prop · GZ0376 · 2012-03-05 00:00:00 — Att de regionala kollektivtrafikmyndigheterna ges befogenhet att organi- sera nationsgränsöverskridande trafik syftar främst till att ge myndig- heterna ett verktyg att förbättra förutsättningarna för integrerade arbets- marknadsregioner över nationsgräns. Att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt genom att göra arbetsmarknadsregionerna större bör kunna leda till ökad sysselsättning, vilket är positivt för samhällsekonomin. Utökning av tillämpningsområdet till kollektivtrafik på vatten Regeringen konstaterade i propositionen Ny kollektivtrafiklag att det är svårt att förutsäga vilka effekter reformen med den nya kollektivtrafik- lagen kommer att få för domstolarna, men regeringen gjorde bedöm- ningen att den ökade arbetsbelastningen för domstolarna blir mycket liten. Under denna förutsättning kan kostnaderna hanteras inom ramen för Domstolars befintliga anslag. Effekten av att utöka lagens tillämpningsområde till att gälla även sjöfart bedöms bli än mer begrän- sad och eventuella tillkommande kostnader kommer att kunna hanteras inom befintliga anslag. Befogenhet att organisera nationsgränsöverskridande trafik Vissa av trafikhuvudmännen har organiserat nationsgränsöverskridande Förslaget syftar till att göra det tydligt att även de regio- nala kollektivtrafikmyndigheterna ska kunna organisera sådan kollektiv- Därmed innebär inte förslaget en ändring jämfört med befintliga förhållanden och förslaget bedöms därmed inte leda till ökade kommu- Utökning av tillämpningsområdet till kollektivtrafik på vatten Förslaget att utöka kollektivtrafiklagens och EU:s kollektivtrafikförord- nings tillämpningsområden till sjöfartsområdet gör att kommuner och i de län som har subventionerad kollektivtrafik på vatten kommer att åläggas, via de regionala kollektivtrafikmyndigheterna, ett antal ytterligare obligatoriska uppgifter. Dessa uppgifter är dock endast administrativa och det ställs inga krav på om och i så fall vilket utbud av kollektivtrafik som ska tillhandahållas av de regionala kollektivtrafik- myndigheterna. Kollektivtrafik på vatten är dock i sig inte någon ny uppgift för de regionala myndigheterna, utan i flera län subventionerar myndigheterna sådan trafik. De nya uppgifterna handlar främst om att myndigheterna behöver inkludera kollektivtrafik på vatten i såväl det regionala kollektivtrafikprogrammet som i den uppföljande rapporten över de allmänna trafikplikterna. Eftersom dessa uppgifter ändå ska göras för landtransporter bedöms emellertid de tillkommande uppgifterna för sjöfart vara begränsade och följaktligen att de tillkommande kostnaderna för kommuner och landsting blir låga. Kollektivtrafiklagen och EU-förordningen ställer även krav på att de behöriga myndigheterna ska agera på ett annat sätt när de ska ingå avtal om allmän trafik till sjöss än vad som skulle vara fallet utan lagändring. Den regionala kollektivtrafikmyndigheten är t.ex. ålagd att besluta om allmän trafikplikt innan avtalsprocessen påbörjas. Dessutom finns krav på obligatoriskt innehåll i avtal om allmän trafik och regler för hur dessa avtal ska tilldelas. Ett beslut om att kollektivtrafiklagen och EU:s kollek- tivtrafikförordning ska gälla även för sjöfartsområdet kommer därför leda till att de administrativa uppgifterna för berörda kommuner och landsting kommer att öka något. Bedömningen är dock, även i detta fall, att denna processuella ordning endast kommer att förorsaka knappt märkbara effekter på den kommunala ekonomin. Regeringen bedömer att de tillkommande kostnaderna inte kommer att överstiga totalt för kommuner och landsting. Det baseras på ett antagande på att de berörda regionala kollektivtrafikmyndigheterna i genomsnitt avsätter per myndighet och år på de ovan beskrivna uppgifterna. Om regelverket för kollektivtrafik på vatten blir detsamma som för landtransporter bör det å andra sidan underlätta för kommunsektorn. Därmed skulle förslaget leda till en viss effektivisering av den kommu- nala verksamheten och en effektiv användning av offentliga medel. Eftersom förslaget innebär ett nytt åliggande för kommuner och lands- ting är den kommunala finansieringsprincipen tillämplig. Eftersom de ekonomiska effekterna för kommunsektorn endast bedöms vara margi- nella eller till och med kostnadsneutrala bör detta emellertid inte leda till att en ekonomisk reglering behöver göras. Av den anledningen finns inget förslag till finansiering av det ytterligare åliggandet. Förslaget om att det, även i de fall är ensamt ansvarigt för den regionala kollektivtrafiken inom länet, ska vara tillåtet för kommuner att träffa avtal med den regionala kollektivtrafikmyndigheten om kostnads- ansvar för regional kollektivtrafik som är bättre eller billigare än vad myndigheten annars skulle tillhandahålla, innebär att enskilda kommuner får använda skattepengar till kollektivtrafik för att tillse att det blir ett bättre utbud än vad som annars skulle åstadkommas. Det gör att enskilda kommuner kan ha högre ambitionsnivå än vad den regionala kollektiv- Prop. 2011/12:76 trafikmyndigheten har när den tar hänsyn till hela länets behov av En sådan möjlighet för kommuner skulle kunna leda till högre kommunala utgifter än vad som skulle vara fallet om en sådan tilläggsfinansiering inte får förekomma. Det är dock troligt att om tilläggsfinansiering skulle vara förbjudet skulle kommunerna i högre utsträckning välja att låta kommunalförbund, i stället för lands- tinget, utgöra regional kollektivtrafikmyndighet. I realiteten bör de kommunala utgifterna bli lika stora. Transportstyrelsens tillsyn och ärendehandläggning avgiftsbeläggs Förslaget till bemyndigande att ta ut avgifter för tillsyn och ärendehand- läggning är dels en följd av bestämmelsen i kollektivtrafiklagen om att en myndighet ska utöva tillsyn över efterlevnaden av denna lag, dels riks- dagens beslut om att tillsyn och ärendehandläggning ska finansieras med avgifter (prop. 2010/11:30 Avgifter i Transportstyrelsens verksamhet). I de regionala kollektivtrafikmyndigheternas myndighetsroll ligger en rad särskilda uppgifter och befogenheter. Det handlar bl.a. om att upprätta trafikförsörjningsprogram, att fatta beslut om allmän trafikplikt och att ingå avtal om allmän trafik. Över dessa uppgifter får Transportstyrelsen utöva tillsyn. De ekonomiska effekterna av att tillsynen avgiftsbeläggs för kommunsektorn bedöms endast vara marginella. Utökning av tillämpningsområdet till kollektivtrafik på vatten Förslaget om att utöka lagstiftningens tillämpningsområde till sjöfarts- området gör att det kommer bli lättare för kommersiella kollektivtrafik- företag att bedriva kollektivtrafik på vatten. ningsprogrammen kommer att bli ett viktigt planeringsverktyg för kollektivtrafikföretagen i deras affärsplanering. som myndigheten ska tillämpa när de vidtar åtgärder på kollektivtrafik- området ger företag insyn och förutsebarhet vad gäller myndigheternas Detta skapar bättre förutsättningar för kommersiella satsningar i Därmed bedöms att utbudet av kommersiell kollektiv- trafik kommer att öka. avstyrkte i sitt remissyttrande departementspromemorians förslag med motiveringen att konsekvensutredningen behöver innehålla beloppsmässiga uppskattningar av vilka kostnader ett genomförande av förslaget kan komma att innebära. Regeringen har av den anledningen fördjupat analysen i detta avseende. Transportstyrelsen menar att det är svårt att bedöma hur många företag som bedriver kollektivtrafik på vatten eftersom det inte finns någon offentlig sammanställning över sådan trafik (dnr TSJ 2011-1809). Myndigheten skattar emellertid att antalet företag uppgår till mellan 50 och 60 och att de bedriver trafik med sammantaget 120 130 fartyg. Vissa ökade kostnader kan uppstå genom att krav införs på att även företag som bedriver kollektivtrafik på vatten ska delta i samordnade Genom att det i första hand är kollektivtrafik- Prop. 2011/12:76 branschen som har ansvaret att utveckla dessa system skapas de bästa förutsättningarna för att hitta kostnadseffektiva och marknadsanpassade lösningar. Dessutom finns det skäl att tro att det finns incitament för företagen att självmant ge information till ett informationssystem för att de på bästa sätt ska marknadsföra och sälja sina transporttjänster. Rege- ringen bedömer att företagen får lägga ned i genomsnitt på denna uppgift. Kollektivtrafikföretagen ska dessutom anmäla sin trafik till den regio- nala kollektivtrafikmyndigheten. En anmälan ska dock vara enkel till formen och ska inte jämställas med en ansökan om tillstånd. Anmäl- ningsskyldigheten kommer därför inte att innebära någon nämnvärd börda för kollektivtrafikföretagen. Regeringen bedömer att företagen får lägga ned i genomsnitt på denna uppgift. Slutligen ska kollektivtrafikföretagen lämna de uppgifter som behövs för att det ska vara möjligt för berörda myndigheter att följa och utvär- dera utvecklingen av marknaden för kollektivtrafik. För att uppgiftsläm- nandet inte ska riskera att bli svårt och betungande ska så långt möjligt sådana uppgifter som de berörda aktörerna tar fram för egna behov användas. Den administrativa bördan för kollektivtrafikföretagen under- lättas av att uppgifterna i första hand ska inhämtas från behöriga kollek- tivtrafikmyndigheter. Regeringen bedömer att företagen får lägga ned i genomsnitt på denna uppgift. Sammantaget bedömer regeringen, mot bakgrund av det ovanstående, att den totala administrativa kostnaden för samtliga företag som bedriver vattenburen kollektivtrafik ökar med till följd av att kollektivtrafik på vatten omfattas av kollektivtrafiklagen. Transportstyrelsens tillsyn och ärendehandläggning avgiftsbeläggs Till följd av bemyndigandet för att avgiftsbelägga tillsyn bedöms kostna- derna för kollektivtrafikföretagen öka. De kan få betala avgifter till tillsynsmyndigheten för att de kontrollerar att företagen lever upp till de krav som regleras i kollektivtrafiklagen. Kraven är t.ex. att de anmäler sin avsikt att på kommersiell grund bedriva kollektivtrafik till berörd regional kollektivtrafikmyndighet samt att kollektivtrafikföretaget lämnar sin information om sitt trafikutbud till ett gemensamt system för trafi- kantinformation. Den ökade kostnaden för företagen bedöms dock bli marginell. 8.7Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen I regeringsformen har införts en ny bestämmelse om att en regelmässig prövning av de kommunala självstyrelseintressena ska göras under lagstiftningsprocessen med tillämpning av en proportionalitetsprincip (14 kap. 3 § RF). I bestämmelsen anges att en inskränkning i den kommunala självstyrelsen aldrig bör gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. proportionalitetsprövningen innefatta en skyldighet att undersöka om det ändamål som regleringen avser att tillgodose kan uppnås på ett för det Prop. 2011/12:76 kommunala självbestämmandet mindre ingripande sätt än det som före- slås (prop. 2009/10:80 s. 212). Statskontoret har på regeringens uppdrag tagit fram ett underlag för proportionalitetsbedömning m.m. (Kommunalt självstyre och proportionalitet. Statskontoret 2011:17). Statskontoret förordar att proportionalitetsbedömningen delas upp i två delar: dels en analys av förslagens konsekvenser för den kommunala självstyrelsen och dels en avvägning mellan självstyrelseintresset och de nationella intressen som föreslagen lagstiftning ska tillgodose. Utökning av tillämpningsområdet till kollektivtrafik på vatten Förslagets konsekvenser för den kommunala självstyrelsen Det finns ingen reglering av hur kommuner och landsting ska organisera kollektivtrafik på vatten. Förslaget påverkar således kommu- nernas och landstingens möjligheter att själva bestämma hur de ska bedriva och organisera sin verksamhet i fråga om kollektivtrafik på vatten. Förslaget innebär att den kommunala verksamheten inom detta område måste organiseras på det sätt som lagen anger, i likhet med vad som gäller för kollektivtrafik på väg, järnväg, spårväg och tunnelbana. Det ska finnas endast en behörig myndighet per län som handhar lands- tingets och kommunernas som huvudregel gemensamma ansvar för den regionala kollektivtrafiken i länet. Det innebär också att den behöriga myndigheten måste följa en viss procedur när den vidtar åtgärder i syfte att förbättra kollektivtrafikförsörjningen i länet. Förslaget innebär vidare att den statliga tillsyn som sker enligt kollek- tivtrafiklagen även kommer omfatta kommuners och landstings verk- samhet i fråga vattenburen kollektivtrafik. Tillsynen riktar sig bl.a. mot den regionala kollektivtrafikmyndigheten, t.ex. att myndigheten upprättar trafikförsörjningsprogram, fattar beslut om allmän trafikplikt och ingår avtal om allmän trafik. Den kommunala verksamheten står redan under sådan tillsyn i fråga om landtransporter. Förslaget innebär också domstolskontroll av den kommunala verksam- heten, såtillvida att ett beslut om allmän trafikplikt som fattas av en regional kollektivtrafikmyndighet får överklagas och att ett beslut enligt kollektivtrafiklagen som fattas av tillsynsmyndigheten i ett enskilt fall får överklagas. Detta gäller beslut som rör landtransporter. Förslaget bedöms inte: påverka uppgiftsfördelningen mellan staten och kommunsektorn, påverka den kommunala beskattningsrätten. ha betydelse för den kommunala demokratin, förslaget begränsar t.ex. inte fullmäktiges möjligheter att fatta beslut, påverka kommunpolitikernas handlingsutrymme eller medborgarnas möjlighet att utöva inflytande, försvåra eller omöjliggöra en lokal anpassning, innebära att man inom någon del av den kommunala verksamheten inför nya rättigheter för medborgarna, eller innebära att en kommun eller ett landsting görs beroende av att tillstånd ges från en statlig myndighet. Förslaget om att kollektivtrafik på vatten ska omfattas av den kollektiv- trafikspecifika lagstiftningen syftar till att ansvaret för kollektivtrafik på vatten som huvudregel ska vara gemensamt för och kommu- nerna i respektive län. Det syftar också till att det ska finnas endast en behörig myndighet i varje län som handhar detta ansvar. det till att det även för vattenburen kollektivtrafik ska finnas tydliga regler för hur myndigheter ska gå tillväga när de ingriper på marknaden med subventionerad trafik. Se avsnitt 5.3 för regeringens motiv till att kollektivtrafiklagens tillämpningsområde ska utökas till kollektivtrafik Det är av vikt att påpeka att utvidgningen av kollektivtrafiklagens tillämpningsområde inte innebär en ny obligatorisk uppgift för kommu- ner och landsting. Lagen anger inte vilket utbud som ska tillhandahållas. Det är den regionala kollektivtrafikmyndigheten som, på motsvarande sätt som för landtransporter, bestämmer vilken offentligt initierad trafik den önskar i länet. I vissa län är det kanske inte alls aktuellt med allmän- nyttig kollektivtrafik på vatten. Alternativet till det nu aktuella förslaget är att även fortsättningsvis låta trafiken på vatten vara ett från kollektivtrafiksynpunkt oreglerat område. Då skulle kommuner och landsting kunna organisera verksamheten på vatten på annat sätt än vad som gäller för landtransporter, utan inbland- ning från den regionala kollektivtrafikmyndigheten. en enskild kommun själv kunna ta ansvar för kollektivtrafikförsörjningen på vatten inom kommunen. Regeringen anser dock att detta alternativ skulle riskera att minska den trafikslagsövergripande samordningen av kollektivtrafiken i länet, till nackdel för resenärerna. Det finns i och för sig inget som hindrar att kommunerna och i respektive län skulle kunna komma över- ens om att även ansvaret för kollektivtrafiken på vatten ska handhas av den regionala kollektivtrafikmyndigheten. Det skulle emellertid då bli ett frivilligt åtagande och den regionala kollektivtrafikmyndigheten skulle inte behöva följa kollektivtrafiklagens regler om hur den ska agera när den vill tillhandahålla allmännyttig kollektivtrafik på vatten. från kollektivtrafik som bedrivs på land skulle med detta alternativ offentligt finansierad trafik på vatten t.ex. inte att ha stöd i ett beslut om allmän trafikplikt som kan överklagas. Även i fråga om kollektivtrafik på vatten bör det finnas förutsebarhet, insyn och transparens när kommunala myndigheter vidtar åtgärder och använder offentliga medel i syfte att Sammanfattningsvis anser regeringen att det är proportionerligt att låta kollektivtrafiklagen bli tillämplig även på kollektivtrafik på vatten, även om det i vissa avseenden medför en inskränkning av den kommunala Förslaget skapar förutsättningar för att de behöriga myndigheterna bättre kan tillgodose resenärernas behov av ett samman- hållet system av kollektivtrafik inom respektive län. förslaget till insyn och förutsebarhet vad det gäller det allmännas åtgärder, vilket skapar bättre förutsättningar för kommersiella satsningar i kollektivtrafiken på vatten. Vid bedömningen av om det är proportionerligt att inskränka den Prop. 2011/12:76 kommunala självstyrelsen även i fråga om kollektivtrafik på vatten är det viktigt att poängtera att det redan finns en reglering för hur den kommu- nala verksamheten ska organiseras i fråga om kollektivtrafik som går på väg, järnväg, spårväg och tunnelbana. Förslaget innebär således inte att den kommunala verksamheten ska regleras på ett helt nytt sätt, utan snarare att den vattenburna kollektivtrafiken integreras i befintligt system. Historiskt sett har trafikhuvudmännen i de län där vattenburen kollektivtrafik förekommer i störst utsträckning, trafikhuvudmännen i och , åtagit sig att svara för kollektiv- trafik på vatten. 9.1Förslaget till lag om ändring i järnvägslagen (2004:519) 1 kap. 4 § Ändringen består i att definitionen av begreppet trafikhuvudman byts ut mot en definition av begreppet regional kollektivtrafikmyndighet och att hänvisningen till lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv person- trafik ersätts med en hänvisning till lagen (2010:1065) om kollektiv- trafik. Bestämmelsen behandlas även i avsnitt 6.5. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2010:1065) om kollektivtrafik 1 kap. 1 och 1 a §§ Ändringarna innebär dels att lagens tillämpningsområde utökas till kollektivtrafik på vatten, dels att EU:s kollektivtrafikförordning ska tillämpas på kollektivtrafik på vatten. Möjligheten att göra EU:s kollek- tivtrafikförordning tillämplig på sådan trafik framgår av artikel 1.2 i förordningen. Ändringarna syftar till att kollektivtrafik på vatten ska behandlas på i huvudsak samma sätt som landtransporter. Detta innebär att det ställs krav på såväl behöriga myndigheter som kollektivtrafik- företag. Eftersom det inte finns någon särskild reglering i svensk rätt avseende inre vattenvägar, och eftersom den svenska inlands- sjöfarten ses som en del av sjöfarten och inte som ett eget transportslag, används uttrycket på vatten i stället för begreppen inre vattenvägar och nationella vatten som används i EU:s kollektivtrafikförord- ning. Med uttrycket på vatten avses alla typer av trafikerbara vatten- områden inom svenskt sjöterritorium, dvs. inre vatten och territorialhavet som enligt lagen om (1966:374) om Sveriges sjöterritorium är de vatten- områden som hör till Sveriges sjöterritorium. Med kollektivtrafik förstås i denna lag liksom i EU:s kollektivtrafik- förordning persontransporttjänster av allmänt ekonomiskt intresse som erbjuds allmänheten fortlöpande och utan diskriminering. kollektivtrafik finns andra sorters utbud av persontransporttjänster på vatten, som ofta kallas beställningstrafik och chartertrafik. fråga om rundresor, där passagerarna åker tillbaka till resans utgångs- punkt, eller trafik som anordnas vid särskilda evenemang och resor där logi eller andra turisttjänster ingår i resan. Sådan trafik omfattas inte av Bestämmelsen behandlas även i avsnitt 5.3. 1 kap. 2 a § Paragrafen är ny och hänvisar till cabotageförordningen samt beskriver kort vad som regleras i förordningen. bestämmelser om tillträde till marknaden på sjötransportområdet och om Prop. 2011/12:76 medlemsstaternas möjligheter att ange förpliktelser vid allmän trafik och ingå avtal om allmän trafik avseende vissa sjötransporttjänster. Cabotageförordningen och övervägandena bakom bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.2.2 och 5.3. 2 kap. 1 b § I paragrafen, som är ny, anges att om ensamt ska ansvara för den regionala kollektivtrafiken i länet, får en kommun inom länet träffa avtal med om kostnadsansvar för regional kollektivtrafik som är av bättre kvalitet eller billigare för resenärerna än vad annars skulle tillhandahålla. Av 2 § framgår att i de län där ensamt bär ansvaret för den regionala kollektivtrafiken är Bestämmelsen syftar till att tydliggöra att om en kommun inom länet har en högre ambitionsnivå än den regio- nala kollektivtrafikmyndigheten i fråga om den regionala kollektiv- trafiken, ska det vara möjligt för myndigheten och kommunen att komma överens om finansiering som ett tillägg till den ordinarie I de fall är ensamt ansvarigt för den regionala kollektivtrafiken i länet krävs uttryckligt lagstöd för att möjliggöra sådan tilläggsfinansiering, eftersom kommunerna annars bryter mot principen i 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) om förbud mot att åta sig upp- gifter som enbart ankommer på någon annan. Det ska vara fråga om regional kollektivtrafik som är till nytta för den egna kommunen och dess invånare. Med kollektivtrafik av bättre kvalitet avses t.ex. att trafiken ska bedrivas med andra fordon än vad som annars skulle ha beslutats av den regionala kollektivtrafikmyndigheten. skulle kunna handla om fordon med högre komfort eller högre miljökrav. Andra förbättringar kan avse större utbud av trafik, antingen på befintliga linjer eller med ytterligare linjer. Med kollektivtrafik som är billigare för resenärerna avses situationen när en kommun anser att det finns skäl att göra kollektivtrafiktjänsterna billigare för alla eller vissa resenärer, t.ex. Bestämmelsen innebär inte någon förändring av den regio- nala kollektivtrafikmyndighetens samlade ansvar för kollektivtrafiken i länet, utan möjliggör extrasatsningar från kommuner. Bestämmelsen behandlas även i avsnitt 6.2.2 och har utformats i enlig- het med Lagrådets förslag. 3 kap. 3 a § Av paragrafen, som är ny, framgår i första stycket att en regional kollek- tivtrafikmyndighet, eller den till vilken befogenheten att ingå avtal m.m. har överlämnats, får lämna ersättning för kollektivtrafik som sträcker sig in i ett angränsande land. Detta förutsätter att trafiken omfattas av allmän Med allmän trafikplikt förstås i denna lag liksom i EU:s kollektivtrafikförordning krav som en behörig myndighet definierar eller fastställer för att sörja för kollektivtrafik av allmänt intresse som ett kollektivtrafikföretag inte skulle ha något eget kommersiellt intresse av att bedriva utan att få ersättning, eller åtminstone inte i samma omfatt- ning eller på samma villkor. Enligt kollektivtrafiklagen är den regionala kollektivtrafikmyndigheten behörig lokal myndighet enligt EU:s kollek- tivtrafikförordning. Den regionala kollektivtrafikmyndighetens befogen- het är begränsad till regional kollektivtrafik, dvs. trafik inom ett eller flera län. Syftet med bestämmelsen är att göra det möjligt för en regional kollektivtrafikmyndighet, eller den till vilken befogenhet överlämnats, att på olika sätt medverka till att nationsgränsöverskridande trafik etableras i enlighet med förordningen, antingen genom att själv ingå avtalet om allmän trafik, bedriva trafik i egen regi eller lämna ersättning för trafik som inom ramen för ett avtal om allmän trafik avtalas av en behörig myndighet i det angränsande landet. Av kollektivtrafiklagen följer att den del av trafiken som sträcker sig inom måste grunda sig på ett beslut om allmän trafikplikt. När det gäller trafiken som sträcker sig in i det angränsande landet måste trafikplikten i enlighet med EU:s kollek- tivtrafikförordning komma till uttryck i avtalet om allmän trafik.