prop · H0034 · 2012-09-19 00:00:00 — Upplysningar som är av betydelse för administration och verkställighet av andra medlemsstaters skattelagstiftning och som inhämtar torde oftast omfattas av uppgifts- eller dokumentationsskyldighet i , dvs. ha betydelse för beskattningen även i . Också i det gamla handräckningsdirektivet åläggs de behöriga myndigheterna att se till att de undersökningar som är nödvändiga för att skaffa den begärda informationen genomförs. Det effektivare och mer omfattande samarbetet med stöd av det nya direktivet bör kunna bidra till en viss ökning av skatteintäkterna. har anfört att genomförandet av direktivet kommer att medföra ytterligare kostnader för verket. Tack vare förbättrade, i stor utsträckning datorstödda, rutiner bör dock en eventuell ökning av administrationskostnaderna bli begränsad och inte större än vad som kan hanteras inom givna resursramar för . Regeringen bedömer att förslagen inte medför några ökade kostnader för domstolarna. Regeringen bedömer att förslagen inte heller får några konsekvenser för företag eller andra aktörer i samhället utöver vad som sagts. Regeringens förslag: 12 och 13 §§ i den nya lagen ska träda i kraft . De föreslagna lagarna ska i övrigt träda i kraft . 12 och 13 §§ i den nya lagen ska tillämpas första gången i fråga om upplysningar som avser , när de erhållits i form av kontrolluppgifter eller motsvarande uppgifter, och beskattningsår som avslutas efter , när de erhållits i form av uppgifter i inkomstdeklarationer. I fråga om lagen om ömsesidig handräckning i skatteärenden ska äldre föreskrifter fortfarande gälla för sådana ärenden om handräckning som har inletts före ikraftträdandet. I fråga om den lagen ska äldre föreskrifter också fortfarande gälla till och med utgången av 2014 för automatiskt informationsutbyte. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig särskilt om ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna. Skälen för regeringens förslag: artikel 29.1 föreskrivs att medlemsstaterna med verkan ska sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet, men att de dock med verkan först ska sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa artikel 8 i direktivet. De bestämmelser som föreslås i denna proposition ska därför, bortsett från de bestämmelser som syftar till genomförande av artikel 8, träda i kraft . I artikel 8.1 föreskrivs bl.a. att artikeln gäller upplysningar rörande beskattningsperioder . Kontrolluppgifter lämnas i regel för kalenderår. Inkomstdeklarationer lämnas för den skattskyldiges beskattningsår. Näringsidkare med brutet räkenskapsår deklarerar således inkomster hänförliga till olika kalenderår gemensamt i en och samma deklaration. För att uppfylla direktivets krav måste även upplysningar som erhåller i form av uppgifter i deklarationer för brutna räkenskapsår som avslutas överföras. De bestämmelser som syftar till genomförande av artikel 8 ska träda i kraft och tillämpas första gången på upplysningar som avser när det gäller sådana upplysningar som erhållits i form av kontrolluppgifter eller motsvarande uppgifter. Bestämmelserna ska tillämpas första gången på upplysningar som avser beskattningsår som avslutas efter när det gäller sådana upplysningar som erhållits i form av uppgifter i deklarationer. Regeringen bedömer att det behövs en övergångsreglering med tanke på att det finns ärenden som har väckts i enlighet med de nuvarande bestämmelserna och som inte är avslutade. ärenden bör kunna fortsätta enligt de äldre bestämmelserna. 2012/13:4 Fram till dess att de nya bestämmelserna om automatiskt utbyte av upplysningar träder i kraft bör de äldre bestämmelserna tillämpas på sådant automatiskt informationsutbyte som avses i artikel 3 i det gamla handräckningsdirektivet. Att lagen om ändring av skatteförfarandelagen träder i kraft innebär att förelägganden och revisioner kan meddelas respektive beslutas enligt de nya bestämmelserna från och med det datumet. 10.1Förslaget till lag om administrativt samarbete inom Europeiska unionen i fråga om beskattning I paragrafen klargörs att lagen gäller vid sådant samarbete som avses i det nya handräckningsdirektivet. Samarbete genom utbyte av upplysningar sker i betydande omfattning såväl inom som utanför EU också med stöd av andra instrument, främst det nordiska skattehandräckningsavtalet men också skatteavtal som är försedda med informationsutbytesklausul, och med stöd av Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden. För sådant samarbete gäller bestämmelserna i lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden, förkortad LÖHS. I paragrafen genomförs i sak bestämmelserna i artikel 2.1, 2.2 och 2.4 i direktivet om vilka skatter detta är tillämpligt på. Eftersom avgränsningen mellan vad som är en skatt och vad som är en avgift kan variera mellan medlemsstaterna förtydligas det i paragrafen att lagen inte gäller tullar eller obligatoriska sociala avgifter. I paragrafen återges också bestämmelsen i artikel 2.4 i direktivet avseende den territoriella begränsningen av tillämpningsområdet. I paragrafen genomförs i sak bestämmelserna i artikel 2.3 i direktivet. Bestämmelserna kan ha betydelse för att avgöra vilka utländska skatter som lagen ska tillämpas på. Paragrafen har i redaktionellt hänseende utformats i enlighet med I paragrafen utpekas som behörig myndighet. Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om skyldighet att vidta åtgärder i de former som regleras i lagen. I första stycket räknas de former av samarbete upp där är skyldigt att vidta åtgärder, men endast efter begäran från en annan medlemsstat. Det klargörs också att skyldighet att vidta åtgärder endast gäller i den utsträckning det följer av de efterföljande bestämmelserna i lagen. I den delen som gäller att ska medge närvaro vid administrativa myndigheter och medverkan i utredningar innebär det, som framgår av 17 §, endast att efter överenskommelse med den begärande myndigheten får medge närvaro vid kontor och utredningar och inte att under alla omständigheter ska medge sådan närvaro. Avseende medverkan i utredningar, se även avsnitt 6.11 och författningskommentaren till 17 §. I andra stycket räknas de former av samarbete upp där enligt efterföljande bestämmelser är skyldigt att vidta vissa åtgärder även utan att någon myndighet i en annan medlemsstat begärt det. Se även avsnitt 6.1. Paragrafen innehåller dels den grundläggande bestämmelsen om att får begära att åtgärder vidtas av en myndighet i en annan medlemsstat, dels den begränsning i denna möjlighet som gäller om det skulle leda till att de intressen som avses i artikel 17.4 i direktivet kränks. Med undantag för vad som sägs i 19 § andra stycket om när får begära bistånd med delgivning, föreskrivs det i lagen inte några andra begränsningar i detta avseende än vad som regleras i förevarande paragraf. Detta innebär bl.a. att det står fritt att begära åtgärder som verket självt inte har någon skyldighet att utföra. kan t.ex. föreslå för en behörig myndighet i en annan medlemsstat att verkets tjänstemän som närvarar vid utredningar i den andra medlemsstaten ska tillåtas att intervjua personer (artikel 11.2 i handräckningsdirektivet), trots att inte kan tillåta en tjänsteman från en annan medlemsstat att på det sättet medverka i utredningar i (se avsnitt 6.11). För att, när det gäller begränsningen med hänsyn till de intressen som anges artikel 17.4 i direktivet, tydliggöra att det som avses med uttrycket allmän ordning i den svenska språkversionen (och lordre public i den franska språkversionen) av direktivet inte är detsamma som avses med det i svensk lagstiftning vanligen förekommande uttrycket allmän ordning och säkerhet används här i stället begreppet allmänna hänsyn. Motsvarande begränsning finns i modellavtal. Med avseende på allmänna hänsyn framgår det av kommentaren till modellavtalet att den begränsningen bör tillämpas endast i extrema fall. Som exempel på sådana fall nämns att den begärande statens utredning motiveras av förföljelse av politiska, rasistiska eller religiösa skäl eller att den begärda informationen utgör en statshemlighet. Bestämmelsen har stora likheter med 15 § 2 och 3 LÖHS. Se även avsnitt 6.1. I paragrafen återges med tre undantag de definitioner som finns i artikel 3 Uttrycken anmodad myndighet, på elektronisk väg och CCN-nätet används inte i lagen och definitionerna av dessa begrepp har därför uteslutits i paragrafen. I stället för det i den svenska språkver- sionen av direktivet använda begreppet administrativ utredning används i lagen begreppet utredning. Begreppet har dock samma inne- börd som sin motsvarighet i direktivet. I direktivet innefattar definitionen av begreppet automatiskt utbyte också en definition av begreppet tillgängliga upplysningar. det sistnämna begreppet inte används i lagen har den delen av definitionen av begreppet automatiskt utbyte uteslutits. Tredje och fjärde strecksatserna i definitionen av begreppet person tar främst sikte på situationer då ska bedöma om en utländsk konstruktion omfattas av lagen. Detta kan bli aktuellt främst vid delgivning enligt 19 § och vid automatiskt utbyte enligt 12 §. är fråga om en fysisk eller juridisk person är det avgörande för om en konstruktion omfattas av begreppet person om det rör sig om en sammanslutning av personer som har befogenhet att utföra rättshandlingar enligt lagstiftningen i den andra medlemsstaten (tredje strecksatsen) eller en konstruktion som äger eller förvaltar tillgångar som omfattas av en skatt som lagen gäller för (fjärde strecksatsen). har tagit emot en begäran om delgivning och det inte redan framgår av begäran att den rör en person enligt lagens definition kan det bli aktuellt för att begära komplettering från den utländska När det gäller automatiskt utbyte finns dock ingen skyldighet för att vidta någon utredning för att fastställa om en konstruktion omfattas av lagen, utan verket behöver endast överföra upplysningar avseende personer som utifrån tillgängliga uppgifter kan antas omfattas av begreppet person(se vidare avsnitt 6.8). I paragrafen föreskrivs skyldighet att enligt artikel 5 i handräckningsdirektivet lämna upplysningar på begäran från en behörig myndighet i en annan medlemsstat (begärande myndighet). framgår också att den behöriga myndigheten ska utföra utredningar. Närmare bestämmelser om innebörden av utredningsskyldigheten finns i den efterföljande artikeln. I artikel 5 hänvisas till sådana upplysningar som avses i artikel 1.1. I paragrafen skrivs i stället ut att skyldigheten gäller alla sådana upplysningar som kan antas vara relevanta för admi- nistration och verkställighet av den begärande medlemsstatens nationella lagstiftning i fråga om de skatter som lagen gäller. vara relevant syftar till ett utbyte av upplysningar i vidast möjliga om- fattning men klargör att det inte står medlemsstaterna fritt att genomföra så kallade fishing expeditions eller begära upplysningar som sannolikt inte är relevanta för ett skatteärende avseende en viss bestämd skattskyldig eller grupp av skattskyldiga (se författnings- kommentaren till 37 kap. 11 § skatteförfarandelagen [2011:1244]). Att också får begära upplysningar från en annan med- lemsstat följer av 6 §. I paragrafen föreskrivs skyldigheter enligt artiklarna 6.1 och 6.3 i handräckningsdirektivet. I bestämmelserna preciseras skyldigheten att utföra sådana utredningar som nämns i 8 §. Första stycket motsvarar i sak artikel 6.1 och artikel 6.3 i handräckningsdirektivet och föreskriver att ska utföra de utredningar som krävs för att få fram de upplysningar som avses i 8 § och tillämpa samma förfarande som om det hade gällt ett eget skatteärende. Bestämmelsen att ska tillämpa samma förfarande som om det hade gällt ett eget skatteärende innebär en skyldighet för att i den utsträckning som behövs för att inhämta de upplysningar som avses i 8 § utnyttja de möjligheter till utredning som finns enligt skatteförfarandelagen (2011:1244). De kapitel i skatteförfarandelagen som främst är aktuella att tillämpa vid sådana administrativa utredningar är 37 kap. om föreläggande, 41 kap. om revision, 44 kap. om vitesföreläggande och 45 kap. om bevissäkring. Vid tillämningen av bestämmelserna i dessa kapitel ska proportionalitetsprincipen i 2 kap. 5 § naturligtvis också tillämpas. Bestämmelsen begränsar sig dock inte till detta, utan även i övrigt ska de förfaranden tillämpas som skulle ha tillämpat om det hade gällt ett eget skatteärende. Det medför bl.a. att den avvägning som alltid ska göras mellan nyttan av en utredningsåtgärd och dess kostnad för det allmänna ska göras även när utredningen föranleds av en begäran om utbyte av upplysningar enligt denna lag. Vid den avvägningen och vid proportionalitetsbedömningen enligt 2 kap. 5 § skatteförfarandelagen bör nytta för den begärande medlemsstaten och dess myndigheter jämställas med nytta för och svenska myndigheter. För att kunna göra bedömningar av detta slag och även andra bedömningar som kan bli aktuella, t.ex. om sabotagerisk vid tillämpning av 45 kap. skatteförfarandelagen, kan behöva begära kompletterande information från den begärande myndigheten. Andra stycket motsvarar innehållet i artikel 17.2 i handräckningsdirektivet, såvitt där avses begränsning i skyldigheten att utföra utredningar. Till skillnad från bestämmelsen i 10 § 2 är denna bestämmelse tillämplig när svensk lag hindrar att en viss utredningsåtgärd vidtas. Om den begärande myndigheten begärt en särskild utredningsåtgärd som inte heller hade kunnat vidta i ett liknande ärende avseende den svenska beskattningen, t.ex. på grund av att det är fråga om en utredningsform som inte förekommer inom det svenska skatteförfarandet, kan alltså vägra att vidta den begärda åtgärden. Om upplysningarna kan inhämtas genom någon annan utredningsåtgärd som är tillåten är dock skyldigt att i stället vidta den åtgärden. Se även avsnitt 6.6. Punkten 1 har införts med anledning av artikel 17.1 i handräckningsdirektivet och återger i sak innehållet i direktivtexten. Bestämmelsen ska tillämpas endast om utan vidare utredning kan konstatera att den begärande myndigheten inte har uttömt sina vanliga informationskällor på det sätt som anges. Detta uttrycks i lagtexten på så sätt att bestämmelsen ska tillämpas när det framgår att så inte skett. I punkten 2 föreskrivs att inte är skyldigt att tillhandahålla upplysningar om det skulle strida mot lag att för svenska beskattnings- ändamål inhämta de begärda upplysningarna. Detta föreskrivs i sak i artikel 17.2 i direktivet som dock avser begränsningar i skyldigheterna både att utföra administrativa utredningar och att tillhandahålla upplys- I paragrafen föreskrivs dock endast begränsningen i skyldighet att tillhandahålla upplysningar. Vid tillämpningen av denna bestämmelse saknar det betydelse på vilket sätt upplysningarna kan eller Bestämmelsen tillämpas när hindret i den nationella lag- stiftningen är helt beroende av upplysningarnas art och gäller oavsett vilken eller vilka utredningsåtgärder väljer att vidta för att Motsvarande begränsning i skyl- dighet att utföra utredningar framgår i stället av 9 § andra stycket. Punkten 3 har införts med anledning av artikel 17.3 i direktivet och återger i sak innehållet i direktivtexten. endast om utan vidare utredning kan konstatera att den begärande myndigheten av rättsliga skäl inte får lämna liknande Detta uttrycks i lagtexten på så sätt att bestämmelsen ska tillämpas när det framgår att så är fallet. Punkten 4 har införts med anledning av artikel 17.4 i direktivet och återger i sak innehållet i direktivtexten. För att tydliggöra att det som avses med uttrycket allmän ordning i den svenska språkversionen (och lordre public i den franska språkversionen) av direktivet inte är detsamma som avses med det i svensk lagstiftning vanligen förekommande uttrycket allmän ordning och säkerhet används här dock i stället begreppet allmänna hänsyn. mentaren till 6 §. Se även avsnitt 6.17. I första stycket återges i sak innehållet i artikel 18.1 i handräcknings- Bestämmelsen innebär bl.a. att inte kan vägra att utföra utredningar eller överlämna upplysningar endast med hänvisning till att nationell lagstiftning endast tillåter att upplysningar av betydelse för den svenska beskattningen inhämtas. Andra stycket följer i allt väsentligt ordalydelsen i artikel 18.2 i Direktiv- och lagtexten har i allt väsentligt utformats i enlighet med bl.a. Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden och bestämmelsen om informa- tionsutbyte i modellavtal. Bestämmelsen måste därför tolkas mot bakgrund av vad som avses i nämnda konvention och modellavtal. Det innebär bl.a. att det som sägs i andra stycket punkten 1 om upplysningar som innehas av ett ombud inte inskränker det skydd för information som innehas av advokater, rättegångsombud, biträden eller försvarare som föreskrivs i 27 kap. 2 § och 36 kap. 5 § . Se även avsnitt 6.18. I första stycket föreskrivs skyldighet att enligt artikel 8.1 i handräckningsdirektivet genom automatiskt utbyte av upplysningar lämna tillgängliga upplysningar när det gäller fem specificerade katego- rier av inkomster och tillgångar. Dessa kategorier är 1. inkomster från anställning, 2. styrelsearvoden, 3. livförsäkringsprodukter som inte omfattas av andra unionsrättsakter om utbyte av upplysningar och andra liknande åtgärder, 4. pensioner samt 5. ägande av och inkomster från fast egendom. Av direktivtexten framgår att dessa kategorier ska tolkas så som de får förstås enligt den nationella lagstiftningen i den medlemsstat som lämnar upplysningarna. Här är det endast fråga om sådana uppgifter som har tillgång till och av definitionen av begreppet automatiskt utbyte framgår att det rör sig om på förhand bestämda upplysningar som lämnas med på förhand fastställda regelbundna intervaller. Skyldigheten gäller således upplysningar som erhåller i form av kontrolluppgifter och motsvarande uppgifter samt uppgifter i deklarationer, vilket anges uttryckligen i första stycket. Upplysningar gällande de fem kategorierna som får tillgång till på något annat sätt omfattas således inte av skyldigheten enligt denna paragraf. kan däremot enligt 14 § första stycket vara skyldigt att lämna sådana upplysningar och under alla förhållanden får lämna sådana upplysningar enligt 14 § andra stycket om de kan vara användbara för behöriga myndigheter i andra medlemsstater. Den omständigheten att upplysningarna, som framgår av artikel 8.6 i direktivet, ska överföras åtminstone en gång har ansetts ha så nära samband med den grundläggande bestämmelsen om obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar att en bestämmelse om detta förts in i andra stycket i paragrafen. Se även författningskommentaren till 7 § och avsnitt 6.8. Paragrafen grundar sig på direktivtexten i artikel 8.3. I första stycket föreskrivs att ska överföra upplysningar enligt 12 § till en medlemsstat endast om den har meddelat Europeiska kommissionen att den har upplysningar tillgängliga beträffande minst en av de inkomster och tillgångar som avses i 12 §. Andra stycket gäller om en behörig myndighet i en annan medlemsstat meddelat att den inte önskar få vissa upplysningar enligt 12 § och föreskriver att då inte ska överföra sådana uppgifter till den medlemsstaten. I artikel 8.3 i direktivet anges endast att en medlemsstats behöriga myndighet får meddela varje annan medlemsstat att den inte önskar få vissa upplysningar. Eftersom det knappast finns någon anledning för att överföra sådana upplysningar och det skulle kunna medföra onödigt administrativt arbete för den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten om överföring av sådana uppgifter sker, anges det uttryckligen att inte ska överföra uppgifterna. Se även avsnitt 6.8 I paragrafens första stycke anges vad som enligt artikel 9.1 i direktivet åligger i fråga om lämnande av upplysningar utan föregående begäran av en annan medlemsstat. I artikel 9.1 hänvisas till artikel 1.1 avseende de upplysningar som omfattas. I paragrafen skrivs i stället ut att det är fråga om de upplysningar som kan antas vara relevanta för administration och verkställighet av medlemsstaternas nationella lagstift- ningar i fråga om de skatter som denna lag gäller för. ordalydelsen i allt väsentligt direktivtexten. Värt att notera är att skyldig- heten att lämna upplysningar inte, såsom är fallet vid utbyte av upplys- ningar på begäran, medför någon utredningsskyldighet för utan de upplysningar som ska lämna är sådana som verket har tillgång till. Genom andra stycket genomförs i svensk rätt den möjlighet som förut- ses i artikel 9.2 i direktivet att lämna alla de upplysningar som den behö- riga myndigheten har kännedom om och som kan vara användbara för behöriga myndigheter i de övriga medlemsstaterna. direktivets och lagens tillämpningsområde vad gäller skatter som de ska tillämpas på är denna möjlighet mycket vid. Se även avsnitt 6.9. I paragrafen återges i sak innehållet i artikel 24.1 i direktivet. att använda begreppet tredjeland har dock i lagtexten skrivits ut att det är fråga om länder utanför Europeiska unionen. Detta för att ytterligare tydliggöra skillnaden mellan sådana länder och tredje medlemsstater som nämns i 20 och 21 §§. Se även avsnitt 6.24. Paragrafen motsvarar i sak innehållet i 9 § LÖHS. Se även avsnitt 7.1. I paragrafen anges vad som gäller enligt artikel 11.1 i direktivet i fall där är den anmodade medlemsstaten. kan med stöd av denna bestämmelse medge att företrädare för en behörig myndighet i en annan medlemsstat får närvara här i landet på det sätt som anges i para- Detta innebär dock inte att en företrädare för en annan medlemsstat kan tillåtas att agera på egen hand i utredning i . Se vidare avsnitt 6.11 och författningskommentaren till 6 §. Genom denna paragraf klargörs att delgivning i i ett ärende enligt denna lag sker enligt delgivningslagen (2010:1932). Av betydelse för bedömningen av den begärande myndighetens möjlig- heter att själv delge en handling är bestämmelsen i artikel 13.4 andra meningen som säger att en medlemsstats behöriga myndighet får delge alla handlingar direkt med rekommenderad post eller på elektronisk väg till en person som befinner sig på en annan medlemsstats territorium. bestämmelse som klargör detta har tagits in i första stycket, där det hän- visas till bestämmelserna i 1618 §§ delgivningslagen om vanlig delgiv- Den formulering som har valts här skiljer sig från den som används i 20 § LÖHS på det sättet att orden med posten har uteslutits. med detta är att undvika att bestämmelsen uppfattas så att den inte tillåter att handlingar skickas elektroniskt. Det bör påpekas att formuleringen av bestämmelsen innebär att det endast är vanlig delgivning som kan ske på en annan medlemsstats territorium. Begränsningen med avseende på delgivningsmetoder har bedömts inte orsaka några problem, eftersom det är svårt att tänka sig att någon metod som inte är hänförlig till vanlig delgivning skulle kunna bli aktuell att använda sig av när det gäller delgivning i en annan medlemsstat. I andra stycket har det villkor för begäran om delgivning av handlingar i en annan medlemsstat som föreskrivs i artikel 13.4 första meningen i direktivet tagits in. Se även avsnitt 6.13. Bestämmelserna i 20 och 21 §§ återger i sak huvuddelen av det som föreskrivs i artikel 16 i direktivet om utlämnande av uppgifter och dokument. Ett undantag är första meningen i artikel 16.1 första stycket, som innebär att erhållna upplysningar ska ha samma sekretesskydd som liknande upplysningar enligt lagstiftningen i den mottagande staten. Detta gäller redan enligt nuvarande bestämmelser, eftersom upplysningarna tillförs ett mål eller ärende om skatt, vilket innebär att bestämmelserna i 27 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) om sekretess till skydd för enskild inom verksamhet som rör skatt, tull, m.m. blir tillämpliga.