prop · H00336 · 2012-11-27 00:00:00 — Företag och myndigheter måste då, under överskådlig framtid och i betydande kvantiteter, hantera fordringar på olika sätt beroende på när ett avtal har träffats. Kostnaderna för detta kan bli avsevärda och det kan vara svårt att hålla ordning på om en viss fordran grundas på ett avtal som ingåtts före eller efter ikraftträdandet. Mot denna bakgrund bör de nya bestämmelserna om förseningsersättning tillämpas på samtliga fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet, dvs. även på fordringar som grundas på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. När det gäller bestämmelserna rörande giltigheten av vissa avtals- Prop. 2012/13:36 villkor om dröjsmålsränta, förseningsersättning och eventuell ersättning för överskjutande inkassokostnader bör det inte uppstå några tveksamheter. Dessa bestämmelser bör tillämpas endast på avtal som ingåtts efter ikraftträdandet. Detta följer av allmänna principer, och någon övergångsbestämmelse behöver därför inte införas. De höjda ersättningsbeloppen för inkassoåtgärder enligt inkassokostnadslagen bör tillämpas endast när åtgärderna har vidtagits efter ikraftträdandet. Det behövs en övergångsbestämmelse som har den innebörden. Den nya bestämmelsen i lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare innebär att kan ingripa mot viss sedvänja. Det finns inget behov av särskilda övergångsbestämmelser. En fortsatt tillämpning av sådana sedvänjor kan förbjudas från ikraftträdandet. Ändringen i lagen om betalningsföreläggande och handräckning innebär att ett yrkande om förseningsersättning inom ramen för den summariska processen ska antas vara obefogat eller ogrundat, om inkassokostnadslagens regler inte ger stöd för yrkandet. Eftersom denna följdändring träder i kraft som reglerna om förseningsersättning finns inget behov av övergångsbestämmelser. Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen har en positiv samhällsekono- Förslagen medför vissa kostnader för det allmänna. statliga myndigheter torde inte bli större än att de kan hanteras inom respektive myndighets befintliga ram. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte särskilt över utredningens bedömning. ningen innehåller en god beskrivning av bakgrunden till och syftet med förslaget och bedömer sammantaget att den är godtagbar. advokatsamfund anser att konsekvenserna av att myndigheters möjlig- heter till handelskrediter begränsas inte tillräckligt har behandlats. anser att konsekvenserna inte är tillräckligt belysta i uppger att de föreslagna ändring- arna föranleder utvecklingsåtgärder av myndighetens it-stöd. uppskattar den totala utvecklingskostnaden till mellan 2 och Riksgälden bedömer att större företag och myndig- heter kan komma att välja att inte köpa varor eller tjänster från företag som tillämpar kortare betalningsfrister än , eftersom risken är stor att kringkostnaderna ökar till följd av att fakturor inte hinner processas i större organisationer inom utsatt tid. Skälen för regeringens bedömning: Enligt vad som redovisas i avsnitt 4 bedömer regeringen att samhällsekonomiska fördelar kan uppnås genom att betalningar inom näringsliv och offentlig sektor sker 2012/13:36 snabbare än . Förslagen torde få en positiv effekt för leverantörer genom att leda till snabbare betalningar och bättre kompensation vid sena betalningar. Förslagen kommer emellertid även att medföra vissa kostnader för näringslivet. Avtal kan behöva omförhandlas och betalnings- och faktureringssystem anpassas. Företag som betalar sent drabbas dessutom av skyldigheten att betala förseningsersättning. Detta kan ha särskild betydelse för företag med små marginaler. Det är dock inte rimligt att kostnaderna för en gäldenärs betalningsförsening ska bäras av borgenären, varför denna konsekvens får accepteras. Vid avtal där gäldenären är en myndighet eller ett annat offentligt organ (angående definitionen av en myndighet eller ett annat offentligt organ, se s. 19 f.) innebär förslagen att möjligheten att avtala om särskilda betalningsvillkor begränsas. Detta innebär att det allmänna kan behöva se över och anpassa sina rutiner. Förseningsersättningen får även direkta ekonomiska konsekvenser för myndigheter och andra offentliga organ som inte betalar , liksom för andra gäldenärer. I större organisationer med långa beslutsvägar kan detta bli besvärligt. Förslagen innebär därför begränsade kostnader för staten, kommuner och landsting. Vad gäller statliga myndigheter bör kostnadsökningarna dock sammantaget inte bli större än att de utan svårigheter kan rymmas inom myndigheternas befintliga ramar. Förseningsersättningen bör även föranleda att myndigheter eller andra offentliga organ åstadkommer effektivare betalningsrutiner. kommer att hantera krav på bl.a. förseningsersättning i den summariska processen och vid verkställighet. Detta medför att måste utveckla och ändra i sina itsystem. bedömer att denna typ av utvecklingskostnader uppgår till . Denna engångskostnad bedöms kunna hanteras inom ramen för myndighetens nuvarande anslag. De nya bestämmelserna kan även behöva beaktas av andra myndigheter. Det gäller t.ex. Datainspektionen, som lämnar tillstånd till och utövar tillsyn över inkassoverksamhet, och domstolarna. De föreslagna lagändringarna kan alltså få vissa konsekvenser för olika myndigheter men konsekvenserna bör inte bli större än att de kan hanteras inom ramen för myndigheternas nuvarande anslag. Förslagen rör handelstransaktioner och har alltså en begränsad inverkan på konsumenter eller andra enskilda personer. De höjda ersättningsnivåerna för åtgärder enligt inkassokostnadslagen har dock betydelse oavsett vad fordran rör och berör alltså även dessa. Höjningen motsvarar dock i stort sett endast förändringen av konsumentprisindex sedan beloppen senast höjdes och den faktiska påverkan är därför begränsad. 12.1Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635) I lagen finns bestämmelser om ränta på fordringar inom förmögenhetsrättens område. I 2 a2 c §§ införs bestämmelser om vissa fordringars förfallotidpunkt i kommersiella sammanhang. Även fortsättningsvis kommer dock lagen främst att innehålla allmänna regler om ränta. Lagens namn ändras därför inte. 1 § Denna lag är tillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område. Den innehåller bestämmelser om betalningsvillkor i vissa fall samt om ränta. Lagen gäller i den mån inte annat är avtalat, utfäst eller särskilt föreskrivet. I lagen finns dock bestämmelser om avtalsvillkor som är utan verkan och om betalningsvillkor som är utan verkan eller som har verkan endast om borgenären uttryckligen har godkänt villkoret. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde och i vilken mån det är möjligt att avvika från lagens bestämmelser. Första stycket kompletteras med en upplysning om att lagen innehåller bestämmelser om betalningsvillkor i vissa fall samt om ränta. Bestämmelserna som gäller betalningsvillkor är 2 a, 2 b och 2 c §§. Övriga bestämmelser i lagen gäller ränta. Bestämmelsen utformas efter Lagrådets förslag. Lagens huvudsakligen dispositiva karaktär framgår av andra stycket, som formuleras om. Bestämmelsen om att man inte får avtala bort möjligheten att i vissa fall jämka gäldenärens skyldighet att betala dröjsmålsränta flyttas till ett nytt andra stycke i 8 §. I stället införs en upplysning om att det i lagen finns vissa regler som begränsar avtalsfriheten. Det gäller, förutom den nämnda bestämmelsen i 8 § andra stycket, även bestämmelserna i 4 a § och 6 § andra stycket. Det gäller också bestämmelserna i 2 a och 2 b §§ som innebär att vissa betalningsvillkor är utan verkan eller har verkan endast om borgenären uttryckligen har godkänt villkoret. 2 a § En fordran på betalning för en vara eller tjänst i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet förfaller till betalning senast efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen betalas. Detsamma gäller när en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har en sådan fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ. Ett betalningsvillkor är utan verkan mot borgenären i den mån det inskränker borgenärens rätt till betalning enligt första stycket. I ett förhållande mellan näringsidkare får dock betalningen ske senare, om borgenären uttryckligen har godkänt detta. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om när en fordran i vissa förhållanden senast förfaller till betalning. Paragrafen avser att ge borgenären ett skydd mot att alltför långa betalningstider följer av t.ex. ett Paragrafen innehåller alltså en skyddsregel för borgenären 2012/13:36 mot långa betalningstider men den är inte avsedd att reglera vad som utgör en normal betalningstid. Övervägandena finns i avsnitt 6. Genom paragrafen genomförs artiklarna 3.5, 4.3 och 4.6 i direktivet. Bestämmelsen i första stycket första meningen begränsar betalningsperioden i vissa fordringsförhållanden. För att bestämmelsen ska kunna tillämpas krävs att det finns en fordran på betalning. Det betyder i detta sammanhang att borgenären ska ha fullgjort sina skyldigheter och, om man bortser från en betalningsfrist, i princip ha rätt att få betalt. Det får alltså inte finnas några andra villkor för fordringen som inte är uppfyllda. Om en köpare har rätt att undersöka en varas eller tjänsts överensstämmelse med avtalet innan betalning sker, ska bestämmelsen inte tillämpas förrän denna rätt upphört. Det får inte heller senare ha inträffat en omständighet som medför att fordran kan göras gällande. Bestämmelsen innebär följaktligen inte att gäldenären måste betala inom den angivna tiden om gäldenären av något annat skäl inte är skyldig att betala. I praktiken aktualiseras bestämmelsen främst när rätten till betalning för en levererad vara eller utförd tjänst skjuts upp på grund av en lång betalningstid som på något sätt influtit som en del i parternas avtal. Fordringar på förskott är i princip inte uteslutna från tillämpningsområdet. Skyddsregeln torde dock sällan bli relevant i sådana fall, eftersom en lång betalningstid sällan torde vara kopplad till ett förskott. Fordringar som ska betalas enligt ett offentligt ackord eller genom utdelning i konkurs omfattas inte av bestämmelsen. För sådana fordringar gäller särskilda regler. Fordran ska avse betalning för en vara eller en tjänst. Det spelar ingen roll om betalningen följer av avtal om köp, hyra eller leasing. En sysslomans redovisning beträffande vederlag för varor eller tjänster torde inte vara en betalning för en vara eller tjänst. Detsamma gäller återgång av betalning efter exempelvis hävning av ett köpeavtal. Begreppen vara och tjänst har en från direktivet hämtad innebörd och ska tolkas i ljuset av direktivet och den praxis som kan utvecklas vid EU- domstolen. Med vara avses i första rummet en lös sak, dvs. ett rörligt fysiskt föremål (prop. 1989/90:89 s. 59). En tjänst är något som någon gör eller utför åt någon annan. Det kan nämnas att artikel 57 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt definierar tjänster som prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under fördragets bestämmelser om fri rörlighet för varor, kapital och personer. eller tjänsten behöver inte vara slutligt levererad eller utförd. Finns en rätt till delbetalning för en av borgenären utförd delprestation, kan bestämmelsen tillämpas. Det ska vara fråga om en fordran som en näringsidkare har på en annan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet (jfr 4 § andra stycket). Med näringsidkare avses en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur. Bestämmelsen omfattar inte avtal mellan näringsidkare i deras egenskap av privatpersoner; det ska vara fråga om ett förhållande i en yrkesmässig verksamhet. Även myndigheter och offentliga organ kan under vissa förhållanden anses vara näringsidkare (prop. 2001/02:132 s. 45). Här har detta emellertid bara betydelse när myndigheten uppträder i rollen som borgenär, eftersom det finns en särskild regel när myndigheten är gäldenär (se kommentaren till andra meningen). Enligt bestämmelsen förfaller en fordran till betalning senast efter det att borgenären framställt sitt krav. Bestämmelsen anger alltså en tidsgräns för när en fordran senast ska betalas. Utgångspunkten i svensk rätt är att en borgenär ska få betalt som en vara avlämnas eller, om en kredit har lämnats, vid anfordran. Förevarande bestämmelse blir tillämplig när det t.ex. av ett standardavtal eller genom sedvänja, handelsbruk eller liknande följer en längre tidsfrist för betalningen. Om fordringen enligt den fristen förfaller senare än efter kravet, gäller inte detta utan fordringen förfaller i alla fall, enligt denna bestämmelse, efter det att kravet framställdes. Detta hindrar naturligtvis inte att en borgenär därefter kan avstå från att utnyttja sin rätt till betalning. Betalningsperioden räknas från det att borgenären har framställt krav på att fordringen ska betalas. Det innebär att kravet ska ha mottagits av gäldenären. Att t.ex. posta ett brev är inte tillräckligt för att ett krav ska anses vara framställt. Kravet kan framställas såväl muntligen som skriftligen. Kravet ska vara så pass preciserat att gäldenären kan få klart för sig vilken fordran som avses, vad som ska betalas och till vem betalning ska ske (jfr 4 § första stycket och prop. 1975:102 s. 118). Det finns dock inget krav på att gäldenären har tagit del av innehållet i kravet. Det är borgenären som har bevisbördan för att det har framställts ett krav på att fordringen betalas. Om borgenären visar att ett sådant krav t.ex. har avsänts med post, bör det emellertid ankomma på gäldenären att göra sannolikt att han inte har fått del av kravet (jfr prop. 1975:102 s. 87). En konsekvens av att fordringen är förfallen till betalning är att borgenären kan få rätt till ränta på kapitalbeloppet. När en fordran förfaller till betalning enligt denna bestämmelse, dvs. enligt lag, är det normalt fråga om en förfallodag som är bestämd i förväg. Därmed ska ränta, enligt 3 §, utgå från förfallodagen, vilken alltså enligt denna bestämmelse infaller efter den dag då borgenären framställde sitt krav på betalning. Att fordringen förfaller kan även få konsekvenser i andra sammanhang, t.ex. vid tillämpning av bestämmelser i köplagen (1990:931). Den avsedda tillämpningen av bestämmelsen kan exemplifieras enligt följande. Företag A och B verkar inom en bransch där betalning enligt ett för parterna bindande handelsbruk ska ske efter varuleverans. Företag A levererar varan till företag B och kräver i samband med leveransen att köpeskillingen trots handelsbruket ska betalas . Skyddsregeln i förevarande paragraf får till följd att fordringen trots handelsbruket förfaller till betalning (efter kravet ). Enligt andra meningen gäller samma regler när en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har en fordran på betalning för en vara eller en tjänst på en myndighet eller ett annat offentligt organ. Med myndighet eller annat offentligt organ avses sådana upphandlande myndigheter som anges i 2 kap. 19 § lagen (2007:1091) om offentlig upphandling och 2 kap. 21 § lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster (jfr definitionen av offentlig myndighet i artikel 2.2 i direktivet). Exempel på myndigheter eller andra 2012/13:36 offentliga organ som omfattas av bestämmelsen är statliga och kommunala myndigheter samt beslutande församlingar i kommuner och landsting. Bestämmelserna kan även vara tillämpliga på bl.a. kommunala bolag. Av andra stycket följer att bestämmelserna om betalningstider i grunden är tvingande men att det är möjligt för parterna att i vissa fall och på visst sätt frångå regleringen. Enligt första meningen är ett betalningsvillkor utan verkan mot borgenären i den mån det inskränker borgenärens rätt till betalning enligt första stycket. Ett betalningsvillkor kan följa av rena avtalsvillkor eller vara en del av parternas avtal genom t.ex. sedvänja, partsbruk eller handelsbruk. Även om ett avtalsvillkor eller t.ex. en sedvänja anger en lång betalningstid kan borgenären alltså välja att kräva betalt enligt första stycket. Gäldenären kan då inte åberopa den avtalade betalningstiden för att värja sig mot kravet. Betalningsvillkoret är utan verkan i den mån det inskränker borgenärens rätt. Innebär villkoret att betalning ska ske efter det att kravet framställts, ska betalning alltså, med tillämpning av första stycket, i stället ske . Om borgenären framställer krav på att fordringen betalas och är berättigad till betalning än , har bestämmelsen ingen betydelse för parternas avtal. Bestämmelsen utformas efter Lagrådets förslag. Enligt andra meningen har parterna trots första meningen möjlighet att i vissa fall och på visst sätt avtala om längre betalningsperioder. I förhållanden mellan näringsidkare är det möjligt att tillämpa längre betalningsperioder om borgenären uttryckligen godkänner detta. Är gäldenären en myndighet eller ett annat offentligt organ, kan en borgenär alltså inte med bindande verkan godkänna även om myndigheten eller det offentliga organet i andra sammanhang skulle kunna jämställas med en näringsidkare. Syftet med kravet på uttryckligt godkännande är att näringsidkare särskilt ska uppmärksamma frågan om långa avtalade betalningsperioder och aktivt ta ställning till förfallodagen. Ett uttryckligt godkännande kan ske genom att borgenären t.ex. skriver under en handling som tydligt anger betalningsperiodens längd, fyller i en särskild ruta i ett standardavtal eller på särskild fråga muntligen godkänner den längre betalningsperioden (jfr prop. 2008/09:88 s. 118). Om borgenären själv kräver betalning till ett senare datum än vad som följer av första stycket, bör det också vara fråga om ett uttryckligt godkännande. En längre betalningstid som endast följer av handelsbruk eller annan sedvänja torde sällan vara att anse som uttryckligen godkänd. Detsamma torde gälla när ett villkor om följer av parternas passivitet eller konkludenta handlande. Om ett villkor om längre betalningstid tydligt anges i en offertförfrågan, kan det dock medföra att detta anses uttryckligen avtalat i ett efterföljande avtal. Innehåller ett standardavtal ett villkor om än , bör en allmän hänvisning till standardavtalet normalt inte vara tillräckligt för att betalningsperioden ska anses vara uttryckligen godkänd. betalningsperiodens längd uttryckligen i hänvisningen eller i en på lämpligt sätt individualiserad del av parternas avtal, kan den dock anses uttryckligen godkänd. Även om är uttryckligen godkänd enligt denna bestämmelse, kan den komma att angripas med stöd av den generella lagstiftningen angående oskäliga avtalsvillkor (jfr kommentaren till 4 a § förevarande lag och avsnitt 6). Av allmänna principer följer att det är gäldenären som ska visa att borgenären uttryckligen har godkänt än . 2 b § Har gäldenären i ett sådant fordringsförhållande som avses i 2 a § rätt att skjuta upp betalningen på grund av en undersökning av om varan eller tjänsten överensstämmer med avtalet, får betalningen skjutas upp i från det att varan mottogs eller tjänsten utfördes, om borgenären inte uttryckligen har godkänt . Paragrafen, som är ny, innehåller en bestämmelse om hur betalningen får skjutas upp vid en undersökning av om en vara eller tjänst överensstämmer med avtalet. Paragrafen avser att ge borgenären ett skydd mot att alltför långa betalningstider följer av långa undersökningstider, p.g.a. exempelvis sedvänja. Paragrafen innehåller alltså en skyddsregel för borgenären men den är inte avsedd att reglera vad som utgör en normal tid för en undersökning. Övervägandena finns i avsnitt 6. Genom paragrafen genomförs artiklarna 3.4 och 4.5 i direktivet. Utgångspunkten i svensk rätt är att en borgenär ska få betalt som en vara avlämnas eller, om en kredit har lämnats, vid anfordran. Vid exempelvis köp av en vara kan köparen dock ha rätt att före betalningen undersöka varan. I bestämmelsen anges hur länge en betalning kan skjutas upp på grund av att gäldenären, dvs. köparen, har en rätt att undersöka om en vara eller en tjänst överensstämmer med avtalet innan betalning ska ske. En förutsättning för bestämmelsens tillämplighet är alltså att gäldenären ska ha en rätt att skjuta upp betalningen för att undersöka om en vara eller en tjänst överensstämmer med avtalet. En sådan rätt att undersöka kan t.ex. följa av ett standardavtal, sedvänja, partsbruk eller lag. I 49 § andra stycket köplagen (1990:931) anges att köparen har rätt att undersöka varan på det sätt som följer av sedvänja eller bör medges med hänsyn till omständigheterna innan han betalar, om inte det avtalade sättet för avlämnandet och betalningen är oförenligt med en sådan undersökning. Bestämmelsen har emellertid ingen inverkan på t.ex. en sådan undersökning som en köpare kan vidta för att ta ställning till om han vill göra gällande påföljder vid fel i varan (jfr 31 § köplagen). Bestämmelsen innebär inte heller att gäldenären måste betala inom den angivna tiden om gäldenären av något annat skäl inte är skyldig att betala, t.ex. på grund av en rätt att innehålla betalning på grund av fel i varan (jfr 42 § köplagen). Det ska vara fråga om ett sådant fordringsförhållande som avses i 2 a §. Detta innebär att bestämmelsen gäller en fordran på betalning för en vara eller tjänst i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet eller en motsvarande fordran som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har på en myndighet eller ett annat offentligt organ. Om gäldenären har en undersökningsrätt, får betalningen skjutas upp i förhållande till det som annars skulle ha gällt. upp med som ger gäldenären på sig att undersöka varan eller tjänsten. Tidsfristen börjar löpa oavsett om gäldenären inleder sin undersökning eller inte. Undersökningstiden räknas från den dag varan mottogs eller tjänsten utfördes. Regeln har sin grund i direktivet som anger att tidsfristen börjar löpa för mottagandet av varan eller tjänsten och vid tolkningen av när en vara eller tjänst mottogs respektive utfördes får avseende fästas vid detta. Det framstår dock som naturligt att utgå från tidpunkten när en köpare vid en köprättslig bedömning skulle ha möjlighet att inleda en sådan undersökning som berättigar köparen att avvakta med betalning (jfr 49 § köplagen). Bestämmelsen får betydelse när regeln om betalning vid anfordran gäller som utgångspunkt i avtalsförhållandet men gäldenären, på grund av en undersökningsrätt, har möjlighet att skjuta upp betalningen , t.ex. på grund av en sedvänja. Kräver borgenären betalning , kan gäldenären inte åberopa den sedvanerättsliga undersökningstiden för att värja sig mot kravet. Regeln kan även få betydelse om det av parternas avtal följer att betalning ska erläggas inom efter det att en vara har godkänts vid en undersökning, t.ex. att betalning ska ske senast efter godkännande. I ett sådant fall börjar betalningsfristen () att löpa dagen efter trettiodagarsfristen om varan inte godkänts . En gäldenär kan alltså inte med framgång invända mot ett betalningskrav som framställs efter en undersökningstid på annat sätt än att åberopa en eventuellt tillkommande betalningsfrist, grundad på t.ex. avtal. Den avsedda tillämpningen av bestämmelsen kan också exemplifieras enligt följande. Parterna har avtalat om att betalning ska ske efter utgången av en undersökningsperiod. En sedvänja ger köparen rätt att undersöka varorna . I denna situation får betalningen skjutas upp på grund av undersökningen i från den dag varan mottogs. Förfallodagen infaller därmed efter mottagandet, dvs. efter trettio dagars undersökning enligt bestämmelsen och ytterligare trettio dagars betalningsperiod enligt parternas avtal. Liksom vad gäller betalningsperioden kan också undersökningsperioden förlängas genom ett uttryckligt godkännande av borgenären. Detta gäller också när gäldenären är en myndighet eller annat offentligt organ.