prop · GZ0369 · 2012-02-20 00:00:00 — Då uppkommer svårigheter genom att direktivet enbart stadgar att det ska vara tillämpligt på egenföretagare utan att det har omarbetats på något sätt trots att detta var avsikten, se artikel 2.1 tredje stycket i direktivet. Vissa av direktivets artiklar är rimligen inte avsedda att vara tillämpliga på egenföretagare, se t.ex. artikel 8 om kollektivavtal och artikel 9 om arbetsgivarens skyldighet att föra register över arbetstagarnas arbetstid. Detsamma gäller också delar av andra artiklar. Det uppkommer således vissa svårigheter att avgöra vilka regleringar i direktivet som till följd av sitt innehåll bara kan vara avsedda att tillämpas på arbetstagare och vilka som bör vara tillämpliga även på egenföretagare. Kommissionen har emellertid i en formell underrättelse av gett viss vägledning då den särskilt påpekat att inte uppfyller sina skyldigheter enligt artiklarna 2.1, 3, 4, 5, 6, 7 och 11 i direktivet. Regeringens förslag: Förare som är egenföretagare ska omfattas av vägarbetstidslagens tillämpningsområde. Med förare som är egenföretagare ska avses en person vars huvudsakliga yrkesverksamhet består i att utföra person- eller varutransporter på väg mot ersättning, i enlighet med ett sådant gemenskapstillstånd som regleras i förordning (EG) nr 1072/2009 eller förordning (EG) nr 1073/2009 eller ett yrkestrafiktillstånd enligt yrkestrafiklagen (2012:000), och a)som har rätt att arbeta för egen räkning och inte utför arbete för en arbetsgivares räkning, b)är fri att organisera den aktuella verksamheten, c)vars inkomster är direkt beroende av den förtjänst som görs, och d)är fri att, självständigt eller i samarbete mellan egenföretagare, ha affärsförbindelser med flera kunder. För den förare som inte uppfyller samtliga dessa kriterier ska samma skyldigheter och rättigheter gälla som för mobila arbetstagare enligt vägarbetstidslagen. Med arbetstid ska, när det gäller egenföretagare, inte avses tid som används för allmänt administrativt arbete som inte direkt hänger samman med transporten i fråga. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Regeringen har för att klargöra att vissa inskränkningar av tillämpningsområdet också ska gälla egenföretagare valt en annan lagteknisk disposition än den som föreslås i promemorian. Lagen ska således t.ex. inte vara tillämplig på egenföretagare som framför motorfordon under . Den nya dispositionen föranleder också en ändring av hänvisningen i 17 § vägarbetstidslagen. Remissinstanserna: Arbetsdomstolen konstaterar att bestämmelser om begränsningar av arbetstiden för andra än arbetstagare inte förekommer i svensk rätt. Domstolen instämmer därefter i promemorians bedömning att förslaget lagtekniskt kan synas enkelt men att t.ex. möjligheten att kontrollera regelefterlevnaden är en komplicerad fråga. Domstolen konstaterar dock vidare att har en fördragsenlig skyldighet att genomföra direktivet och att förslaget såvitt kan bedömas innebär detta. Slutligen uttalar domstolen att den i sak inte har några synpunkter på promemorians förslag. , Transport- Gruppen och har konstaterat att det är främmande för svensk tradition att innefatta andra än arbetstagare i en arbetsrättslig lagstiftning men att har en fördragsenlig skyldighet att tillämpa gemenskapsrätten. Dessa remissinstanser har också påpekat att det av 1 § framgår att lagen ska tillämpas på mobila arbetstagare där och rådets förordning nr 561/2006 är tillämplig. Detta innebär att mobila arbetstagare som framför fordon under undantas från lagens tillämpningsområde. Detta undantag görs inte i promemorians förslag för förare som är egenföretagare. Lantbrukarnas Riksförbud beklagar att egenföretagare ska omfattas eftersom det kommer att innebära ökad byråkrati, ökade kostnader och ökad regel- Förbundet instämmer dock i att det är rimligt att begränsa definitionen till dem vars huvudsakliga verksamhet består i sådan verksamhet som omfattas av lagen. konstaterar att omsättningen i den berörda näringen kan komma att minska men att har en fördragsenlig skyldighet att genomföra direktivet. har framhållit att det bryter mot svensk rättstradition att låta egenföretagare omfattas av en reglering av det nu aktuella slaget men har framhållit den fördragsenliga skyldigheten att genomföra direktivet. Facket för Service och kommunikation () ser positivt på att även egenföretagare inom vägtransport omfattas av samma arbetstidsreglering som arbetstagare. menar att det är ett problem att transporter utförs av egenföretagare som arbetar under arbetstagarliknande förhållanden, t.ex. snedvrids konkurrensen mellan arbetstagare och egenföretagare när de arbetar under olika villkor. Detta motverkas genom att låta även egenföretagare omfattas av arbetstidsregleringen. i har framfört liknande synpunkter. har framfört att vägarbetstidslagen är en skyddslag för att skydda trafikanter mot trötta förare och att det i det perspektivet är inkonsekvent att lagen inte är tillämplig på egenföretagare. Det innebär också omotiverade konkurrensfördelar för egenföretagare gentemot åkerier med anställda förare. Skälen för regeringens förslag: När direktivet genomfördes skedde det genom att en ny lag infördes, nämligen vägarbetstidslagen. Direktivet var till en början inte tillämpligt på förare som är egenföretagare men av artikel 2.1 andra stycket följer att det ska tillämpas även på dessa. Vägarbetstidslagen är däremot bara tillämplig på mobila arbetstagare (och i vissa avseenden deras arbetsgivare) som är anställda av företag etablerade i en medlemsstat, jfr artikel 2.1 första stycket i direktivet. Sedan den ovan berörda tidpunkten inträtt behöver direktivet genomföras även såvitt avser egenföretagare. Genomförandet föreslås ske genom att inarbeta egenföretagarna i vägarbetstidslagen. I detta syfte ändras 1 § första stycket så att dess lydelse omfattar även förare som är egenföretagare. Vidare införs en ny paragraf, 1 b §, som genomför artikel 3 e i direktivet. Den nya paragrafen innehåller den definition av förare som är egenföretagare som återfinns i direktivet. Av framställningstekniska skäl betecknas dock kategorin i påföljande paragrafer bara som egenföretagare. Denna framställningsteknik ansluter till den som används för mobila arbetstagare som efter 1 § bara betecknas som arbetstagare. I lagrådsremissens förslag till ny 1 b § definieras uttrycket förare som är egenföretagare. Den kategori som omfattas enligt förslaget är personer vars huvudsakliga yrkesverksamhet består i att utföra person- eller varutransporter på väg mot ersättning i enlighet med ett gemenskapstillstånd som har utfärdats av Transportstyrelsen eller ett yrkestrafiktillstånd enligt yrkestrafiklagen. Lagrådet har påpekat att denna avgränsning av personkretsen kommer att innebära att endast egenföretagare som har tillstånd utfärdade av svensk myndighet om-fattas av regleringen, dvs. lagen kommer i praktiken endast att vara tillämplig på svenska egenföretagare. Någon motsvarande begränsning gäller inte för förare som räknas till kategorin mobila arbetstagare, se definitionen i den nya 1 a §. Lagrådet menar att denna skillnad ter sig omotiverad, särskilt som avsikten är att genomföra bestämmelser i ett EU-direktiv direkt inriktade på egenföretagare. Enligt Lagrådets mening bör därför uttrycket och som har utfärdats av Transportstyrelsen utgå. Lagen kommer då att omfatta samtliga mobila arbetstagare och förare som är egenföretagare. Regeringen gör samma bedömning och föreslår att lydelsen av 1 b § ändras i enlighet med Lagrådets förslag. Listan av kriterier i artikel 3 e i direktivet uppräknas med ordet och. Alla kriterierna ska således vara uppfyllda för att föraren ska anses vara en egenföretagare, jfr också artikel 3 e andra stycket som anger att om inte kriterierna (notera plural) är uppfyllda ska föraren ha samma skyldigheter och rättigheter som fastställs i direktivet för mobila arbetstagare. Den nya paragrafens första och andra stycke har utformats för att beakta detta. I direktivet finns dock ett kriterium som formulerats som att egenföretagaren inte ska vara knuten till en arbetsgivare genom anställningsavtal eller någon annan form av hierarkiskt arbetsförhållande. Bruket av en sådan formulering för att beskriva ett anställningsförhållande skulle vara främmande för svensk arbetsrättslig lagstiftning och har därför formulerats annorlunda. Genom att använda formuleringen att inte utföra arbete för en arbetsgivares räkning uppnås saklig överensstämmelse med direktivet och en bättre språklig överensstämmelse med annan liknande svensk lagstiftning, se t.ex. 1 kap. 2 § arbetsmiljölagen (1977:1160) och 1 § i arbetstidslagen (1982:673). I är många egenföretagande åkare anslutna till s.k. lastbilscentraler. Sådana centraler utgör ett nätverk av egenföretagande åkare som valt att samarbeta inom ramen för centralen. Lastbilscentralerna var från början oftast ekonomiska föreningar men numera är det stora flertalet aktiebolag. De till lastbilscentralen anslutna åkarna är ofta delägare i aktiebolaget. Syftet med lastbilscentralerna är att åkerierna ska kunna koncentrera sina resurser till produktion av transporttjänster genom att centralen svarar för transportförmedling, marknadsföring, administration, transportplanering, fakturering m.m. Deltagande i centralen betalas med en viss procent av den egenföretagande åkarens intäkter och i utbyte kan åkaren ta del av de tjänster som beskrevs. Upplägget reducerar den egenföretagande åkarens administrativa kostnader och tillåter honom att fokusera på åkeriets kärnverksamhet. I betänkandet Arbetstid vid vägtransporter förslag till ny lag (SOU 2004:26), s. 80 f, har ifrågasatts om en åkare som är ansluten till en lastbilscentral uppfyller kriterierna enligt direktivet för att vara en förare som är egenföretagare. Regeringen vill dock framhålla att en åkare är fri att säga upp sitt medlemskap i centralen, låt vara efter en viss uppsägningstid. Åkaren har också rätt till sina intäkter med avdrag för den avgift som betalas till lastbilscentralen för dess tjänster. Centralerna förmedlar transportuppdrag till åkaren men detta innebär inte i sig självt att transportköparen har något inflytande över åkarens övriga affärsrelationer. Lastbilscentralen kan i vissa upplägg ha sådant inflytande men åkaren är som sagt fri att avsluta sitt deltagande i centralen. Dessutom torde sådant inflytande i allmänhet kunna ses som ett inslag av sådant samarbete mellan egenföretagare som omtalas i definitionen i direktivets artikel 3 e. Den egenföretagande åkare som är medlem i en lastbilscentral torde därför som utgångspunkt oftast vara att bedöma som fri att, självständigt eller i samarbete med andra egenföretagare, ha affärsförbindelser med flera kunder. Frågan om medlemskap i en lastbilscentral innebär att åkaren kan anses utgöra en egenföretagande åkare i direktivets mening kan dock inte besvaras enbart i generella ordalag. Det får till syvende och sist avgöras av åkarens och centralens upplägg i det enskilda fallet sett i belysning av de kriterier som listas i den nya paragrafens första stycke. Det kan därför inte heller uteslutas att den närmare utformningen av upplägget i en viss lastbilscentral kan behöva justeras i en eller annan omfattning för att inte dess åkare ska komma att betraktas som arbetstagare enligt direktivet och vägarbetstidslagen. Huruvida en åkare som är ansluten till en lastbilscentral i det enskilda fallet är att bedöma som egenföretagare eller arbetstagare enligt vägarbetstidslagen får genom de nu aktuella lagförslagen dock inte så stor praktisk betydelse för lagens tillämpning. Detta eftersom lagen nu ska göras tillämplig även på dem som är egenföretagare. När det gäller den straffrättsliga situationen får dock distinktionen en konkret betydelse, se avsnitt 5.8. Av artikel 3 a 2 i direktivet följer att definitionen av arbetstid när det gäller egenföretagare avviker något för den som gäller för arbetstagare. Det anges att sådan tid som avser allmänt administrativt arbete som inte direkt hänger samman med en viss transport inte omfattas av definitionen av arbetstid. Detta förhållande bör tas upp i den nya 1 b § sista stycket. De praktiska konsekvenserna av denna reglering berörs i sitt sammanhang i påföljande avsnitt. , och har påpekat att promemorians förslag synes innebära att vägarbetstidslagen ska vara tillämplig på egenföretagare som framför motorfordon under . Av artikel 1 i direktivet framgår att det bara är tillämpligt på vägtransporter som omfattas av bl.a. förordning (EEG) nr 3820/85. Denna förordning har ersatts av och rådets förordning (EG) nr 561/2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85. Av denna förordning framgår av artikel 2 att den bara är tillämplig på vägtransporter av gods, om fordonets högsta tillåtna vikt, inklusive släpvagn eller påhägnsvagn, överstiger . Det finns även en avgränsning som gäller för passagerartransport och andra avgränsningar. Regeringen konstaterar att de vägtransporter som inte omfattas av den berörda förordningen inte heller omfattas av direktivet. Det ska råda likhet mellan arbetstagare och egenföretagare i detta avseende. Liksom de ovan nämnda remissinstanserna påpekat följer detta inte av promemorians förslag eftersom de avgränsningar som följer av 1 § första stycket inte knutits till egenföretagarna. Regeringen har i syfte att klargöra att vägarbetstidslagen inte ska vara tillämplig på t.ex. egenföretagare som framför motorfordon under valt en annan lagteknisk disposition än den som föreslås i promemorian. Att lagen ska vara tillämplig på egenföretagare anges redan i 1 § första stycket tillsammans med mobila arbetstagare för att på så sätt uppnå Prop. 2011/12:69 likhet mellan de båda kategorierna. Den nuvarande definitionen av mobil arbetstagare i 1 § andra stycket flyttas till en ny 1 a §. Denna flytt föranleder en ändring av hänvisningen i 17 § vägarbetstidslagen till 1 a § i stället för som i den nuvarande lydelsen till 1 § andra stycket. 5.2Begränsning av den sammanlagda arbetstiden Regeringens förslag: Med sammanlagd arbetstid avses enligt 10 § vägarbetstidslagen summan av de timmar under vilka en arbetstagare har utfört arbete som lagen är tillämplig på, oavsett om arbetet har utförts för en eller flera arbetsgivare. Detsamma ska gälla för egenföretagare oavsett om arbetet utförts för en eller flera kunder. För det fall en person utfört vägtransportarbete i egenskap av såväl arbetstagare som egenföretagare ska summan av arbetstiderna utgöra den sammanlagda arbetstiden. De begränsningar av den sammanlagda veckoarbetstiden som följer av 12 § i vägarbetstidslagen ska gälla även för egenföretagare. Regeringens bedömning: Vägarbetstidslagens 11 § om redovisning av arbetstid mellan arbetsgivare och arbetstagare saknar relevans för egenföretagare. Att den inte äger tillämpning på egenföretagare kommer att framgå genom att den uttryckligen hänför sig till just arbetsgivare och arbetstagare. Den befintliga definitionen av vecka i vägarbetstidslagens 13 § bör gälla även för egenföretagare. Paragrafens lydelse innehåller inga avgränsningar till någon särskild kategori av personer. Den kommer därför att bli tillämplig på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 § och behöver därför inte ändras. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer i stort med regeringens. Regeringen föreslår dock ett tillägg för situationen att en person utför vägtransportarbete i egenskap av såväl arbetstagare som egenföretagare. Remissinstanserna: har framhållit den inte omöjliga situationen att en arbetstagare även har ett eget åkeri som bisyssla. Denne ska rimligen omfattas av 10 § vägarbetstidslagen men med den nuvarande lydelsen synes så inte vara fallet. En mer heltäckande reglering av begreppet sammanlagd arbetstid skulle vara eftersträvansvärd. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 4 b första meningen i vägarbetstidsdirektivet genomförs av 10 § vägarbetstidslagen. Paragrafen utgör en definition av begreppet sammanlagd arbetstid. Enligt denna ska all arbetstid läggas samman vid tillämpningen av lagens bestämmelser även om arbetet är uppdelat i olika delar eller har utförts för olika arbetsgivare. Direktivets krav angående maximal veckoarbetstid enligt artikel 4 bör tillämpas även på egenföretagare för att direktivet ska kunna anses genomfört i svensk rätt. Egenföretagarna bör alltså omfattas av denna princip om sammanläggning. Paragrafen bör därför ändras i detta syfte. Beträffande arbetstagare ska alltså arbete för flera olika arbetsgivare läggas samman. En egenföretagare har emellertid definitionsmässigt ingen arbetsgivare. En egenföretagare kan dock i stället arbeta för flera olika kunder varför lagtexten för dessa bör ge uttryck för detta. I sammanhanget finns det skäl att framhålla direktivets definition av arbetstid i artikel 3 a 1. Den anger vad som gäller för mobila arbetstagare. Bland annat klargörs att körning, lastning, lossning, hjälp till passagerare, rengöring och tekniskt underhåll m.m. utgör arbetstid. Det rör sig i princip om arbete som utförs i eller i nära anslutning till fordonet och som har samband med en bestämd transport. I betänkandet Arbetstid vid vägtransporter förslag till ny lag (SOU 2004:26), s. 71 f, anges att direktivets definition motsvarar svensk praxis. Regeringen delar denna bedömning. Vidare omfattas de perioder då den mobila arbetstagaren inte fritt kan disponera sin tid (väntetider) och måste befinna sig på sin arbetsplats, beredd att utföra sitt normala arbete och vissa specifika arbetsuppgifter, jfr 12 § tredje stycket och 15 § andra stycket vägarbetstidslagen. När det sedan gäller egenföretagare anges i artikel 3 a 2 att samma definition tillämpas på tidsperioden mellan arbetets början och dess slut, under vilken de befinner sig på sin arbetsplats, står till kundens förfogande och ägnar sig åt sina uppgifter eller annan verksamhet än allmänt administrativt arbete som inte direkt hänger samman med transporten i fråga. Eftersom allmänt administrativt arbete som inte direkt hänger samman med transporten i fråga inte omfattas av principen om sammanläggning kommer egenföretagarens arbete med t.ex. bokföring, marknadsföring, administration, transportplanering och fakturering inte att omfattas av lagen, jfr förslagets 1 b § tredje stycket. Sådant arbete hänger ju inte samman med en viss transport. När det gäller synpunkt kan konstateras att det nu aktuella förslaget faktiskt syftar till att egenföretagare också ska omfattas av vägarbetstidslagen. En arbetstagare som dessutom är en egenföretagande åkare kommer därför att omfattas av vägarbetstidslagens regler oavsett om personen i fråga arbetat i egenskap av mobil arbetstagare eller som förare som är egenföretagare. I ett sådant fall bör den sammanlagda arbetstiden förstås utgöras av summan av arbetstiden som arbetstagare och som egenföretagare. Detta följer inte uttryckligen av promemorians lagförslag och det bör därför anges i lagtexten i ett nytt andra stycke i 10 §. Arbetsgivarens skyldighet att begära uppgifter om arbete som arbetstagaren utfört för en annan arbetsgivares räkning regleras i 11 § vägarbetstidslagen. Arbetstagaren ska tillhandahålla dessa uppgifter skriftligen. Eftersom egenföretagaren arbetar för sig själv saknas behov av att införa en regel med detta innehåll för dem. Egenföretagarna kan själva förväntas ha tillgång till uppgifter om sin arbetstid oavsett om den uppkommit till följd av arbete för en eller flera kunder. Att paragrafen sålunda inte ska vara tillämplig på egenföretagare får med tillräcklig tydlighet anses framgå av att de avgränsande begreppen arbetsgivare och arbetstagare används i dess lydelse. Artikel 4 a i direktivet genomförs genom 12 § vägarbetstidslagen. I första stycket återfinns den begränsning av den genomsnittliga sammanlagda veckoarbetstiden som ska gälla enligt Beräkningsperioden enligt bestämmelsen kan bestämmas i t.ex. dagar, veckor eller månader, men får inte överstiga . I andra stycket finns en bortre begränsning innebärande att den sammanlagda arbetstiden inte får överstiga . Denna begränsning av en enstaka veckas totala arbetstid gäller dock inte vid andra internationella persontransporter än linjetrafik. Till följd av ändringar i och AETR-överenskommelsen behöver hänvisningen i andra stycket ändras till artikel 8.6 a i och rådets förordning (EG) nr 561/2006 och artikel 8.6 b i AETR. De nu berörda begränsningarna i 12 § första och andra stycket, men även undantagen, måste också gälla egenföretagare för att artikel 4 a ska kunna anses genomförd. Eftersom andra stycket hänför sig till första stycket behöver ingen justering av dess lydelse göras för att uppnå detta då egenföretagare läggs till i första stycket. I 12 § tredje stycket finns ytterligare bestämmelser om vad som ingår i den sammanlagda arbetstiden enligt lagen. Styckets första mening är hämtad från definitionerna i direktivet. Enligt artikel 3 a 1 andra strecksatsen avses med arbetstid även de perioder då arbetstagaren inte fritt kan disponera sin tid utan måste befinna sig på sin arbetsplats, beredd att utföra sitt normala arbete. Denna tid väntetid ska räknas in i den sammanlagda tiden även för egenföretagare. Det ligger emellertid i sakens natur att en egenföretagande åkare på ett friare sätt än en arbetstagare själv kan avgöra om, och därför undvika att, väntetiden verkligen är sådan att den inte fritt kan disponeras eller påkallar närvaro på arbetsplatsen. Till exempel kan en egenföretagare på ett friare sätt än en arbetstagare själv avgöra när arbetsdagen börjar och slutar. I det sammanhanget kan påpekas att definitionen av arbetstid för egenföretagare i artikel 3 a 2 talar i termer av att stå till kundens förfogande. I den allmänna definitionen av arbetstid i inledningen av artikel 3 a 1 andra strecksatsen anges perioder då arbetstagaren inte fritt kan disponera sin tid och måste befinna sig på sin arbetsplats, står till arbetsgivarens förfogande och ägnar sig åt sina uppgifter eller sin verksamhet. Denna del av definitionen hänför sig visserligen inte enbart till väntetid men återfinns i den inledande gemensamma delen av definitionen. Detta utgör illustration av att det inte utan vidare går att likställa stå till arbetsgivarens förfogande med stå till kundens förfogande. I den mån egenföretagaren åsamkas sådan väntetid som avses i artikel 3 a 1 andra strecksatsen genom att stå till en kunds förfogande, t.ex. väntetid till följd av en försenad lastning, bör dock sådan tid omfattas av sammanläggningen. Även tredje styckets reglering angående semesterledighet bör omfatta egenföretagare. En egenföretagare har till följd av den frihet som naturligen följer av egenföretagande mycket större möjligheter än en arbetstagare att låta bli att arbeta utan att detta i någon formell mening utgör semester. I den utsträckning egenföretagare formellt tar ut semester bör dock dessa tider behandlas på samma sätt som för arbetstagare. Många egenföretagare i åkerinäringen är anställda av ett bolag, t.ex. ett aktiebolag, som de själva äger. I de flesta sådana fall kommer, beroende på de närmare omständigheterna i det enskilda fallet, egenföretagaren inte att omfattas av arbetstagarbegreppet. Till exempel semesterlagen (1977:480) och annan arbetsrättslig lagstiftning som gäller för arbetstagare kommer Prop. 2011/12:69 då inte att vara tillämplig. Även sjukdom bör hanteras på samma sätt för egenföretagare som för arbetstagare. Tid då en egenföretagare varit frånvarande på grund av sjukdom ska således likställas med fullgjord arbetstid. Artikel i direktivet innehåller en definition av begreppet vecka med betydelse för tillämpningen av 12 § vägarbetstidslagen och genomförs genom lagens 13 §. Den ska gälla även för egenföretagare. Paragrafens lydelse innehåller inga avgränsningar till någon särskild kategori av personer.