prop · H00336 · 2012-11-27 00:00:00 — Angående kravet på uttryckligt godkännande hänvisas till kommentaren till 2 a §. Ett betalningsvillkor som ger gäldenären rätt att skjuta upp betalningen på grund av en undersökning av om varan eller tjänsten överensstämmer med avtalet har alltså verkan endast om borgenären uttryckligen har godkänt villkoret. När det är fråga om en sådan undersökning som gäldenären har rätt till innan betalning sker och denna tar i anspråk, torde det i regel vara fråga om speciella eller tekniskt komplicerade varor eller tjänster där varornas eller tjänsternas egenskaper är svårbedömda och av särskild betydelse för gäldenären. I dessa fall kan det därför också antas att parterna normalt uttryckligen har avtalat om formerna och tiden för undersökningen. När det är fråga om en offentlig upphandling får man beakta att ett sådant uttryckligt godkännande även kan följa av ett godkännande av upphandlingsdokumenten. En förutsättning är då att undersökningsperiodens längd tydligt framgår av dokumenten. Också , som är uttryckligen godkänd, kan angripas med stöd av den generella lagstiftningen angående oskäliga avtalsvillkor (jfr kommentaren till 4 a § förevarande lag och avsnitt 6). Av allmänna principer följer att det är gäldenären som ska visa att borgenären uttryckligen har godkänt . 2 c § Det som sägs i 2 a och 2 b §§ gäller inte betalningar som förfaller enligt en avbetalningsplan. Paragrafen, som är ny, innehåller ett undantag från bestämmelserna i 2 a och 2 b §§. De särskilda bestämmelserna i de nämnda paragraferna om när en fordran förfaller till betalning gäller inte när parterna har avtalat om en avbetalningsplan. En avbetalningsplan medför alltså att en fordran kan bli betald senare än vad som skulle bli fallet om 2 a eller 2 b § hade tillämpats. Övervägandena finns i avsnitt 6. Genom paragrafen genomförs artikel 5 i direktivet. Bestämmelsen avser betalningar som förfaller enligt en avbetalningsplan. Detta innebär att det av planen ska framgå vilka delbetalningar det är fråga om samt när de förfaller till betalning. Vilka krav som i övrigt bör ställas på avbetalningsplanen får bedömas i det enskilda fallet. Det finns inte något generellt krav på att varje delbetalning ska vara av en viss storlek eller ske efter ett visst tidsintervall. Om en avbetalningsplan framstår som ett försök att kringgå regleringen som avser att begränsa betalningstiderna, t.ex. genom att ange små delbetalningar av en stor skuld , kan det vara möjligt att angripa den med stöd av regleringen om oskäliga avtalsvillkor (jfr kommentaren till 4 a § och avsnitt 6). En avbetalningsplan kan avse både betalningar som sker efter det att säljaren har fullgjort hela sin prestation och betalningar som sker allteftersom säljaren utför sin prestation. Bestämmelsen kan alltså bli tillämplig vid exempelvis ett avbetalningsköp av en vara eller en entreprenad där betalningarna sker enligt en betalningsplan. Det kan i sammanhanget nämnas att borgenären för varje obetald förfallen delbetalning i princip har rätt till dröjsmålsränta enligt 3 § i förevarande lag (förfallodagen för varje delbetalning är bestämd i förväg i avbetalningsplanen) och förseningsersättning enligt 4 a § lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. Möjligheten att avtala om avbetalningsplaner gäller såväl mellan näringsidkare som mellan näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ. 4 a § Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala ränta enligt 3 eller 4 § på en fordran på betalning för en vara eller tjänst är utan verkan mot borgenären i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet. Detsamma gäller i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning. Paragrafen, som är ny, anger att lagens bestämmelser om dröjsmålsränta i vissa fall är tvingande. Övervägandena finns i avsnitt 8. Genom paragrafen genomförs artikel 7.1 (delvis) och 7.2 i direktivet. En borgenär har enligt 3 eller 4 § en lagstadgad rätt till dröjsmålsränta. Genom bestämmelserna i förevarande paragraf görs denna rätt tvingande i vissa fall. Ett avtalsvillkor i strid med bestämmelserna är således utan verkan mot borgenären. Även om det i avtalet sägs att borgenären inte har rätt till dröjsmålsränta, kan borgenären alltså kräva att gäldenären betalar ränta enligt 3 eller 4 §. Om borgenären är berättigad till ränta enligt förmånligare villkor har paragrafen ingen betydelse för parternas avtal. Paragrafen är enligt sin ordalydelse tillämplig på avtalsvillkor. Det kan vara fråga om såväl muntliga som skriftliga villkor. Även avtalsvillkor som blir gällande genom passivitet eller konkludent handlande omfattas. Det kan tänkas att det finns handelsbruk eller annan sedvänja som leder till att dröjsmålsränta inte ska betalas. En sådan sedvänja, som alltså står i strid med tvingande lagstiftning, måste dock anses oskälig och är därmed enligt allmänna rättsprinciper inte bindande mellan parterna (jfr prop. 1988/89:76 s. 66). Paragrafen gäller villkor som anger att borgenären över huvud taget inte är berättigad till dröjsmålsränta. Ett villkor om en påfallande låg räntenivå strider således inte mot bestämmelsens ordalydelse. Om parterna avtalar om en räntenivå som understiger den lagstadgade dröjsmålsräntan enligt 6 §, kan dock ett sådant villkor vara att bedöma som oskäligt. I förarbetena till 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen) uttalas bl.a. att reglerna om oskäliga avtalsvillkor bör kunna användas för att hindra försök att kringgå tvingande lagstiftning (se prop. 1975/76:81 s. 121). Ett oskäligt avtalsvillkor kan enligt 36 § avtalslagen jämkas eller lämnas utan avseende. Domstolen kan alltså välja att antingen tillämpa den dispositiva regeln om räntenivå i 6 § eller i stället fastställa en annan skälig räntenivå. I förhållanden mellan näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ finns det dock en särskild bestämmelse om dröjsmålsräntans nivå i 6 § andra stycket. Hänvisningen till 3 eller 4 § innebär att bestämmelserna endast gäller villkor om dröjsmålsränta och inte avtal om andra typer av ränta. I hänvisningen till 3 och 4 §§ ligger även att ränta ska utgå senast som följer av respektive lagrum. Den fordran som inte har betalats ska vara en fordran på betalning för en vara eller tjänst. Begreppen vara och tjänst har här samma innebörd som i 2 a §. Bestämmelsen hindrar alltså inte avtal som innebär att dröjsmålsränta inte ska utgå alls, eller utgå först än vad som följer av 3 eller 4 §, vid andra slags fordringar. Paragrafen gäller förhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet. Angående uttrycket näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet hänvisas till kommentaren till 2 a §. Den tvingande regleringen gäller också i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren ska tillhandahålla varor eller tjänster mot betalning. Uttrycket myndighet eller ett annat offentligt organ har samma innebörd som i 2 a §. 6 § I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada ska avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. Prop. 2012/13:36 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan endast för tiden till dess förmånerna har fastställts slutligt. Ett avtalsvillkor som innebär att räntan ska beräknas enligt en lägre räntefot än vad som följer av första stycket första meningen är utan verkan mot borgenären i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning. I paragrafen finns bestämmelser om nivån på dröjsmålsräntan. Enligt första stycket, som endast ändras redaktionellt, uppgår dröjsmålsräntan som huvudregel till referensräntan med ett tillägg av . Enligt huvudregeln i 1 § andra stycket är bestämmelsen dispositiv. Andra stycket är nytt och anger en lägsta nivå för dröjsmålsräntan i vissa fall. Övervägandena finns i avsnitt 8. Genom stycket genomförs delvis artikel 4.1 (jämförd med artikel 2.6) och artikel 7.1 i direktivet. Bestämmelsens tvingande regel om dröjsmålsräntans nivå gäller krav på betalning för en vara eller tjänst vid transaktioner mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren ska tillhandahålla varor eller tjänster. Uttrycken myndighet eller ett annat offentligt organ samt varor och tjänster har samma innebörd som i 2 a §. Det är inte tillåtet att avtala om att dröjsmålsräntan ska beräknas enligt en lägre räntefot än vad som följer av första stycket första meningen, dvs. referensräntan med ett tillägg av . Ett avtalsvillkor som strider mot bestämmelsen är utan verkan mot borgenären. Det innebär att första stycket första meningen ska tillämpas i stället. Som anges i kommentaren till 4 a § är ett handelsbruk eller annan sedvänja som strider mot denna typ av tvingande lagstiftning inte bindande mellan parterna. 8 § Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som gäldenären inte har kunnat råda över varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att betala full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn till detta vara oskälig, får den ränta som annars skulle betalas jämkas. Ett avtalsvillkor som inskränker rätten till jämkning enligt första stycket är utan verkan mot gäldenären. Paragrafen innehåller en bestämmelse om jämkning av ränta. Enligt första stycket, som ändras endast redaktionellt, finns det en möjlighet att jämka en gäldenärs skyldighet att betala dröjsmålsränta på grund av vissa personliga förhållanden som gäldenären inte har kunnat råda över. Det nya andra stycket motsvarar nuvarande 1 § andra stycket andra meningen och anger att gäldenärens rätt till jämkning inte kan avtalas bort. Det kan noteras att jämkningsregeln till skydd för gäldenären i princip kan tillämpas även på ränta som utgår med stöd av den tvingande regleringen till skydd för borgenären i 4 a § eller 6 § andra stycket. 1.Denna lag träder i kraft . 2.2 a och 2 b §§ tillämpas inte på fordringar till följd av avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Enligt första punkten ska de nya bestämmelserna börja tillämpas . Enligt andra punkten ska 2 a och 2 b §§ inte tillämpas på fordringar till följd av avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Vissa fordringar som uppkommer efter ikraftträdandet kommer att ha sin grund i avtal som ingåtts (t.ex. vid köpeavtal som ingåtts före ikraftträdandet men när leverans sker först efter, eller vid vissa långvariga avtalsförhållanden). Av övergångsbestämmelsen följer att sådana fordringar inte omfattas av de nya bestämmelserna i 2 a och 2 b §§. Om ett fordringsförhållande ska anses vara en följd av ett äldre avtal, får bedömas från fall till fall. Om t.ex. ett äldre avtal förlängs efter ikraftträdandet, får det bedömas om det är fråga om ett nytt avtal eller om det är samma avtal som fortsätter att tillämpas (jfr prop. 2008/09:88 s. 85). Vid den bedömningen bör beaktas bl.a. i vad mån de tidigare villkoren fortsätter gälla oförändrade eller om det snarare är fråga om villkorsändringar eller införande av nya villkor. De tvingande bestämmelserna om dröjsmålsränta i 4 a § och 6 § andra stycket tillämpas endast på avtal som ingåtts efter ikraftträdandet. Detta framgår inte av någon uttrycklig övergångsbestämmelse utan följer av allmänna grundsatser (se prop. 1973:138 s. 281 och prop. Övervägandena finns i avsnitt 10. 12.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. 1 § Denna lag gäller en gäldenärs skyldighet att ersätta en borgenärs kostnader för åtgärder som syftar till att få gäldenären att betala en förfallen skuld. I lagen finns också bestämmelser om en gäldenärs skyldighet att i vissa fall betala förseningsersättning till borgenären. I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 7. I andra stycket, som är nytt, anges att lagen innehåller bestämmelser om att en gäldenär i vissa fall är skyldig att betala förseningsersättning till borgenären. Skyldigheten att betala förseningsersättning regleras i 4 a § och innebär att en gäldenär i vissa kommersiella sammanhang kan vara ersättningsskyldig trots att borgenären inte har vidtagit några indrivningsåtgärder. 4 § Gäldenärens ersättningsskyldighet enligt 2 och 3 §§ gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta till vara borgenärens rätt. Ersättning ska betalas, om det inte finns särskilda skäl till annat, med högst för skriftlig betalningspåminnelse som avses i 2 §, för krav som avses i 3 § 1, 3. för upprättande av amorteringsplan som avses i 3 § 2. Paragrafen behandlar vissa grundläggande förutsättningar för gäldenärens ersättningsskyldighet enligt lagen. I paragrafen regleras även ersättningsbeloppen för indrivningsåtgärder som en gäldenär kan bli skyldig att betala. Övervägandena finns i avsnitt 9. Genom ändringen i andra stycket kompletteras paragrafen med bestämmelser om ersättningsbeloppen för åtgärder som en borgenär kan vidta, dvs. för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan. Ersättningsbeloppen regleras enligt nuvarande ordning i förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. Regleringen i förordningen överförs till denna bestämmelse utan annan ändring i sak än att ersättningsnivåerna höjs något. I bestämmelserna fastställs de högsta ersättningsbelopp som normalt ska kunna utgå för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan. De angivna beloppen kan överskridas om det finns särskilda skäl. Exempel på omständigheter som kan medföra att borgenären bör ha rätt till ersättning med ett högre belopp än normalt för en viss åtgärd är att förfarandet har krävt översättningsarbete eller en onormalt stor arbetsinsats för att identifiera gäldenären (se prop. 1980/81:10 s. 161 f.). 4 a § Om en borgenär i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet har rätt till dröjsmålsränta till följd av att en fordran på betalning för en vara eller tjänst inte har betalats , har borgenären också rätt till en förseningsersättning. Detsamma gäller i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning. Förseningsersättning ska betalas med . I paragrafen, som är ny, föreskrivs att en borgenär vid en betalningsförsening i vissa fall har rätt till ersättning med ett fast belopp som benämns förseningsersättning. Övervägandena finns i avsnitt 7. Genom paragrafen genomförs artikel 6.1 och 6.2 i direktivet. I första stycket anges tillämpningsområdet för förseningsersättningen. I likhet med direktivet är tillämpningsområdet begränsat till handelstransaktioner. Skyldigheten för en gäldenär att betala förseningsersättning till en borgenär kan uppkomma i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet eller i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, förutsatt att myndigheten eller det offentliga organet är gäldenär. Om borgenären i ett sådant förhållande har rätt till dröjsmålsränta på grund av att en fordran på betalning för en vara eller tjänst inte har betalats , har borgenären dessutom rätt till förseningsersättning. Begreppen näringsidkare i deras yrkesmässiga förhållanden och myndighet eller ett annat offentligt organ har här samma innebörd som i räntelagen (se kommentaren till 2 a § räntelagen [1975:635]). För att borgenären ska ha rätt till förseningsersättning krävs att det finns en fordran på betalning för varor eller tjänster. Begreppen varor och tjänster har här samma innebörd som i räntelagen (se kommentaren till 2 a § räntelagen). Om en borgenär har flera separata fordringar mot samma gäldenär, har borgenären rätt till en förseningsersättning för varje fordran som inte har betalats (förutsatt att övriga krav enligt paragrafen är uppfyllda för var och en av fordringarna). Om en borgenär ensidigt väljer att dela upp vad som måste anses vara samma fordran på flera fakturor eller delposter, har borgenären inte rätt till mer än en förseningsersättning. En annan sak är om parterna avtalar om att betalningen ska ske i delposter. I sådant fall har borgenären rätt till en förseningsersättning per försenad delbetalning (jfr artikel 5 i direktivet). Rätten till förseningsersättning inträder när borgenären har rätt till dröjsmålsränta till följd av betalningsförseningen. Om gäldenären av någon orsak inte är skyldig att betala dröjsmålsränta trots en betalningsförsening, t.ex. på grund av att förseningen inte beror på gäldenären, finns det alltså inte någon skyldighet att betala förseningsersättning (jfr prop. 1975:102 s. 118). Att gäldenären senare betalar sin skuld saknar betydelse för skyldigheten att betala förseningsersättningen. Detsamma gäller om gäldenären betalar en del av skulden; om dröjsmålsränta ska utgå på restskulden, är gäldenären skyldig att betala förseningsersättningen. Rätten till förseningsersättning är inte beroende av om rätt till dröjsmålsränta grundas på avtal eller på lag (t.ex. 3 eller 4 § räntelagen). Det finns även lagregler som anger att dröjsmålsränta ska utgå från andra tidpunkter än vad som följer av räntelagens allmänna bestämmelser (se t.ex. 71 § andra och tredje styckena köplagen [1990:931]). Även i sådana fall har borgenären rätt till en förseningsersättning. Det kan i sammanhanget noteras att ett avtalsvillkor som innebär att dröjsmålsränta enligt räntelagen inte ska utgå är ogiltigt (se 4 a § räntelagen). Skyldigheten att betala förseningsersättning inträder utan krav på att några åtgärder har vidtagits eller att borgenären kan påvisa att kostnader har uppstått. Rätten till förseningsersättning ska därför inte prövas mot skälighetskravet i 4 § första stycket. Det krävs alltså inte att borgenären har skickat ut en betalningspåminnelse, ett inkassokrav eller upprättat en amorteringsplan. Borgenären är inte heller skyldig att på förhand avisera eller avtala om förseningsersättningen. En borgenär som vill kräva förseningsersättning behöver endast framställa ett krav på betalning. Borgenärens fordran på förseningsersättningen utgör en penningfordran på förmögenhetsrättens område. Detta innebär att räntelagen är tillämplig på fordringen (1 § räntelagen). Borgenären har därför rätt till dröjsmålsränta på förseningsersättningen (jfr prop. 1980/81:10 s. 107 f. och rättsfallet RH 2010:18). Ränteberäkningen ska ske enligt 4 § räntelagen, dvs. från framställandet av ett betalningskrav avseende förseningsersättningen. Förfallodagen för förseningsersättningen kan nämligen inte anses bestämd i förväg (jfr 3 § räntelagen). Av andra stycket framgår storleken på förseningsersättningen. Att borgenärens rätt till förseningsersättning som huvudregel inte får avtalas bort och att storleken på förseningsersättningen normalt är tvingande till borgenärens förmån framgår av 6 § andra stycket. 5 § Om borgenären har vidtagit någon annan åtgärd än som avses i 2 och 3 §§ i syfte att få gäldenären att betala en förfallen skuld, är gäldenären inte skyldig att ersätta kostnaderna för åtgärden. Om borgenären har rätt till förseningsersättning enligt 4 a §, är gäldenären skyldig att betala ersättning för sådana åtgärder som avses i 2 och 3 §§ endast till den del den sammanlagda ersättningen för åtgärderna överstiger förseningsersättningen. Första och andra styckena hindrar inte att gäldenären kan vara skyldig att på annan grund än denna lag ersätta kostnader för mer omfattande förhandlingar för att lösa en tvist om en fordran. Paragrafen behandlar hur ersättningar enligt denna lag förhåller sig till varandra samt till andra typer av åtgärder som borgenären kan ha vidtagit. Övervägandena finns i avsnitt 7. Genom paragrafens andra och tredje stycke genomförs artikel 6.3 i direktivet. Av andra stycket, som är nytt, följer att gäldenären, om borgenären har rätt till förseningsersättning, är skyldig att ersätta borgenärens kostnader för betalningspåminnelse, inkassokrav och upprättande av amorteringsplan endast till den del dessa kostnader överstiger förseningsersättningen. I de flesta fordringsförhållanden som omfattas av reglerna om förseningsersättning kommer borgenären att kompenseras endast genom förseningsersättningen. Det anses normalt inte skäligen påkallat med fler än en betalningspåminnelse och ett inkassokrav per fordran. Ersättning för fler än en amorteringsplan utgår endast i undantagsfall (se prop. 1980/81:10 s. 160 f.). De sammanlagda kostnaderna för dessa åtgärder understiger storleken på förseningsersättningen och någon avräkning kommer därför sällan att bli aktuell. Det kan dock finnas fall där en tillämpning av bestämmelsen ändå aktualiseras, t.ex. om det enligt 4 § andra stycket finns särskilda skäl för ett högre belopp än normalt för en viss åtgärd. Om en borgenär med tillämpning av övriga bestämmelser i lagen har rätt till ersättning för vidtagna åtgärder med ett belopp som överstiger förseningsersättningen, har borgenären alltså rätt till ersättning med både förseningsersättning och det överskjutande beloppet. Regleringen i nuvarande 5 § andra meningen förs över till ett nytt tredje stycke, och kompletteras med en hänvisning till andra stycket. Hänvisningen innebär att inte heller ersättning enligt 4 a § inskränker den skyldighet som gäldenären kan ha på annan grund än denna lag att ersätta kostnader för utomrättsliga förlikningsförhandlingar och dylikt (jfr 18 kap. 8 § ). Bestämmelsen ändras även språkligt, men ingen saklig skillnad är avsedd. 6 § Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenärens skyldighet att ersätta kostnader som avses i 1 § första stycket utvidgas utöver vad som följer av denna lag är ogiltigt. Ett avtalsvillkor som innebär att borgenären inte har rätt till ersättning enligt 4 a § eller 5 § andra stycket är ogiltigt, om det inte finns särskilda skäl för att tillåta villkoret. Paragrafen anger i vilken utsträckning lagen är tvingande. Övervägandena finns i avsnitt 8. Genom paragrafen genomförs artikel 7.1 (delvis) och 7.3 i direktivet. Enligt första stycket är lagens bestämmelser om ersättning för betalningspåminnelse och inkassokostnader tvingande till gäldenärens förmån. De nya bestämmelserna om förseningsersättning är däremot inte tvingande på motsvarande sätt. Detta framgår av att det i stycket hänvisas 2012/13:36 endast till 1 § första stycket. I kommersiella förhållanden kan parterna således avtala om högre förseningsersättning eller andra motsvarande ekonomiska sanktioner vid betalningsförseningar, t.ex. en vitesklausul som är mer ingripande än förseningsersättningen. Andra stycket, som är nytt, innehåller en avtalsrättslig bestämmelse till skydd för borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader. Av bestämmelsen framgår att ett villkor som innebär att borgenären inte har rätt till förseningsersättning, eller till eventuellt överskjutande belopp enligt 5 § andra stycket, som huvudregel är ogiltigt. Även ett avtalsvillkor som innebär att förseningsersättningens storlek ska vara lägre än vad som följer av lagen omfattas av bestämmelsens tillämpningsområde. Rättsföljden av att ett avtalsvillkor är ogiltigt är att lagens bestämmelser ska tillämpas i stället. Oavsett avtal har borgenären alltså normalt rätt till förseningsersättning enligt 4 a §. Detta innebär dock inte att borgenären måste kräva förseningsersättningen. En borgenär kan i stället välja att kräva betalt för indrivningsåtgärder som vidtas enligt lagen.