prop · H00358 · 2012-12-20 00:00:00 — Avgränsning av målgruppen behövs inte Utredningen om rätt till skolgång m.m. för barn som vistas i landet utan tillstånd hade i uppdrag att föreslå hur målgruppen för förslaget kunde avgränsas. Det kunde enligt utredningens direktiv finnas barn som vistas i landet utan tillstånd men som inte borde omfattas av rätten till utbildning, t.ex. barn vars visering har löpt ut men som ändå vistas i landet utan tillstånd . Utredningen har föreslagit att rätten till utbildning inte ska gälla om det är sannolikt att vistelsen i landet kan förväntas bli endast tillfällig. Härmed avses att vistelsetiden i förväg kan bedömas bli kortare än 34 månader. Som skäl anges att det för dessa personer inte kan antas finnas ett behov av att få sin utbildning tillgodosedd här. Flera remissinstanser, däribland Förvaltningsrätten i , , och , har varit kritiska till den föreslagna avgränsningen av målgruppen. Remissinstanserna har framför allt pekat på svårigheterna att bedöma vistelsetidens längd och att det inte finns något behov av att avgränsa målgruppen. Regeringen anser i likhet med dessa remissinstanser att en avgränsning av målgruppen enligt utredningens förslag skulle bli mycket svår för skolor och kommuner att tillämpa. Familjer som vistas i landet utan tillstånd flyttar ofta runt mellan olika kommuner för att fortsatt hålla sig gömda. Det blir därför mycket svårt för skolan eller kommunen att i förväg avgöra hur lång barnets vistelse i landet kan förväntas bli. Risken är i stället att barn som vistas i landet vägras utbildning på grund av svårigheten för skolor och kommuner att bedöma vistelsetidens längd. Regeringen delar vidare utredningens och flera remissinstansers bedömning att en avgränsning i praktiken inte behövs. De barn som vistas i landet har med största sannolikhet inget behov av utbildning och kommer i mycket liten utsträckning att göra sådana anspråk. problem som är förknippade med att tillämpa en avgränsning överväger därmed de eventuella fördelar som en sådan avgränsning skulle innebära. Regeringen föreslår därför ingen avgränsning av målgruppen. Den närmare utformningen av rätten till utbildning Barn som är bosatta i har skolplikt (7 kap. 1 § skollagen). Med bosatt i landet avses enligt 29 kap. 2 § första stycket skollagen den som ska vara folkbokförd här enligt folkbokföringslagen (1991:481). Barn som inte ska vara folkbokförda i landet enligt folkbokföringslagen anses under vissa förutsättningar ändå vara bosatta i landet i skollagens mening (29 kap. 2 § andra stycket skollagen). Detta gäller bl.a. asylsökande barn, så länge de inte håller sig undan ett beslut om avvisning eller utvisning (nuvarande 29 kap. 4 § skollagen). Barn som avses i 29 kap. 2 § andra stycket skollagen har inte skolplikt, men väl samma rätt till utbildning som skolpliktiga barn (jfr t.ex. 7 kap. 2 § tredje stycket, 9 kap. 5 § och 15 kap. 5 § tredje stycket skollagen). Regeringens förslag innebär att alla barn som vistas i landet utan stöd av myndighetsbeslut eller författning ska räknas som bosatta här i skollagens mening. Förslaget omfattar barn som aldrig har gett sig till känna för myndigheterna, barn som har haft rätt enligt författning att vistas här men för vilka denna rätt har upphört, t.ex. barn som enligt författning har rätt att vistas här deras ansökan om uppehållstillstånd prövas och barn som har haft tillstånd att vistas här men vars tillstånd har upphört. Förslaget innebär att dessa barn, som sammanfattningsvis benämns barn som vistas här utan tillstånd, får i huvudsak samma rätt till utbildning i förskoleklass, grundskola, gymnasieskola och motsvarande skolformer som barn bosatta i landet. När det gäller förskoleklassen, , grundsärskolan, specialskolan och sameskolan föreslår regeringen inga särskilda regler för mottagandet av barn som vistas i landet utan tillstånd. Beträffande de tre sistnämnda skolformerna innebär detta att sådana barn har rätt att tas emot om de bedöms tillhöra dessa skolformers respektive målgrupp. Regeringens förslag innebär också att barn som vistas i landet utan tillstånd får möjlighet till utbildning i sådana särskilda utbildningsformer som regleras i 24 kap. skollagen om de i övrigt uppfyller skollagens kriterier för att ta del av sådan utbildning. Detta innebär att barn och ungdomar som vistas i landet utan tillstånd och som på grund av sjukdom eller liknande skäl inte kan delta i vanligt skolarbete t.ex. kommer att ha möjlighet till särskild undervisning enligt 24 kap. 17 § skollagen. Enbart det förhållandet att barnet eller ungdomen vistas i landet utan tillstånd eller lever gömd kan dock inte anses vara ett tillräckligt skäl för att få tillgång till sådan undervisning. När det gäller rätten till gymnasieskola och gymnasiesärskola föreslår regeringen en viss inskränkning för ungdomar som vistas i landet utan tillstånd, se vidare avsnitt 5.5. Även när det gäller frågan om skolplikt och informationsskyldighet som kommunen har avseende förskoleklassen anser regeringen att det finns skäl att göra undantag när det är fråga om barn som vistas i landet utan tillstånd, se avsnitt 5.2 och 5.3. har bl.a. tagit upp frågan om hur ett barn som vistas i landet ska ansöka om en plats och vad som ska anges i en sådan ansökan. En nödvändig följd av att nu aktuella barn inte har personnummer eller kan- ske inte vill uppge sin adress, är att ansökningar avseende sådana barn inte kommer att vara så fullständiga som om det hade varit fråga om barn som är bosatta i landet. Det får således anses ligga i sakens natur att kommuner och skolor kommer att behöva göra vissa avsteg från sedvanliga rutiner vid bedömning av sådana ansökningar. Regeringen anser dock att detta är en fråga som får hanteras i praxis. I samband med att ett barn ska tas emot för utbildning kan frågan om vilken kommun som ska räknas som barnets hemkommun bli aktuell. Enligt skollagen ska t.ex. elevens hemkommun betala ersättning till en fristående huvudman för elevens utbildning i en fristående skola och betala interkommunal ersättning när en elev går i en skola utanför hemkommunen. Enligt 29 kap. 6 § skollagen ska den kommun där en person stadigvarande vistas räknas som hemkommun för en person som är bosatt i landet utan att vara folkbokförd. I de fall personen saknar stadigvarande vistelseort ska den kommun där personen för tillfället uppehåller sig räknas som hemkommun. För barn som vistas i landet utan tillstånd kommer det i många fall vara svårt att fastställa i vilken kommun barnen stadigvarande vistas. Familjer som lever gömda flyttar ofta mellan olika bostäder och kan därmed komma att byta vistelsekommun. I de fall där det inte går att avgöra i vilken kommun barnet stadigvarande vistas får barnet anses sakna stadigvarande vistelseort. Därmed kommer den kommun där barnet för tillfället uppehåller sig att räknas som barnets hemkommun. Om ett barn för vilket det inte går att avgöra i vilken kommun barnet stadigvarande vistas t.ex. tas emot i en fristående skola, så är det därmed naturligt att det är den kommun där den fristående skolan är belägen som räknas som barnets hemkommun och som därmed ska betala ersättning till den fristående huvudmannen. Barn med tidsbegränsade uppehållstillstånd Förslagen i denna proposition innebär att nästan alla barn som vistas i kommer att få rätt till utbildning. Endast barn med tidsbegränsade uppehållstillstånd som vistas i landet än kommer att sakna rätt till utbildning. Dessa barn vistas lagligen i landet, men är här att de inte ska folkbokföras. Eftersom dessa barn inte heller omfattas av 29 kap. 2 § andra stycket skollagen har de ingen rätt till utbildning. Bestämmelsen i 29 kap. 2 § andra stycket skollagen omfattar asylsökande barn (dvs. barn som har ansökt om uppehållstillstånd som flykting eller annan skyddsbehövande), barn som beviljats uppehållstillstånd med eller efter tillfälligt skydd, barn som vistas i landet med tidsbegränsat uppehållstillstånd för att en förundersökning eller huvudförhandling i brottmål ska kunna genomföras, barn som ansökt om uppehållstillstånd i och av särskilda skäl medgetts rätt att vistas här medan ansökan prövas, barn som har rätt till utbildning till följd av , avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) eller avtalet mellan Europeiska unionens medlemsstater och om fri rörlighet för personer samt familjemedlemmar till en person som tillhör en främmande makts beskickning eller lönade konsulat eller dess betjäning. Det finns Prop. 2012/13:58 därmed sannolikt mycket få barn i landet som vistas här lagligt och inte har rätt till utbildning. Endast ett fåtal av dessa kan dessutom förväntas utnyttja en rätt till utbildning. Mot bakgrund av att rätten till utbildning nu föreslås utsträckas till att gälla barn som vistas i landet utan tillstånd, anser regeringen dock att det är motiverat att överväga om även barn med tidsbegränsade uppehållstillstånd som vistas i landet än bör ges rätt till utbildning. En utökning av rätten till utbildning för dessa barn kräver dock ytterligare analys och regeringen avser därför att återkomma i frågan. Regeringens förslag: Rätten till utbildning inom och motsvarande skolformer ska inte medföra någon skolplikt för barn som vistas i landet utan tillstånd. Förslagen i SOU 2007:34 och SOU 2010:5: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: , samt , , och kommuner tillstyrker utredningens förslag att de aktuella barnen inte ska omfattas av skolplikt. , och , , och kommuner, Rädda barnen samt ett antal organisationer, t.ex. , , Svenska Röda Korset och , är kritiska till eller har synpunkter på förslaget. Även om skolplikten kan vara svår att upprätthålla för gömda barn så är den enligt flera instanser en viktig markering ur ett barnrättsperspektiv. kommun och avstyrker förslaget och anser att barnen bör omfattas av skolplikt. Skälen för regeringens förslag: Som nämnts i föregående avsnitt har barn som är bosatta i landet skolplikt enligt 7 kap. 2 § första stycket skollagen. Asylsökande barn räknas visserligen som bosatta i landet när det gäller rätt till utbildning, men de har inte skolplikt (7 kap. 2 § tredje stycket och 29 kap. 2 § andra stycket skollagen). Detta beror på att det inte har ansetts vara rimligt att ålägga dessa barn och deras föräldrar en sådan plikt innan något beslut har fattats om att de alls får stanna i landet (prop. 2000/01:115 s. 19). En bestämmelse om skolplikt för barn som vistas i landet utan tillstånd skulle vara mycket svår att upprätthålla. Skolplikt medför ett ansvar för vårdnadshavaren att se till att barnet fullgör sin skolplikt. Om vårdnadshavaren inte fullgör detta ansvar kan kommunen förelägga honom eller henne att göra det. Ett sådant beslut kan också förenas med vite. Kommunen är dessutom skyldig att se till att skolpliktiga barn inom kommunen fullgör skolplikten. Det förhållandet att barnen och deras familjer vistas i landet utan tillstånd och utan myndigheternas vetskap, innebär att det skulle bli i det närmaste omöjligt att vidta sanktioner mot de vårdnadshavare som inte låter barnen gå i skolan. 2012/13:58 Regeringen anser inte att det är praktiskt möjligt eller önskvärt att ålägga kommunerna att söka upp sådana familjer som vistas i landet utan tillstånd och som lever gömda, för att se till att en skolplikt upprätthålls. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att barn som vistas i landet utan tillstånd inte bör omfattas av skolplikt. Detta innebär att det blir upp till varje enskild familj att besluta om det enskilda barnets rätt till utbildning ska utnyttjas. Flera verksamheter som regleras i skollagen är kopplade till olika sätt att fullgöra skolplikten. Det gäller t.ex. internationella skolor (24 kap. 2 7 §§), utbildning vid särskilda ungdomshem (24 kap. 8 och 9 §§) och annat sätt att fullgöra skolplikten (24 kap. 2325 §§). Eftersom barn som vistas i landet utan tillstånd inte föreslås omfattas av skolplikt, kommer dessa bestämmelser och de verksamheter som regleras i dem inte heller att vara aktuella för dessa barn. 5.3Informationsskyldighet och uppsökande verksamhet Regeringens förslag: Kommunerna ska inte vara skyldiga att kontakta föräldrar till barn som vistas i landet utan tillstånd för att informera om förskoleklassen och syftet med denna eller verka för att barnen deltar i förskoleklassen. Förslagen i SOU 2007:34 och SOU 2010:5: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta instanser som yttrat sig i frågan tillstyrker förslaget att kommunen inte ska vara skyldig att bedriva någon uppsökande verksamhet. , , Specialpedagogiska skolmyndigheten, , , , Flyktinggruppernas och asylkommitté- ernas riksråd (FARR), Rädda barnen, , och anser emellertid att frågan om hur barnen och deras familjer ska få information om rätten till utbildning behöver belysas ytterligare. framför t.ex. att en kommun skulle kunna få kännedom om ett barn som kan ha rätt till utbildning utan att en ansökan gjorts. Kommunen bör då informera om denna rätt och kravet på ansökan samt vid behov bistå barnet och dennes vårdnadshavare med att fylla i ansökan. anser att motivtexten bör förtydligas i detta avseende. Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 kap. 4 § andra stycket skollagen ska hemkommunen informera vårdnadshavare till sådana barn som inte har börjat någon utbildning för fullgörande av skolplikten om förskoleklassen och syftet med denna samt verka för att barnen deltar i den. I avsnitt 5.2 konstaterar regeringen att det inte är praktiskt möjligt eller önskvärt att ålägga kommunerna att söka upp familjer som vistas i landet utan tillstånd i syfte att se till att en skolplikt upprätthålls. Regeringen anser att det inte heller är rimligt att ålägga kommunen att i andra syften aktivt söka upp barn och ungdomar som vistas i landet utan tillstånd. skyldigheter som följer av 9 kap. 4 § andra stycket skollagen bör alltså Prop. 2012/13:58 inte gälla i förhållande till sådana barn. En hemkommun ska löpande hålla sig informerad om hur de ungdomar i kommunen som fullgjort sin skolplikt, men som inte fyllt , är sysselsatta (29 kap. 9 § skollagen). Denna skyldighet kommer inte att omfatta ungdomar som vistas i landet utan tillstånd eftersom de inte föreslås omfattas av reglerna om skolplikt. Det är dock självfallet viktigt att barn som vistas i landet utan tillstånd och deras föräldrar känner till att barnen har rätt till utbildning. Regeringen ser därför positivt på det arbete som flera kommuner bedriver med att på kommunens webbplats allmänt informera om möjligheterna till utbildning i kommunen. En sådan information skulle även kunna innebära information om rätt till utbildning för barn som vistas i landet utan tillstånd. Det följer också av 4 § förvaltningslagen (1986:223) att kommunala myndigheter har skyldighet att besvara frågor om rättigheter och skyldigheter i det svenska skolväsendet från de barn och föräldrar som självmant ger sig till känna. I förarbetena till förvaltningslagen anges att myndigheternas serviceskyldighet bl.a. omfattar upplysningar om hur man gör en ansökan, råd om vilka handlingar som bör bifogas och hjälp med att fylla i blanketter (prop. 1985/86:80 s. 59). Enligt t.ex. läroplanen för , förskoleklassen och fritidshemmet (Lgr 11) är det vidare rektorns ansvar att formerna för samarbete mellan skolan och hemmen utvecklas och att föräldrarna får information om skolans mål och sätt att arbeta och om olika valalternativ. Regeringen avser att ge i uppdrag att dels följa upp reformen med skolgång för barn som vistas i landet utan tillstånd, dels informera skolhuvudmän och andra intressenter, såsom föräldrar och frivilliggrupper, om reformen. 5.4Rätt till skolskjuts och elevresor Regeringens bedömning: Barn som vistas i landet utan tillstånd bör ha rätt till skolskjuts och elevresor på samma villkor som barn som är bosatta i landet. Förslagen i SOU 2007:34 och SOU 2010:5: Barn som vistas i landet utan tillstånd ska inte ha rätt till skolskjuts. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har avstått från att kommentera förslaget. Bland de instanser som kommenterat förslaget anser de flesta att elever som vistas i landet utan tillstånd bör ha rätt till skolskjuts. Detta framförs av bl.a. Länsstyrelserna i och län, , , och kommuner, kristna råd, Rädda barnen, , Svenska Röda Korset och . menar att om tillgång till skolskjuts utformas som en rättighet är det upp till föräldrarna att göra en bedömning av de risker som är förknippade med utnyttjandet av denna rättighet. anser att skolskjutsverksamheten inte skiljer sig från andra resurser med anknyt- ning till skolans verksamhet och att det därför inte finns några sakliga skäl för att nu aktuell kategori av barn ska behandlas olika jämfört med vad som gäller för barn i övrigt. Att förvägra dem rätten till en resurs som skolskjuts skulle enligt aktualisera diskriminerings- frågor och beröra diskrimineringsförbudet i artikel Flera instanser framhåller också att skolskjuts i praktiken ofta är en förutsättning för att kunna ta sig till skolan. Skälen för regeringens bedömning: Elever i , grundsär- skolan och gymnasiesärskolan har rätt till kostnadsfri skolskjuts från en plats i anslutning till elevens hem till den plats där utbildningen bedrivs och tillbaka om det behövs med hänsyn till färdvägens längd, trafikför- hållandena, elevens funktionsnedsättning eller någon annan särskild om- Elevens hemkommun ska se till att skolskjuts ordnas. arbetena till skollagen (prop. 2009/10:165 s. 741 f.) framgår bl.a. att rätten till skolskjuts inte innebär att sådan skjuts måste anordnas från bostadsadressen till den plats där utbildningen bedrivs eller att skol- skjutsningen måste anpassas till varje elevs skoltider. fritt att organisera skolskjutsverksamheten på lämpligt sätt. t.ex. hänvisas till särskilda upphämtningsplatser i hemmets respektive I specialskolan och sameskolan har eleverna rätt till de resor som krävs Dessa skolformer drivs av statliga huvudmän och ele- vernas resor ska därför bekostas av staten. Asylsökande barn har rätt till skolskjuts och elevresor på samma villkor som barn som är bosatta i Utredningarna har föreslagit att barn som vistas i landet utan tillstånd inte ska ha rätt till skolskjuts. Dessa familjer lever gömda och är därför ofta obenägna att lämna ut uppgifter om var de bor. tillgång till uppgifter om vistelseadressen är det ofta svårt för kommu- nerna att utreda om ett barn verkligen är berättigat till skolskjuts. utom måste i många fall uppgifter om var barnet ska hämtas lämnas ut till privata entreprenörer för att skolskjuts ska kunna anordnas. Som flera remissinstanser har framfört är skolskjuts i bland en förut- sättning för att eleven ska kunna utnyttja sin rätt till skolgång. ges en rätt till skolskjuts blir det också, som har på- pekat, upp till föräldrarna att avgöra om de vågar utnyttja denna rätt. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte bör införas något undantag från rätten till skolskjuts för barn som vistas i landet utan till- Dessa barn kommer därmed att få rätt till skolskjuts på samma villkor som barn som är bosatta i landet. För att kunna utnyttja rätten till skolskjuts måste dock familjerna i många fall uppge en adress så att kommunen ska kunna bedöma om barnet har rätt till skolskjuts. ringen vill dock framhålla att enligt skollagen innebär rätten till skol- skjuts att skjutsen ska ordnas från en plats i anslutning till elevens hem. Som ovan angetts framgår av skollagens förarbeten att skolskjuts kan anordnas så att barnen hämtas från en upphämtningsplats i hemmets Det bör därför redan enligt gällande lagstiftning vara möjligt för en kommun att pröva rätten till skolskjuts med utgångspunkt i en av familjen uppgiven upphämtningsplats i närheten av hemmet. på att de familjer som vistas i landet utan tillstånd oftast försöker hålla sin vistelseort hemlig, bedömer regeringen ändå att endast ett mindre antal i praktiken kommer att utnyttja rätten till skolskjuts. I specialskolan och sameskolan har som ovan framgått eleverna rätt till Prop. 2012/13:58 de resor som krävs för utbildningen. I båda skolformerna bedrivs under- visning på ett fåtal ställen i landet vilket kräver långa resor för vissa elever. I specialskolan går dessutom elever som kan ha komplexa funktionsnedsättningar som t.ex. dövblindhet vilket ställer särskilt stora krav på elevresor. Elevresor är ofta en förutsättning för att kunna delta i undervisningen i specialskolan och sameskolan. Elever som vistas i landet utan tillstånd och som går i dessa skolformer bör därför ha rätt till elevresor på samma villkor som andra elever. För elever som har rätt till studiehjälp enligt studiestödslagen (1999:1395), t.ex. elever i gymnasieskolan, ska kommunen i vissa fall svara för kostnader för elevresor enligt lagen (1991:1110) om kommunernas skyldighet att svara för vissa elevresor. Ungdomar som vistas i landet utan tillstånd kommer dock inte att vara berättigade till studiehjälp och omfattas därmed inte heller av kommunens skyldighet att svara för vissa elevresor enligt den nämnda lagen. Rätten till utbildning i gymnasieskola och Regeringens förslag: Rätten till utbildning i gymnasieskola och gym- nasiesärskola för barn som vistas i landet utan tillstånd ska gälla om Förslagen i SOU 2007:34 och SOU 2010:5: Överensstämmer med Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har kommenterat och kommuner samt Sven- ska anser att asylsökande ungdomar och ungdomar som vistas i landet utan tillstånd ska ha samma rätt till undervisning som övriga ungdomar, dvs. att de ska kunna påbörja en utbildning i gymnasie- eller gymnasiesärskolan fram till det år de fyller . Skälen för regeringens förslag: Gymnasieskolan och gymnasiesär- skolan ska vara öppen för ungdomar som påbörjar sin utbildning senast det år de fyller . Asylsökande ungdomar har enligt 29 kap. 3 § skol- lagen dock rätt till utbildning i gymnasieskolan eller gymnasiesärskolan endast om de har påbörjat utbildningen . i propositionen Den nya skollagen för kunskap, valfrihet och trygghet 2009/10:165 s. 592) gjort bedömningen att en sådan begränsning i rätten till utbildning är lämplig och att den är förenlig med barnkon- Rätten till utbildning för barn som vistas i landet utan tillstånd bör inte vara mer omfattande än den rätt som ges asylsökande barn och ungdo- Därför föreslår regeringen att ungdomar som vistas i landet utan tillstånd ska ha rätt till utbildning i gymnasieskolan och gymnasiesär- skolan på samma villkor som barn och ungdomar bosatta i landet, förut- satt att utbildningen påbörjas . I övrigt ska samma regler för mottagande och antagning till gymnasieskolan och gymnasiesärsko- lan gälla som för ungdomar bosatta i landet. 2012/13:58 I de flesta fall kommer ungdomar som vistas i landet utan tillstånd att sakna tillräckliga kunskaper i svenska för att vara behöriga till ett nationellt program i gymnasieskolan. I sådana fall ska de erbjudas en plats på språkintroduktion som är ett introduktionsprogram i gymnasieskolan. Även nyanlända ungdomar kan i vissa fall ha kunskaper i svenska på en nivå som motsvarar den som krävs för behörighet. Om eleven har tillräckliga kunskaper i svenska men av någon annan anledning är obehörig till ett nationellt program, ska erbjudandet i stället avse utbildning inom ett annat introduktionsprogram. Det är enligt regeringen angeläget att ungdomarna tas emot i ett lämpligt program . Undervisning med hänsyn till barnets behov Regeringens bedömning: Det är inte nödvändigt att särskilt reglera att undervisning för barn som vistas i landet utan tillstånd ska bedrivas med hänsyn till barnets behov och förutsättningar. Förslagen i SOU 2007:34 och SOU 2010:5: Utredningarna anser att det ibland kan vara motiverat att undanta de aktuella barnen från vissa bestämmelser i skolförfattningarna och föreslår därför att det särskilt ska regleras att undervisningen för barn som vistas i landet utan tillstånd ska bedrivas med hänsyn till det enskilda barnets behov och förutsättningar. Remissinstanserna: och anser