prop · GZ0379 · 2012-03-20 00:00:00 — Tvärtom bör det vara en tydlig utgångspunkt för den nya reglering- en att den ger incitament åt företagsledningen att kontrollera företrädaren inte bara inför utan också under mellanhavandet. Något sådant måste för- utsätta att det finns en reell möjlighet att genom kontrollen freda sig från ansvar och utesluter därför straffbarhet redan vid fara för mutbrott. En reglering som innebär straffbeläggande av oaktsam medverkan till mutbrott har alltså försteg framför en som avser framkallande av fara för mutbrott och bör väljas. De mutbrott av företrädaren som denna medver- kan ska avse bör vara givande av muta eller grovt givande av muta eller på grund av dess likhet med dessa gärningar den form av handel med inflytande som innebär att en otillbörlig förmån lämnas, utlovas eller er- bjuds. Såvitt gäller graden av oaktsamhet bör krävas ett mer påtagligt av- vikande från vad som kan anses vara ett normalt aktsamt beteende i den aktuella situationen. En förutsättning för straffansvar ska således vara att det rör sig om grov oaktsamhet. Skäl saknas att föreskriva lägre straff än vad som kan följa på den gärning som främjats. Straffet ska därför vara böter eller fängelse i högst . Allmänt sett kan det naturligtvis förekomma att även ringa brott främ- Prop. 2011/12:79 jas av grov oaktsamhet. Lagrådet pekar på detta och väcker efter jäm- förelse med ett annat fall av straffbeläggande av oaktsam medverkan till brott frågan om det behövs en undantagsbestämmelse som föreskriver att det i ringa fall inte ska dömas till ansvar. Regeringen kan emellertid inte se att detta skulle vara påkallat när det som i förevarande fall sär- skilt pekas ut ett fåtal brott av allvarlig beskaffenhet där ansvar för oakt- sam medverkan ska kunna komma i fråga. Annorlunda hade det förhållit sig om bestämmelsen som i Lagrådets jämförelsefall tagit sikte på en obestämd krets av brott och det därmed inte gått att utesluta att främjan- det i något fall hade kunnat avse en straffbelagd handling som framstått som bagatellartad. Att oaktsam medverkan nu straffbeläggs i här diskuterade fall innebär att företrädaren vare sig detta sker i eller utomlands måste ha handlat på ett sådant sätt att givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande objektivt sett har kommit till utförande i angelä- genheten. Lika lite som vid medverkansansvar enligt 23 kap. 4 § brotts- balken fordras däremot att företrädaren faktiskt kan fällas till ansvar för någon sådan gärning. Skulle det t.ex. av någon anledning brista i dennes uppsåt, hindrar alltså inte detta att det döms till ansvar för oaktsam med- verkan. Har företrädarens gärning begåtts utomlands och finns det där nå- gon praxis som kan innebära att bedömningen av om en förmån är otill- börlig är mindre sträng än här i landet, får detta vara en av flera omstän- digheter som beaktas vid den otillbörlighetsbedömning som ska göras in- om ramen för det aktuella mutbrottet. 5.4Vad som bör gälla för åtalsprövning Regeringens förslag: En regel ska införas som innebär att tagande av muta, givande av muta, handel med inflytande och vårdslös finansie- ring av mutbrott får åtalas av åklagare bara om åtal är påkallat från all- män synpunkt. Någon begränsning av åtalsplikten ska däremot inte gälla för grovt tagande av muta och grovt givande av muta, som alltså ska höra under allmänt åtal. Utredningens förslag innebär att det införs en för alla mutbrott ge- mensam regel om åtalsprövning, som innebär att brotten får åtalas bara om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker utredning- ens förslag eller lämnar det utan erinran. Dock anser Åklagarmyndighe- ten att en ändring i riktning mot en mer fakultativ åtalsprövning bör gö- ras utifrån generella och principiella utgångspunkter och att det i föreva- rande fall inte finns anledning till särlösningar i större utsträckning än vad som redan gäller. Under alla förhållanden ställer sig myndigheten tveksam till åtalsprövning i fall av tagande och givande av muta som be- rör myndighetsutövning eller offentlig upphandling och alla fall av grovt tagande och grovt givande av muta. förordar för sin del att tagande och givande av muta ska höra under allmänt åtal när brottet begåtts av eller varit riktat mot arbetstagare i stat eller kommun eller den som utövar myndighet. Detsamma ska enligt myndigheten gälla alla fall av grovt tagande och grovt givande av muta. Skälen för regeringens förslag: Som framgått av avsnitt 4.1 innebär gällande reglering i åtalsprövningshänseende att åtal mot den som gett el- ler tagit emot en muta i vissa fall får väckas endast om brottet angetts till åtal av mottagarens arbets- eller uppdragsgivare eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Detta gäller i huvudsak om mottagaren är arbetsta- gare på den privata sektorn eller tillhör en viss krets av uppdragstagare utan koppling till statliga, kommunala, författningsreglerade eller annars myndighetsutövande uppgifter. Åtalsprövningsregeln tillkom som ett led lagändringar, som införde ett för privat och offentlig verksamhet samordnat mutansvar. Förslagen i denna proposition utvidgar nu ansvaret ytterligare något och leder till en personkrets som är bredare och mer varierad än den hittills- varande. Med beaktande av detta och även av de nykriminaliseringar som föreslås framstår behovet av en åtalsprövningsregel som minst lika stort som . En sådan regel ska alltså finnas. När det ska avgöras hur regeln bör utformas beaktar regeringen följan- de aspekter. Vad som anförs av och om att mutbrott på bl.a. områdena myndighetsutövning och offentlig upp- handling inte bör omfattas av åtalsprövningsregeln får ses i ljuset av ut- redningens förslag till lagteknisk lösning för att peka ut dem som ska kunna omfattas av ansvar för tagande av muta och givande av muta. Av avsnitt 5.3.2 har framgått att regeringen inte sett behov av denna lösning, som innebar att det infördes en särskild gärningsform som med särskilt uppsåtskrav tog sikte på tagande och givande av muta vid fall av myn- dighetsutövning och offentlig upphandling. Eftersom beskrivningen av gärningen därmed inte kommer att vara uppdelad på fall som är att hänfö- ra till offentlig respektive privat sektor och inte heller olika fall inom det offentliga området saknas förutsättningar att i själva åtalsprövningsregeln skilja ut de gärningstyper som myndigheterna visar på. Som Lagrådet på- pekar uppnås emellertid en i huvudsak motsvarande effekt genom den re- dan gällande 20 kap. 5 § , som innebär att åklagaren utan hin- der av de inskränkningar som annars kan vara föreskrivna får åtala brott varigenom bl.a. arbetstagare hos stat eller kommun, ledamöter av vissa myndigheter och personer som utövar författningsreglerade uppdrag har åsidosatt vad som åligger dem i utövningen av anställningen eller uppdra- get. En upplysning om att åklagarens åtalsrätt på detta sätt utvidgas i vissa fall med anknytning till offentlig sektor bör tas in i den nya åtalsprövnings- regeln. Det sagda leder till att det bör uppställas en huvudregel som innebär att tagande av muta, givande av muta, handel med inflytande och vårdslös fi- nansiering av mutbrott med behandlat undantag bara ska få åtalas av åklagare om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Någon begränsning i åtalsplikten såvitt gäller grovt tagande av muta och grovt givande av muta bör däremot inte gälla. Dessa båda brott ska därför alltid falla under all- mänt åtal. 5.5Möjligheten för svensk domstol att döma över mut- brott som begåtts utomlands Regeringens bedömning: I samma utsträckning som bör det uppställas krav på dubbel straffbarhet för att svensk domstol ska kun- na döma över utomlands begångna mutbrott. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Som enda remissinstans anser Transparency In- ternational att kravet på dubbel straffbarhet bör tas bort. Bakgrund: Frågan om svensk domstols behörighet regleras i huvudsak i 2 kap. . Av 1 § framgår att svenska domstolar alltid är be- höriga att döma över brott som är begångna i . Därutöver finns en vidsträckt behörighet att döma också över brott som har begåtts utom- lands. För vissa sådana brott som bl.a. riktar sig mot svenskt offentligt intresse eller är konventionsreglerade eller mycket grova gäller enligt 3 § en generell behörighet. För brott i övrigt omfattar den svenska doms- rätten t.ex. i princip alla brott som i utlandet har begåtts av svenska med- borgare eller av utlänningar med hemvist i (2 § första stycket). Vissa begränsningar finns dock för denna behörighet. En sådan begräns- ning följer av 2 § andra stycket och innebär att gärningen ska vara straff- bar enligt såväl svensk lag som lagen på gärningsorten. Det ska alltså fö- religga dubbel straffbarhet. Som yttersta skäl för kravet på dubbel straffbarhet åberopas tradition- ellt den folkrättsliga principen att stater inte ska gripa in i varandras inre angelägenheter. Det brukar också ifrågasättas om det inte strider mot den straffrättsliga legalitetsprincipen att bestraffa en gärning som är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Från kravet på dubbel straffbarhet har det i 2 § fjärde stycket gjorts un- dantag såvitt gäller dels vissa sexualbrott mot barn, dels vissa gärnings- former och svårhetsgrader av barnpornografibrottet, dels människohan- del. I specialstraffrätten har motsvarande undantag gjorts för brott enligt lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor och lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall m.m. För samtliga dessa brott gäller alltså att de kan bestraffas i även om de skulle vara straffria i det land där de begicks. Skälen för regeringens bedömning: Regleringen i 2 kap. innebär att svenska domstolar har en i internationell jämförelse vid behö- righet att döma över brott som begåtts i annan stat. När denna behörighet i vissa fall utvidgats ytterligare genom avskaffande av det annars gällan- de kravet på dubbel straffbarhet har detta som framgått skett i fråga om brott som rymmer särskilt påtagliga moment av utnyttjande, grymhet, kränkning eller samhällsskadlighet. För regeringen står det klart att motsvarande, höga krav även fortsätt- ningsvis bör uppställas när det övervägs att göra undantag från kravet i 2 § andra stycket på dubbel straffbarhet. Mutbrotten uppfyller emellertid inte dessa krav. För att svensk domstol ska kunna döma över ett utom- lands begånget mutbrott ska det därför frånsett fall där brottet riktats mot svenskt offentligt intresse och behörigheten således följer av 3 § även i fortsättningen fordras att gärningen är straffbar enligt såväl svensk Prop. 2011/12:79 lag som lagen på gärningsorten. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Utredningens förslag: Frågan om ikraftträdande berörs inte särskilt av utredningen. Remissinstanserna har inget att anföra i frågan. Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att lagändringarna träder i kraft . Så torde dock inte kunna ske förrän ti- digast . Regeringens bedömning: Lagförslagen kan väntas leda till vissa mindre kostnadsökningar för rättsväsendets myndigheter. Dessa kost- nadsökningar ska finansieras inom ramen för befintliga anslag. För enskilda innebär förslagen inte några ökade kostnader eller administ- rativa bördor. Utredningens bedömning är att lagförslagen inte kommer leda till ökade kostnader för rättsväsendets myndigheter och inte heller i övrigt påverka kostnader eller intäkter för staten, kommuner, landsting, företag och andra eller samhällsekonomin på ett sätt som är möjligt att beräkna i kronor och ören. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar promemorians bedömning eller lämnar den utan erinran. Dock anser Kommu- ner och Landsting att utredningen inte tillräckligt uppmärksammat beho- vet av riktlinjer och implementering av de nya reglerna hos offentligrätts- liga subjekt. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna in- nebär en nykriminalisering på så sätt att det införs straffbestämmelser om handel med inflytande och vårdslös finansiering av mutbrott samt tagan- de och givande av muta i samband med vissa tävlingar. Till detta kom- mer att den krets av personer som kan göra sig skyldig till tagande och givande av muta utvidgas något. Ett aktivt utnyttjande av de möjligheter som lagändringarna ger får an- tas leda till vissa kostnadsökningar för rättsväsendet myndigheter. Något annat än en obetydlig ökning för polis, åklagare och domstolar lär det dock inte bli fråga om. Inte heller för Kriminalvården torde kostnadsök- ningarna bli annat än obetydliga. Det sagda leder till att det för rättsvä- sendets myndigheter bedöms bli fråga om så små förändringar generellt att uppkommande kostnadsökningar ska finansieras inom ramen för befintliga anslag. Detsamma ska gälla för övriga offentligrättsliga Prop. 2011/12:79 subjekt såvitt gäller det behov av riktlinjer och implementering som på- talats av en remissinstans. De föreslagna ändringarna innebär inte några ökade kostnader eller ad- ministrativa bördor för enskilda. Förslaget till lag om ändring i 10 kap. Om förskingring, annan trolöshet och mutbrott I kapitlet har fem nya paragrafer avseende korruptionshandlingar förts in, nämligen 5 a § om tagande av muta, 5 b § om givande av muta, 5 c § om grovt tagande respektive grovt givande av muta, 5 d § om handel med in- flytande och 5 e § om vårdslös finansiering av mutbrott. lett att rubriken till 10 kap. numera talar också om mutbrott, som alltså är den samlande benämningen på de korruptionshandlingar som regleras i De nya bestämmelserna har tagits in efter straffbe- stämmelsen om trolöshet mot huvudman (5 §). Motiven till de upphävda bestämmelserna om mutbrott och bestickning 20 kap. 2 § respektive 17 kap. 7 § har i flera hänseenden fortsatt betydelse och kan tjäna som vägledning också för tillämpningen av de nya bestämmelserna om tagande och givande av muta, även om de givetvis kan behöva läsas i ljuset av den samhällsutveckling som därefter skett (se t.ex. prop. 1975/76:176, JuU 1976/77:17). rättspraxis som utbildats i anslutning till dessa bestämmelser. 5 a § Den som är arbetstagare eller utövar uppdrag och tar emot, godtar ett löf- te om eller begär en otillbörlig förmån för utövningen av anställningen eller upp- draget döms för tagande av muta till böter eller fängelse i högst . ma gäller den som är deltagare eller funktionär i en tävling som är föremål för allmänt anordnad vadhållning och det är fråga om en otillbörlig förmån för hans eller hennes fullgörande av uppgifter vid tävlingen. Första stycket gäller även om gärningen har begåtts innan gärningsmannen fått en sådan ställning som avses där eller efter det att den upphört. För tagande av muta enligt första och andra styckena döms också den som tar emot, godtar ett löfte om eller begär förmånen för någon annan än sig själv. I paragrafen, som är ny, straffbeläggs tagande av muta. med straffbestämmelsen om mutbrott i 20 kap. 2 §, som har upphävts. Övervägandena finns i avsnitt 5.3.2. Enligt första stycket består den straffbara gärningen i att under vissa för- hållanden ta emot, godta ett löfte om eller begära en förmån. ring i förhållande till den upphävda bestämmelsen är inte avsedd varken i fråga om innebörden av muttransaktionen att ta emot, godta ett löfte om eller begära eller vad som ska avses med en förmån (se t.ex. prop. 1975/76:176 s. 29 f.). Att den tidigare bestämmelsens låta åt sig utlova ersatts med godta ett löfte om är således endast en språklig modernise- ring. De närmare omständigheter under vilka förfarandet ska vara straffbart anges i två meningar. I första meningen anges i vilka fall en arbetstagare eller den som utövar uppdrag kan ådra sig ansvar för tagande av muta. Av meningen framgår till en början att ansvaret är generellt utformat och därför träffar var och en som är anställd eller fullgör uppdrag. Inte heller är tillämpningsområ- det begränsat till svenska anställnings- eller uppdragsförhållanden. Det är således straffbelagt i för en utländsk arbets- eller uppdragstagare att låta sig mutas och detta oavsett om han eller hon är i offentlig eller privat tjänst. Några krav på att huvudmannen ska utöva någon på visst sätt skyddsvärd verksamhet eller att arbetstagaren eller den som utövar uppdraget för sin del ska ha uppgifter som kan anses samhällsviktiga el- ler beroende av allmänhetens tillit uppställs inte. Arbetstagare är den som omfattas av det civilrättsliga arbetstagarbegreppet. Med den som ut- övar uppdrag avses bl.a. alla dem som förekom i uppräkningen i andra stycket av den upphävda 20 kap. 2 § (se härtill avsnitt 4.1). Till grund för uppdraget kan således ligga t.ex. val, förordnande, plikt eller avtal. För ansvar krävs att det är en otillbörlig förmån som arbets- eller upp- dragstagaren tagit emot, godtagit ett löfte om eller begärt och att så skett för utövningen av anställningen eller uppdraget. I det sista kravet ligger att det dominerande sambandet mellan parterna ska vara ett tjänstesamband och att förmånen därmed ytterst ska kunna sättas i samband med något som är att hänföra till den verksamhet som arbets- eller uppdragstagarens huvudman bedriver. Något sådant tjänste- samband mellan parterna föreligger inte om förmånen uteslutande eller i allt väsentligt har sin grund i t.ex. ett vänskaps- eller bekantskapsförhål- lande eller annat samband utom tjänsten. För straffbarhet krävs inte att förmånen är inriktad på något som det slutligen ankommer på arbets- el- ler uppdragstagaren att utföra. Det är tillräckligt att han eller hon inom ramen för anställningen eller uppdraget kan utöva inflytande över en process, t.ex. i egenskap av föredragande åt en beslutsfattare eller såsom varande den som bereder ett beslutsunderlag. Inte heller krävs det att för- månen visas stå i samband med någon viss tjänsteåtgärd och än mindre behöver det bevisas att förmånen syftat till, föranlett eller belönat någon oriktig åtgärd eller någon åtgärd som gynnar den som lämnat, utlovat eller erbjudit förmånen. Skulle det emellertid visa sig att omständigheter av det slaget är för handen, kan det självklart ha betydelse i skärpande riktning för frågor om påföljd och brottsrubricering. Bedömningen av förmånens otillbörlighet ska göras med beaktande av samtliga omständigheter som omger gärningen. Otillbörlig är varje trans- aktion som objektivt sett har förutsättningar att påverka utförandet av vissa uppgifter eller att uppfattas som en belöning för hur uppgifter ut- förts. Att påverka en arbets- eller uppdragstagare är att försöka förmå honom eller henne att fatta ett visst beslut eller att vidta eller underlåta en viss åtgärd. Att belöna honom eller henne är däremot att i efterhand tacka för ett fattat beslut eller en vidtagen eller underlåten åtgärd. kan det vara uppenbart att det är fråga om en otillbörlig förmån som påverkat eller belönat. Så är t.ex. fallet om utredningen visar att arbets- eller upp- dragstagaren faktiskt har åsidosatt sina åligganden eller haft för avsikt att göra det. Otillbörlighet föreligger också om det ligger i sakens natur att syftet med den förmån som han eller hon tagit emot, godtagit ett löfte om eller begärt inte kan vara något annat än att påverka till pliktstridigt hand- lande eller att belöna sådant handlande. I mindre uppenbara fall måste otillbörlighetsbedömningen göras på grundval av främst sådant som för- månens ekonomiska värde och karaktär samt de närmare omständigheter- na kring lämnandet av förmånen. En förmån av obetydligt värde är oftast inte av beskaffenhet att kunna påverka eller belöna arbets- eller upp- dragstagarens tjänsteutövning. Detsamma kan emellertid beroende på omständigheterna gälla även för en förmån som inte har ett helt obetydligt värde. Så kan vara fallet om förmånen har ett socialt eller verksamhetsmässigt berättigande, varmed menas att förmånen faller in- om ramen för vanlig artighet människor emellan eller t.ex. utgör en all- män sedvänja eller accepterad kutym i seriös näringsverksamhet. Här- emot ska emellertid ställas det fallet att en arbets- eller uppdragstagare tar emot, godtar ett löfte om eller begär kontanter eller andra gåvor som innebär en klar förmögenhetsökning för honom eller henne. Något sådant får oftast utan tvekan anses uppfylla kriterierna för otillbörlighet. En för- mån som tas emot i strid med en huvudmans uttalade vilja kan vidare vara ägnad att påverka eller belöna tjänsteutövning även om värdet skulle vara relativt lågt, och särskilt torde detta gälla om förmånen tas emot dolt. I vissa fall slutligen måste en arbets- eller uppdragstagares upp- gifter anses kräva ett så starkt integritetsskydd att redan förmåner av helt obetydligt värde fyller kraven på otillbörlighet. Detta gäller i hög grad i fråga om myndighetsutövning och närbesläktad verksamhet, t.ex. offent- lig upphandling. På otillbörlighetsbedömningen kan givetvis också andra omständighe- ter än de nu nämnda komma att inverka. Sådana kan framgå av den prax- is som utbildats i anslutning till domstolarnas tillämpning av den nu upp- hävda 20 kap. 2 §, vilken praxis även fortsättningsvis är av betydelse. Att vägledning för bedömningen kan hämtas i de uppförandekoder som kan finnas för olika aspekter av såväl offentlig som privat verksamhet är vi- dare uppenbart. Enligt andra meningen kan ansvar för tagande av muta komma i fråga även för deltagare och funktionärer i vissa tävlingar. För detta krävs att tävlingen är föremål för allmänt anordnad vadhållning och att den förmån som deltagaren eller funktionären tar emot, godtar ett löfte om eller begär är otillbörlig. Innebörden av otillbörlighetsbedömningen och vad det innebär att på- verka respektive belöna har berörts i anslutning till vad som sagts om det enligt första meningen straffbelagda beteendet och har motsvarande till- Prop. 2011/12:79 lämpning här. Med tävling avses alla slags evenemang som innefattar att prestationer mäts mot varandra. Vid sidan av idrottstävlingar träffar bestämmelsen så- ledes även sådant som schackturneringar och sammanhang där upphovs- mäns alster tävlar mot varandra. Deltagare är den som själv är tävlande, individuellt eller i grupp. Till kategorin funktionärer hör givetvis först och främst domare och jurymedlemmar och andra som ensamma eller tillsammans med en begränsad krets har ett bestämmande inflytande över bedömningen och rangordningen av prestationerna. Även andra är emel- lertid att se som funktionärer. Så är t.ex. fallet med den som i omedelbar anslutning till tävlingen har i uppgift att utföra en enligt reglerna obliga- torisk besiktning eller medicinsk undersökning, vars resultat avgör om deltagande i tävlingen alls ska få ske. För nu aktuella ändamål menas med funktionär också en person som utövar ledning över det sätt på vil- ket deltagaren eller deltagarna utför sina prestationer, t.ex. i egenskap av tränare, lagledare eller delegationsledare. En viktig begränsning av det straffbara området följer av att den aktu- ella tävlingen ska vara föremål för allmänt anordnad vadhållning. vadhållning avses att pengar satsas på utfallet av en viss händelse och be- greppet har här samma innebörd som i lotterilagen (1994:100). lotterilagen är vadhållning således en form av lotteri, vilket enligt samma bestämmelse i sin tur är en verksamhet där en eller flera deltagare med eller utan insats kan få en vinst till ett högre värde än vad var och en av de övriga deltagarna kan få. En vadhållning är allmänt anordnad om den är öppen för allmänheten och bedrivs med de tillstånd av myndighet som kan vara nödvändiga. För svenska förhållanden träffas således vadhåll- ning som tillåtits enligt lotterilagen (1994:100). Om deltagaren eller funktionären skulle vara arbetstagare eller upp- dragstagare, tillämpas i stället första meningen. Av andra stycket framgår att vad som sägs i första stycket gäller även om gärningen har begåtts innan gärningsmannen fått en sådan ställning som avses där eller efter det att den upphört.