganden. Omröstningsreglerna har i sak varit oförändrade sedan förvaltningsprocesslagens tillkomst och de synes i huvudsak ha fungerat väl. Det är ovanligt att ledamöterna är oense om utgången och det är än mer sällsynt att detta leder till en omröstningssituation där frågan om valet mellan de olika omröstningsreglerna blir avgörande för utgången. Med hänsyn härtill och till de svårigheter som är förenade med en ändring av reglerna, bedömer regeringen att reglerna inte nu bör förändras eller förtydligas. I de fall tveksamhet i omröstningshänseende uppkommer, får det överlåtas åt praxis att åstadkomma klarhet, på sätt som skett. 15Hinder för anställda vid vissa myndigheter att vara nämndemän I förvaltningsrätten och kammarrätten deltar, utöver lagfarna ledamöter, nämndemän i handläggningen av vissa måltyper. För att vara valbar till nämndeman i dessa domstolar ska man vara svensk medborgare och folkbokförd i det län eller den del av länet som hör till respektive domstols domkrets. En nämndeman får inte vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § (20 § första stycket LAFD). 1 vid föreslår i remissyttrande över Ds 2010:17 att en generell regel med en omröstningsordning som motsvarar den som gäller för tvistemål ska gälla för alla mål i allmän förvaltningsdomstol. 2012/13:45 En person som är anställd vid domstol, , länsstyrelse eller under länsstyrelse lydande myndighet eller får inte vara nämndeman. Samma sak gäller lagfaren domare, åklagare, polisman och advokat eller någon annan som har till yrke att föra andras talan inför rätta samt ledamöter av skattenämnd (20 § andra stycket LAFD). Bestämmelserna om vilka myndighetsanställda eller yrkeskategorier som inte får vara nämndemän i kammarrätt och förvaltningsrätt har ändrats , dels för att nya målgrupper tillkommit, dels för att domstolarnas och olika myndigheters organisation . Genomgående har det varit två huvudgrupper som har undantagits från möjligheten att vara nämndemän. Den ena gruppen omfattar personer som har olika funktioner inom rättsväsendet. Den andra gruppen omfattar personer som är verksamma vid myndigheter som ofta är beslutsmyndighet och part i de allmänna förvaltningsdomstolarna. I takt med att de allmänna förvaltningsdomstolarnas målområden har blivit fler har denna senare grupp successivt utökats. Skälen för att inte låta personer inom rättsväsendet eller vid vissa myndigheter vara nämndemän är framför allt att dessa av en enskild part i en process kan uppfattas som företrädare för ett motstående myndighetsintresse och därmed riskera att brista i sin objektivitet vid rättskipningen (prop. 1982/83:126 s. 32 f., jfr RÅ 2009 ref. 8 samt HFD 2011 ref. 14 och 15). Även i tingsrätten och hovrätten deltar nämndemän i handläggningen av vissa mål. Samma behörighetskrav som i allmän förvaltningsdomstol gäller för att vara valbar till nämndeman i allmän domstol. Den som är lagfaren domare, anställd vid domstol, åklagare, polisman eller advokat eller som annars har till yrke att föra andras talan inför rätta får inte vara nämndeman (4 kap. 6 § RB). 15.2Anställda vid och Transportstyrelsen Regeringens förslag: Anställda vid och Transportstyrelsen ska inte få vara nämndemän i förvaltningsrätten och kammarrätten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemorian föreslås vidare att anställda vid i fortsättningen ska få vara nämndemän (Ds 2010:17 s. 193 f.). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , och Transportstyrelsen, tillstyrker promemorians förslag eller framför inte några invändningar mot det. Förslagen avstyrks av Kammarrätten i och Förvaltningsrätten i , som menar att tekniken att räkna upp anställning vid olika myndigheter som exkluderande från nämndemannauppdrag väcker frågor om gränsdragningen. Enligt dessa båda domstolar är reglerna om jäv tillräckliga för att upprätthålla en objektiv och opartisk handläggning. Flera remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i och , avstyrker förslaget att anställda vid i fortsättningen ska få vara nämndemän. Kammarrätten i , Kammarrätten i och Kammarrätten i bör det övervägas att ta bort kravet på nämndemäns medverkan i kammarrätt i mål enligt lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Skälen för regeringens förslag: Som framgår ovan har det inte ansetts lämpligt att anställda vid vissa myndigheter, t.ex. och , deltar som nämndemän i allmänna förvaltningsdomstolar eftersom de av en enskild part i en process kan uppfattas som företrädare för ett motstående myndighetsintresse. Att dessa personer inte kan vara nämndemän gäller generellt inom de allmänna förvaltningsdomstolarna, dvs. oavsett måltyp och domstolsinstans. Kammarrätten i och Förvaltningsrätten i ifrågasätter tekniken att räkna upp anställning vid olika myndigheter som exkluderande från nämndemannauppdrag. Enligt dessa båda domstolar är reglerna om jäv tillräckliga för att upprätthålla en objektiv och opartisk handläggning. Även regeringen anser att det kan ifrågasättas om den valda metoden är helt ändamålsenlig. Det finns emellertid inte tillräckligt underlag för att inom ramen för detta lagstiftningsärende föreslå mer omfattande förändringar. Enligt regeringen innebär vikten av allsidighet och en bred rekryteringsbas av nämndemän att man bör vara försiktig med att generellt utesluta vissa personkategorier från möjligheten att vara nämndemän. I huvudsak bör det röra sig om företrädare för de myndigheter som är beslutande myndighet och, efter överklagande, part i de till antalet största måltyperna inom de allmänna förvaltningsdomstolarna (jfr prop. 1992/93:25 s. 33 f.). 2012/13:45 Migrationsmål utgör i de tre största förvaltningsrätterna, som också är migrationsdomstolar, en väsentlig del av de inkommande målen. är i regel beslutande myndighet och part i mål i migrationsdomstolarna. De skäl som talar mot att anställda inom rättsväsendet och vid och är nämndemän talar enligt regeringens mening också mot att anställda vid ska få vara nämndemän i förvaltningsrätterna. Detta har också framförts av i en skrivelse till regeringen (Ju2006/591/DOM). Enligt regeringen är det inte heller motiverat att särskilja vare sig mellan de förvaltningsrätter som är migrationsdomstolar och övriga eller mellan förvaltningsrätter och kammarrätter, trots att nämndemän inte deltar i avgöranden i Migrationsöverdomstolen (Kammarrätten i ). Motsvarande gäller anställda vid trots att nämndemän inte längre deltar i kammarrätts avgörande av socialförsäkringsmål (prop. 2008/09:22 s. 13). Mål enligt (2010:900) handläggs numera av mark- och miljödomstolar och körkortsärenden har flyttats från till Transportstyrelsen. Regeringen instämmer i promemorians förslag att anställda vid med hänsyn till myndighetens ställning i körkortsmål inte ska kunna väljas som nämndemän i allmän förvaltningsdomstol. När det däremot gäller promemorians förslag att anställda vid ska kunna få vara nämndemän anser regeringen, i likhet med bl.a. Förvaltningsrätten i , att hänsyn bör tas till att alltjämt är part i flera måltyper i allmän förvaltningsdomstol. Som exempel kan nämnas mål enligt djurskyddslagen (1988:534), begravningslagen (1990:1144) och aktiebolagslagen (2005:551). Enligt regeringens bedömning bör därför anställda vid även i fortsättningen vara uteslutna från möjligheten att väljas till nämndemän i förvaltningsrätt och kammarrätt. Sammanfattningsvis bör kretsen av personer i 20 § LAFD som ska vara undantagna från valbarhet till nämndeman i allmän förvaltningsdomstol utökas med anställda vid och Transportstyrelsen. Eftersom det inte längre finns några myndigheter under bör bestämmelsen i 20 § LAFD justeras i detta avseende. När det gäller kammarrätternas i , och synpunkt om att nämndemän inte längre bör medverka i kammarrätternas avgöranden av mål enligt lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor har en ändring av den innebörden genomförts (se SFS 2012:413 och 414 samt prop. 2011/12:107). 16Förordnande av särskilda ledamöter i domstol Vissa typer av mål i såväl de allmänna förvaltningsdomstolarna som de allmänna domstolarna rör frågor som ställer krav på särskild kunskap som lagfarna domare normalt inte besitter. För att underlätta handläggningen och säkerställa kvaliteten i avgöranden av exempelvis mål med påtaglig teknisk eller ekonomisk karaktär kan därför domstolen i vissa fall behöva förstärkas med ledamöter som har särskilda fackkunskaper. Mot denna bakgrund finns det bestämmelser som föreskriver att sakkunniga ledamöter, experter eller andra särskilda ledamöter ska eller, i något fall, får delta i domstolens handläggning och avgörande av en viss måltyp. Vid prövning av mål om laglighetsprövning ska i såväl förvaltningsrätten som kammarrätten två särskilda ledamöter ingå i rätten. Ledamöterna förordnas av regeringen (13 b § respektive 17 b § LAFD). Regeringen bestämmer också antalet särskilda ledamöter för varje förvaltningsrätt och kammarrätt. De särskilda ledamöterna ska ha god kännedom om verksamhet. Vid prövning av mål om fastighetstaxering ska i förvaltningsrätten ingå en värderingsteknisk ledamot och i kammarrätten ingå två särskilda ledamöter. Bland ledamöterna ska sakkunskap beträffande värdering av olika slag av fastigheter finnas företrädd. Regeringen förordnar värderingstekniska ledamöter i förvaltningsrätterna för en taxeringsperiod och särskilda ledamöter i kammarrätterna för högst i taget (21 kap. 10 § och 22 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen). I mål om åldersgränser för film ska det i kammarrätten ingå två särskilda ledamöter. Regeringen förordnar enligt 14 § lagen (2010:1882) om åldersgränser för film som ska visas offentligt sådana ledamöter för högst i taget. Dessa ledamöter ska ha särskilda kunskaper om film respektive i beteendevetenskapliga ämnen. Regeringen föreslår i avsnitt 5.2 att förvaltningsrätt ska vara första domstolsinstans i dessa mål och att särskilda ledamöter ska delta även i den domstolen. Enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation ska i regel två ekonomiska experter delta när förvaltningsrätten respektive kammarrätten avgör mål som avser konkurrensfrämjande åtgärder enligt den lagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer förordnar den som ska tjänstgöra som ekonomiska experter (8 kap. 27 § lagen om elektronisk kommunikation). Möjligheten till delegation har inte utnyttjats. Vad gäller de allmänna domstolarna ska i patentmål i tingsrätten och hovrätten i regel två tekniskt sakkunniga ledamöter ingå i rätten. Sådana ledamöter förordnas enligt 68 § patentlagen (1967:837) av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer . Möjligheten till delegation har inte utnyttjats. 2012/13:45 Ett ytterligare exempel är särskilda ledamöter i mark- och miljödomstolarna. I mål eller ärende där mark- och miljödomstolen är första instans ska i regel två särskilda ledamöter ingå i rätten. Sådana ledamöter förordnas enligt 2 kap. 3 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Uppgiften har i förordningen (1999:704) om förordnande av särskilda ledamöter i mark- och miljödomstol delegerats till . I konkurrensmål och marknadsföringsmål ska i vissa fall ekonomiska experter delta i tingsrätten. Dessa förordnas av regeringen enligt 8 kap. 11 § konkurrenslagen (2008:579) respektive 58 § marknadsföringslagen (2008:486). Vidare får ekonomiska experter ingå i tingsrätten och hovrätten vid prövning av vidlyftiga eller annars särskilt krävande brottmål i vilka bedömningen av ekonomiska förhållanden har väsentlig betydelse, om det i detta hänseende finns behov av särskild fackkunskap (1 kap. 8 § och 2 kap. 4 a § RB). De ekonomiska experterna förordnas av regeringen i taget (4 kap. 10 a § RB). Det finns även exempel på särskilda ledamöter som inte förordnas av regeringen eller av den myndighet regeringen bestämmer. Särskilda ledamöter i mål om av dispasch utses enligt 21 kap. 11 § sjölagen (1994:1009) av tingsrätten. Detsamma gäller för särskilda ledamöter vid sammanträde för sjöförklaring (18 kap. 10 § sjölagen). Särskilda fasta sakkunniga får, på begäran av en allmän förvaltningsdomstol, förordnas av regeringen i syfte att tillhandagå domstolen med utlåtande (29 § LAFD). En sådan särskild sakkunnig är inte en del av rätten och har inte någon annan funktion i processen än andra offentliga sakkunniga, dvs. sakkunniga enligt 24 § första stycket FPL, vilka förordnas av domstol (prop. 1971:30 del 2 s. 111). Möjligheten att förordna sådana särskilda sakkunniga har inte utnyttjats . 16.2Sakkunniga ledamöter, experter och andra särskilda ledamöter Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska förordna särskilda ledamöter i förvaltningsrätten och kammarrätten i mål om laglighetsprövning, värderingstekniska ledamöter i förvaltningsrätten och särskilda ledamöter i kammarrätten i mål om fastighetstaxering, särskilda ledamöter i förvaltningsrätten och kammarrätten i mål om åldersgränser för film som ska visas offentligt, ekonomiska experter i tingsrätten och hovrätten i brottmål enligt , samt ekonomiska experter i tingsrätten i mål enligt konkurrenslagen och marknadsföringslagen. Bestämmelserna om sakkunniga ledamöter, experter och andra särskilda ledamöter ska ges en mer enhetlig utformning. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens (Ds 2010:17 s. 200 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget eller bedömningen. Förvaltningsrätten i framhåller att det är viktigt att den myndighet som får i uppgift att förordna särskilda ledamöter har god kännedom om domstolarnas verksamhet. understryker att valet av myndighet inte får leda till en intressekonflikt. anser att det är naturligt att nämnden förordnar sakkunniga ledamöter, experter och andra särskilda ledamöter eftersom de alla har ställning som domare. Patentbesvärsrätten betonar vikten av att förordnanden av tekniskt sakkunniga ledamöter enligt patentlagen även fortsättningsvis avser ett ändamålsenligt antal tekniska ledamöter förordnade på lämpliga tider samt att uppgifterna om de förordnade ledamöterna hålls uppdaterade och lätt tillgängliga. Skälen för regeringens förslag Kan uppgiften att förordna särskilda ledamöter flyttas från regeringen? Som framgår av avsnitt 16.1 förordnas ett antal sakkunniga ledamöter, experter och andra särskilda ledamöter. Eftersom dessa deltar i den dömande verksamheten har det ansetts naturligt att de förordnas av regeringen. Dessa ärenden handläggs i . Departementet begär normalt in förslag på personer som bör förordnas från berörda domstolar, myndigheter eller andra med särskild kunskap inom det aktuella sakområdet. När det gäller särskilda ledamöter i mark- och miljömål har uppgiften att förordna dessa delegerats till . Det finns möjlighet att även delegera uppgiften att förordna ekonomiska experter i mål enligt lagen om elektronisk kommunikation och att förordna tekniskt sakkunniga ledamöter i patentmål. Enligt regeringens mening finns det inte några hinder av principiell natur mot en ordning som innebär att uppgiften att förordna särskilda ledamöter i domstol delegeras till en myndighet. En sådan ordning kan inte heller anses medföra negativa konsekvenser när det gäller säkerställandet av kompetensen hos dem som utses. En förändring av detta slag skulle också ligga i linje med strävandena att befria regeringen från prövningen av förvaltningsuppgifter, när det inte finns några särskilda skäl att regeringen prövar dessa. Sammantaget får övervägande skäl anses tala för att regeringen ska kunna delegera uppgiften att förordna särskilda ledamöter i domstolarna till en myndighet. Även om det faller under regeringens kompetens att delegera en sådan uppgift, bedöms ett tydliggörande vara lämpligt i flera fall eftersom regeringen i ett antal lagar pekas ut som den som är ensam behörig att förordna särskilda ledamöter. Regeringen anser att ändringar således bör göras i 13 b och 17 b §§ LAFD såvitt avser särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning i förvaltningsrätt och kammarrätt, 21 kap. 10 § och 22 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen såvitt avser värderingstekniska ledamöter i förvaltnings- 2012/13:45 rätt respektive särskilda ledamöter i kammarrätt i mål om fastighetstaxering, 4 kap. 10 a § RB såvitt avser ekonomiska experter i tingsrätt och hovrätt, 8 kap. 11 § konkurrenslagen och 58 § marknadsföringslagen såvitt avser ekonomiska experter i tingsrätt samt 14 § lagen om åldersgränser för film som ska visas offentligt såvitt avser särskilda ledamöter i mål om åldersgränser för film i kammarrätt. I avsnitt 5.2 föreslås att sistnämnda mål flyttas ned till förvaltningsrätt och att särskilda ledamöter bör delta även i den domstolen. Följaktligen bör även dessa ledamöter förordnas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Vilken myndighet bör överta ansvaret? Eftersom det är fråga om att förordna ledamöter som ska delta i domstolens avgöranden kan principiella invändningar resas mot att lägga denna uppgift på domstolarna själva. Ett alternativ är att ansvaret läggs på de myndigheter som inom de olika områdena har nödvändig sakkunskap och överblick över tänkbara experter, t.ex. och . Mot bakgrund av att dessa myndigheter antingen som första instans själva prövar de frågor domstolarna ska överpröva eller har ett tillsynsansvar, skulle en sådan ordning dock riskera att leda till en intressekonflikt. , vars uppgifter utförs av , instämmer i att detta inte är en lämplig ordning.