prop · GZ03163 · 2012-06-19 00:00:00 — I lagen (1998:620) om belastningsregister och förordningen (1999:1134) om belastningsregister finns bestämmelser om vilka uppgifter som registret ska innehålla, och om när uppgifter ur detta ska eller får lämnas ut till såväl nationella som utländska myndigheter och andra organ. Det är som för belastningsregistret. Ändamålet med registret är framför allt, men inte bara, att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i bl.a. de brottsbekämpande myndig- heternas och domstolarnas verksamhet. I registret ska bl.a. samtliga påföljder för brott, utvisning, förvandlingsstraff för böter, åtalsunder- låtelser samt kontakt- och tillträdesförbud föras in. Uppgifter om den som är dömd i utlandet ska under vissa förutsättningar också föras in i belastningsregistret. Närmare regler om vilka identitetsuppgifter m.m. som registret ska innehålla finns i förordningen om belastningsregister. Uppgifter ur registret får enligt 11 § lagen om belastningsregister lämnas till en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell överenskommelse som efter godkännande har tillträtt. En sådan överenskommelse är konvention, och det aktuella rambeslutet. I såväl lagen som förordningen om belastningsregister finns flera bestämmelser om när uppgifter ur registret kan lämnas ut till en utländsk myndighet. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål Bestämmelser om rättslig hjälp i brottmål finns i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Genom lagen är huvudparten av bestämmelserna konvention och med tillhörande protokoll genomförda i svensk rätt. Lagens tillämpningsområde täcker internationellt rättsligt samarbete, dvs. samarbete som tar sikte på rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller lagföring av brott. Det internationella polissamarbetet, liksom tullsamarbetet, har lämnats utanför lagens tillämpningsområde. Lagen har begränsats till att gälla svenska åklagare och svenska domstolar. Lagen är därför inte tillämplig på det internationella samarbete som svensk polis och svensk tullpersonal deltar i. Däremot kan lagen bli tillämplig när utländsk polis eller befattningshavare vid tullen begär hjälp i med en åtgärd som regleras i lagen. Det beror på hur den interna organisationen ser ut i den begärande staten. Det är mot den bakgrunden som konvention som reglerar samarbete mellan rättsliga myndigheter har överlämnat åt konventionsstaterna att vid tillträdet till konventionen ange vilka myndigheter som är rättsliga myndigheter i konventionens mening, se propositionen Internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61 s. 72). Lagen är tillämplig när svenska åklagare och svenska domstolar ansöker om rättslig hjälp utomlands. Lagen är vidare tillämplig när utländska åklagare och domstolar, samt i de fall det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för , andra myndigheter och befattningshavare ansöker om rättslig hjälp i . Lagen är inte begränsad till samarbete med vissa stater, utan gäller generellt när ansöker om rättslig hjälp i annan stat eller när lämnar sådan hjälp. Vad som är att anse som rättslig hjälp anges i 1 kap. 2 §. I paragrafens första stycke anges att rättslig hjälp omfattar bl.a. förhör i samband med förundersökning i brottmål, bevisupptagning i domstol, telefonförhör, kvarstad m.m. Utbyte av uppgifter ur kriminalregister anges inte uttryckligen som en åtgärd som är att anse som rättslig hjälp. 2011/12:163 andra stycket kan dock hjälp även lämnas med annan åtgärd än sådan som anges i första stycket om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Uppräkningen av vilka åtgärder som är att anse som rättslig hjälp enligt lagen är alltså inte uttömmande. Av 1 kap. 5 § följer att rättslig hjälp i vissa fall även kan lämnas i administrativa ärenden som handläggs gemensamt med brottmål. Av 1 kap. 6 § framgår att rättslig hjälp också lämnas i ärenden som bl.a. avser verkställighet av straff och liknande ärenden. I lagen regleras vidare förfarandet och under vilka förutsättningar som kan lämna bistånd. Enligt 2 kap.1 § är utgångspunkten att samma förfarande och villkor som gäller nationellt ska tillämpas vid rättslig hjälp till andra stater. Lagen innehåller även bestämmelser om villkor om användnings- begränsningar. Enligt 5 kap. 1 § första stycket, som gäller då åklagare eller domstol i i ett ärende om rättslig hjälp har fått uppgifter från en annan stat för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott, ska uppgifter som tagits emot från en annan stat vara föremål för användningsbegränsningar om det följer av den internationella överenskommelse som låg till grund för att uppgifterna överlämnades. En sådan användningsbegränsning ska följas oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Enligt 5 kap. 1 § andra stycket gäller bestämmelserna om användningsbegräns- ning även beträffande villkor som en annan stat ställer upp för att på eget initiativ, utan samband med ett ärende, lämna rättslig hjälp. Enligt 5 kap. 2 §, som gäller när lämnar rättslig hjälp till en annan stat, får hjälpen förenas med villkor som är nödvändiga med hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. Villkor får dock inte ställas upp som strider mot en internationell överenskommelse som är bindande för . Sekretess till skydd för intresset av att förebygga eller beivra brott regleras i 18 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Sekretess gäller, i större eller mindre utsträckning, för uppgifter i förunder- sökningar och motsvarande utredningar enligt 23 kap. (18 kap. 1 §) och som regel för underrättelseuppgifter (18 kap. 2 §). Sekretessbestämmelser till skydd för enskild för uppgifter i nu aktuella sammanhang finns huvudsakligen i 35 kap. offentlighets- och sekretesslagen, som reglerar sekretess till skydd för enskild i verksamhet som syftar till att förebygga eller beivra brott. Sekretessen enligt 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen skyddar enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Sekretessen omfattar bl.a. uppgifter som förekommer i register som förs av enligt polisdatalagen (2010:361) eller som annars behandlas där med stöd av den lagen (punkten 6). Sekretessen gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider skada eller men. I 35 kap. 10 § offentlighets- och sekretesslagen föreskrivs att en upp- Prop. 2011/12:163 gift, utan hinder av sekretessen i 35 kap. 1 §, får lämnas ut enligt vad som föreskrivs i bl.a. polisdatalagen och i förordningar som meddelats med stöd av den lagen. Bestämmelsen infördes i samband med att den absoluta sekretessen för polisregister avskaffades. Syftet med bestäm- melsen är bl.a. att myndigheterna inte ska behöva förlita sig på en sekre- tessprövning i de fall där det i författning anges att uppgifter får lämnas ut. I 2 kap.1419 §§ polisdatalagen (2010:361) finns dels bestämmelser om att uppgifter får lämnas ut, dels bestämmelser som föreskriver en uppgiftsskyldighet. Bestämmelser om att uppgifter får lämnas ut finns även i polisdataförordningen (2010:1155). Bestämmelser om sekretess för vissa andra av polisens register än det som regleras i 35 kap. 1 § punkten 6 finns i bl.a. 35 kap. 3 § som reglerar sekretessen för belastningsregistret. Enligt 35 kap. 3 § gäller sekretess i verksamhet som avser förande av eller uttag ur register enligt lagen (1998:620) om belastningsregister för uppgift i registret. I fråga om utlämnande av sådan uppgift gäller vad som är föreskrivet i den lagen och i säkerhetsskyddslagen (1996:627) samt i förordningar som har meddelats med stöd av dessa lagar. I 9 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen anges att bestämmelser som begränsar möjligheten att använda vissa uppgifter som en svensk myndighet har fått från en myndighet i en annan stat finns i bl.a. lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och lagen (2000:344) om Schengens informationssystem. Bestämmelser om användnings- begränsningar anses inte innebära någon begränsning av enskildas rätt enligt tryckfrihetsförordningen att ta del av eller använda sig av allmänna handlingar, se propositionen om vissa frågor om internationellt samarbete i brottmål m.m. (prop. 1990/91:131, s. 24) och propositionen Genomförande av det nya EU-direktivet om bistånd med indrivning (prop. 2011/12:15, s. 53). Däremot kan, som framgår av det föregående, hinder för utlämnande föreligga på grund av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen. 5Rambeslutet om utbyte av uppgifter ur kriminalregister 5.1Rambeslutet är en del av det rättsliga samarbetet inom EU Rambeslutet är en del av det arbete som pågår inom EU för att förbättra informationsutbytet mellan medlemsstaterna på det rättsliga området. Rambeslutet syftar särskilt till att förbättra utbytet av uppgifter om domar och, där sådana förekommer och förs in i den dömande medlemsstatens kriminalregister, diskvalifikationer till följd av en sådan dom (skäl 6). Bestämmelser om uppgifter om domar som meddelats i andra medlems- stater återfinns i artiklarna 13 och 22 konven- Dessa bestämmelser har dock inte bedömts tillräckliga för att uppfylla de krav som det rättsliga samarbetet kräver inom EU (skäl 8). I samarbetet mellan medlemsstaterna ersätter rambeslutet reglerna i artikel 22 konvention. Utöver den dömande medlemsstatens skyldighet att överföra uppgifter om domar som meddelats mot en annan medlemsstats medborgare, införs även en skyldighet för den medlemsstat där den dömde personen är medborgare att lagra uppgifter som överförts, för att uppgifterna ska kunna vidarebefordras till en annan medlemsstat (skäl 9). Rambeslutet påverkar inte möjligheten för rättsliga myndigheter att direkt begära och överföra uppgifter ur kriminalregister enligt artikel 13 konvention. Rambeslutet påverkar inte heller artikel 6.1 (skäl 10). Det innebär att en begäran om uppgifter ur kriminalregister även i fortsättningen kan göras i direkta kontakter mellan rättsliga myndigheter i medlemsstaterna. I artikel 1 anges att syftet med rambeslutet är att definiera på vilket sätt en medlemsstat som meddelar en dom mot en annan medlemsstats medborgare (domsstaten) ska informera den medlemsstat där den dömde är medborgare (medborgarstaten) och hur medborgarstaten ska lagra uppgifterna. Vidare anges att rambeslutet har till syfte att inrätta en ram för att ett datoriserat system för utbyte av uppgifter om domar mellan medlemsstaterna ska kunna byggas upp och utvecklas med stöd av rambeslutet och ett till detta kopplat rådsbeslut. I artikel 2 definieras vissa centrala begrepp som förekommer i ram- beslutet. Med dom avses alla lagakraftvunna avgöranden av en brott- målsdomstol mot en fysisk person med avseende på en brottslig gärning, i den utsträckning som dessa avgöranden införs i den dömande statens kriminalregister. Vidare anges att brottmålsförfarande avser förunder- sökningsskedet, själva rättegången och verkställigheten av domen. Med kriminalregister avses ett eller flera nationella register i vilket eller vilka fällande domar förs in enligt nationell lagstiftning. I artikel 3 anges att varje medlemsstat ska utse en centralmyndighet att hantera det samarbete som följer av rambeslutet. Artikel 4 innehåller bestämmelser om domsstatens skyldighet att fortlöpande överföra uppgifter om domar som meddelas mot andra med- lemsstaters medborgare. Artikel 5 reglerar medborgarstatens skyldighet att lagra uppgifter om domar som meddelats mot dess medborgare och som överförts fortlöpande. I artiklarna 6 och 7 finns bestämmelser som rör begäran respektive svar på begäran om utdrag ur kriminalregister i enskilda fall. Artikel 8 reglerar inom vilken tid medborgarstaten ska svara på ansökningar om utdrag ur kriminalregister i enskilda fall. I artikel 9 finns bestämmelser om villkor som begränsar möjligheten för mottagande medlemsstat att använda översända uppgifter. Artikel 10 reglerar vilket språk som ska tillämpas. Artikel 11 innehåller bestämmelser om vilka uppgifter som ska översändas och lagras och i artikel 12 anges hur rambeslutet förhåller sig till vissa konventioner. Enligt artikel 13 ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att följa rambeslutets bestämmelser . Slutligen anges i artikel 14 att rambeslutet träder i kraft den tjugonde dagen efter att det offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning, dvs. 5.2Rambeslutets förhållande till konvention och lämnar rättslig hjälp i brottmål. Den rättsliga hjälpen lämnas framför allt med stöd av bestämmelserna konvention och . Bestämmelserna i konventionerna är i huvudsak inarbetade i lagen (2000:562) om internationell rätts- lig hjälp i brottmål. Det nu aktuella rambeslutet utgör ytterligare ett steg i utvecklingen av det rättsliga samarbetet inom EU. Som redovisats i avsnitt 5.1 förenklar rambeslutet förfarandet för överföring av kriminalregisteruppgifter mellan medlemsstaterna och gör det möjligt att lämna ut uppgifter ur kriminalregister även för andra ändamål än brottmål. Medan konvention och reglerar rättslig hjälp till i första hand rättsliga, men i viss utsträckning även administrativa, myndigheter möjliggör rambeslutet utlämnande av uppgifter även till andra myndig- heter samt till enskilda. Rambeslutet medger vidare att uppgifter lämnas ut för andra ändamål än brottmål. De enskilda medlemsstaterna får dock avgöra i vilken utsträckning uppgifter ska lämnas i sådana fall. Rambeslutets bestämmelser om utlämnande av uppgifter ur kriminal- register efter begäran motsvaras delvis av bestämmelser kon- vention och som i dessa delar har genomförts genom lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Rättslig hjälp lämnas traditionellt efter en begäran från ett annat land, men även spontant överlämnande av information omfattas av både konvention och . Av artikel 22 konvention följer att justitieministerierna i de avtalsslutande staterna minst en gång ska underrätta konventionsstaterna om straffdomar avseende dessa staters respektive medborgare. Enligt artikel 7 får medlemsstaternas behöriga myndigheter utan särskild framställning utbyta information om såväl brott som vissa överträdelser av rättsregler m.m. Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål reglerar endast rättslig hjälp till åklagare och domstolar i samt till rättsliga myndigheter i andra länder. Lagen ger ingen möjlighet att inhämta uppgifter för andra ändamål än brottmål. Enligt den lagen är central- myndighet. Lagen ger större möjlighet för att vägra att lämna rättslig hjälp än rambeslutet, som bl.a. föreskriver att uppgifter ska överföras fortlöpande samt överlämnas efter begäran om uppgifterna ska användas för brottmålsförfarande. Å andra sidan har en mottagande med- lemsstat enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål möjlighet att använda uppgifterna i större utsträckning än vad rambeslutet medger. Lagen ställer inte heller krav på att uppgifterna ska överlämnas . Enligt artikel 12.1 utgör rambeslutet en komplettering av artikel 13 konvention samt bestämmelserna . Av artikel 12.3 framgår att rambeslutet ska ersätta artikel 22 kon- vention i fråga om underrättelseskyldighet. Rambeslutets bestämmelser om löpande överföring av uppgifter om domar ska alltså ersätta under- rättelseskyldigheten enligt artikel 22, som enligt nuvarande praxis full- görs en gång . Rambeslutet påverkar däremot inte möjligheten för rättsliga myndigheter att direkt begära och överföra uppgifter ur krimi- Prop. 2011/12:163 nalregister med stöd av artikel 13 konvention (skäl 10). 5.3Rambeslutets förhållande till dataskyddsrambeslutet Dataskyddsrambeslutet omfattar uppgifter som genom polisiärt eller straffrättsligt samarbete överförs eller görs tillgängliga mellan EU:s medlemsstater, om uppgifterna ska användas för att förebygga, utreda, avslöja eller lagföra brott, eller verkställa straffrättsliga påföljder. Det nu aktuella rambeslutet reglerar utbyte av uppgifter ur medlemsstaternas kriminalregister. Uppgiftsutbytet med stöd av det aktuella rambeslutet kommer därför att omfattas av Dataskyddsrambeslutets bestämmelser. Dataskyddsrambeslutet sätter ramarna för hur myndigheter som får tillgång till uppgifter som har sitt ursprung i andra medlemsstater får behandla uppgifterna. I de fall där det nu aktuella rambeslutet saknar bestämmelser som reglerar behandlingen av uppgifter som tar emot eller överför till andra medlemsstater är därför dataskydds- rambeslutets mera allmänna bestämmelser tillämpliga. I de delar det nu aktuella rambeslut däremot innehåller särbestämmelser som reglerar behandlingen av uppgifterna är rambeslutet att betrakta som en specialreglering av dataskyddet när det gäller samarbetet enligt rambeslutet. Det innebär att det nu aktuella rambeslutets bestämmelser i sådana fall ska tillämpas i stället för bestämmelserna i dataskydds- rambeslutet. 6 Rådsbeslutet om det tekniska genomförandet Rådsbeslutet om inrättande av det europeiska informationssystemet för elektroniskt utbyte av uppgifter ur kriminalregister (Ecris) syftar till att tekniskt genomföra rambeslutet genom att bygga upp och utveckla ett datoriserat system för utbyte av uppgifter om fällande domar mellan medlemsstaterna. Ett standardiserat format ska införas för att göra det möjligt att utbyta sådana uppgifter i en enhetlig och elektronisk form mellan medlemsstaternas centralmyndigheter (skäl 6). Rådsbeslutet bygger på de principer som fastställts i rambeslutet men kompletterar dessa principer på ett tekniskt plan (skäl 7). Referenstabeller över brottskategorier och påföljds- och åtgärds- kategorier ska underlätta en automatisk översättning av domar och möjliggöra en ömsesidig förståelse av den information som överförs (skäl 12). Medlemsstaterna ska vidare tillhandahålla förteckningar över de nationella brott och påföljder som faller inom de olika kategorierna i respektive tabell (skäl 13). Medlemsstaterna och kommissionen ska samråda med varandra för att utarbeta en icke bindande . ska behandla de förfaranden som styr informationsutbytet, särskilt metoderna för identifiering av den dömde (skäl 16). Slutligen framgår av rådsbeslutet att dataskyddsrambeslutet bör tillämpas vid det datoriserade utbytet av uppgifter ur medlemsstaternas kriminalregister (skäl 18). 7 Genomförande av rambeslutet i svensk rätt 7.1Rambeslutet ska genomföras genom ändringar i befintliga lagar Regeringens förslag: I lagen om internationell rättslig hjälp i brott- mål införs en ny bestämmelse enligt vilken lagen inte gäller vid utbyte av kriminalregisteruppgifter med stöd av rambeslutet. I stället ska särskilda bestämmelser i lagen och förordningen om belastnings- register gälla. Regeringens bedömning: Bestämmelserna i rambeslutet om utbyte av uppgifter ur kriminalregister bör genomföras genom ändringar i lagen om belastningsregister och förordningen om belastnings- register, polisdatalagen och polisdataförordningen samt offentlighets- och sekretesslagen. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Några ändringar i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) föreslås dock inte i promemorian. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslagen. Skälen för regeringens bedömning och förslag: I finns uppgifter om den som dömts till påföljd för brott m.m. i belast- ningsregistret. Lagen (1998:620) om belastningsregister och förord- ningen (1999:1134) om belastningsregister innehåller bestämmelser om bl.a. vilka uppgifter registret ska innehålla och när uppgifter ur registret ska eller får lämnas ut till såväl nationella som utländska myndigheter och andra organ. Rambeslutets syfte är att underlätta informationsutbytet mellan med- lemsstaterna när det gäller uppgifter ur kriminalregister. Det har också, i de delar det finns motsvarande regler konvention och , ett vidare tillämpningsområde än konventionernas och berör fler myndigheter samt i vissa fall även enskilda. Rambeslutets regler utgör en specialreglering i förhållande till de båda konventionerna. Om en annan medlemsstat begär information med stöd av rambeslutet ska alltså inte de delvis mer begränsande regler som följer av konvention och tillämpas. Skulle däremot den andra staten av något skäl begära information med stöd av någon av dessa konventioner kan självfallet lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål fortfarande tillämpas. Regeringen instämmer därför i promemorians bedömning att den anpassning av lagstiftningen som rambeslutet kräver bör genomföras genom ändringar i framför allt lagen och förordningen om belastnings- register. För detta talar både praktiska och systematiska skäl. inte ska råda någon tvekan om vilket regelverk som ska tillämpas anser Prop. 2011/12:163 regeringen att det bör införas en bestämmelse i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som anger att det, för utbyte av kriminal- registeruppgifter med anledning av rambeslutet, gäller särskilda bestäm- melser i lagen och förordningen om belastningsregister. Att lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål inte ska tillämpas på utbytet av kriminalregisteruppgifter enligt rambeslutet innebär i allt väsentligt ett förtydligande av promemorians förslag. Därutöver bör, som redogörs för närmare i det följande, bestämmelser införas i polisdatalagen (2010:361) och i polisdataförordningen (2010:1155) för att möjliggöra lagring och överföring av uppgifter om fingeravtryck, alias och pseudonym. Slutligen bör i offentlighets- och sekretesslagen införas en hänvisning till den bestämmelse som föreslås i lagen om belastningsregister och som begränsar svenska myndigheters rätt att använda uppgifter som kommer från en annan medlemsstat. 7.2Rikspolisstyrelsen bör utses till centralmyndighet Regeringens bedömning: bör utses till central- myndighet för samarbetet enligt rambeslutet. Det bör regleras i förordning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 3.1 i rambeslutet ska varje medlemsstat utse en eller flera centralmyndigheter för att hantera det samarbete som rambeslutet innebär. Vidare ska varje medlemsstat enligt artikel 3.2 underrätta rådets generalsekretariat och kommissionen om den eller de myndigheter som har utsetts. Rådets generalsekretariat ska vidarebefordra denna information till medlemsstaterna och Eurojust. Enligt 1 § lagen (1998:620) om belastningsregister ska Rikspolisstyrel- sen föra belastningsregistret. Enligt 15 § samma lag ska Rikspolis- styrelsen pröva en begäran om utlämnande av uppgifter ur registret. Som redogörs för i avsnitt 4.1 tar inom ramen för samarbetet kring konvention och emot och sänder över dels förfrågningar i enskilda ärenden, dels den årliga information som ska lämnas över. När en förfrågan ges in från en annan medlemsstat till , överlämnas förfrågan till Riks- polisstyrelsen som prövar huruvida uppgifterna kan lämnas ut. När årlig information ges in från en annan medlemsstat till överlämnas informationen till för vidare hantering. Det är också som gör en sammanställning av den årliga informationen som skickar till andra medlemsstater. Mot bakgrund av de uppgifter som fullgör enligt konvention anser regeringen, i likhet med promemorian, att är mest lämpad att utses till centralmyndighet enligt rambeslutet. Detta överensstämmer med regeringens bedömning i propositionen antagande av rambeslutet om utbyte av uppgifter ur kriminalregister (prop. 2008/09:18 s. 11). Något behov av att utse fler än en centralmyndighet finns inte. Uppgiften att vara centralmyndighet kan anges i förordning. 7.3 Fortlöpande överföring av uppgifter om domar från