prop · GZ03124 · 2012-04-04 00:00:00 — Landskapselement är t.ex. öppna diken, stenmurar, åkerholmar och solitärträd. Dessa företeelser är van- ligast på jordbruksmark och tillhandahåller viktiga livsmiljöer för djur och växter som i annat fall skulle ha ett begränsat livsrum i dagens moderna jordbruk. Borttagning av och igenväxning av landskapselement har resulterat i att antalet livsmiljöer för många arter har reducerats. Landskapselementen måste normalt hållas fria från igenväxning för att deras biologiska och kulturella värden ska bevaras. Det finns numera endast ett marginellt behov av att utnyttja landskapselement för fodertäkt. Att trygga en fortsatt skötsel och vård av landskapselement i odlingslandskapet är därför av stor betydelse för att bevara kulturmiljö- Skr. 2011/12:124 värdena och för att säkerställa odlingslandskapets kulturhistoriska dimen- sion och särprägel. Miljöersättning för värdefulla natur- och kulturmiljövärden i odlingslandskapet Syftet med miljöersättning för värdefulla natur- och kulturmiljövärden i odlingslandskapet är att bevara kulturhistoriskt värdefulla agrara miljöer med biologiskt varierande småbiotoper och livsmiljöer i och kring jord- bruksmark med spår av äldre markanvändning. Likaså är syftet att bevara biologiskt rika småbiotoper och livsmiljöer i eller i anslutning till åker- mark. Ersättningen ska bidra till att odlingslandskapets lokala och regionala särdrag bevaras i alla delar av landet. Målformuleringar i landsbygdsprogrammet innebär att ska brukas på ett sätt så att natur- och kulturmiljöer bevaras. ingick ca i ersättningen, vilket utgör av målet. Den totala kostnaden för ersättning till skötsel av värdefulla natur- och kultur- miljövärden i odlingslandskapet uppgick till ca , vilket även inkluderar kostnader för liknande åtagande som in- gåtts i tidigare programperioder. Halvtidsutvärderingen konstaterar att ersättningen för värdefulla natur- och kulturmiljöer i odlingslandskapet säkerligen har bidragit till att fler landskapselement sköts. Att sköta dessa element innebär en ekonomisk uppoffring. Enligt 2007:5, Landskapselement med miljöersättning, förekommer kulturbärande landskapselement både i och i betesmarker, även om tätheten sannolikt är högre i ängs- och betesmarker. Skötsel av ängs- och betesmarker är därför viktiga för bevarandet av de kulturbärande landskapselementen. Landskapselemen- ten är i regel också småbiotoper eller delar av småbiotoper med betydelse för den biologiska mångfalden. Miljöersättningen är det viktigaste styr- medlet för skötseln. Forskning kring skötsel av landskapselement är begränsad. Mycket forskning sker däremot inom området skötsel av betesmarker. Forsk- ningen visar att skötsel- och restaureringsfrågorna är komplicerade. 6.1.3Värdefulla natur- och kulturmiljövärden i renskötselområdena Renskötsel är ett av de mer extensiva sätten att bedriva djurhållning i . I är alla renar mer eller mindre domesticerade. Samerna i använder ungefär en tredjedel av yta för renskötsel. Renskötseln baseras på renarnas naturliga migrationsmönster och behov av föda. Renbetet främjar biodiversiteten i fjällområdet så länge betet inte blir för intensivt. Genom bete på fjällen bevaras det öppna land- skapet, som en följd av att tillväxten av träd och buskar begränsas. Trad- itionella renstängsel bestående av mindre träd, grenar och buskar är en mycket passande livsmiljö för lavar eftersom dessa föredrar att växa öppet och ljust på torr död ved. De höga natur- och kulturmiljövärdena knutna till renskötseln är ur ett nationellt och ett europeiskt perspektiv unika. Miljöersättning för värdefulla natur- och kulturmiljövärden i renskötselområdena Ersättningen syftar till att bevara representativa höga natur- och kultur- värden i områden präglade av renskötsel. Landskapselement förknippade med den äldre renskötseln ska skötas på ett sätt som både tydliggör och bevarar spåren av samisk tradition, arbete och liv i . Insatsen i landsbygdsprogrammet ger förutsättningar för att kunskapen om de sa- miska natur- och kulturvärdena stärks på såväl europeisk som nationell, regional och lokal nivå. Målet för insatsen är att bevara natur- och kul- turmiljövärden i renskötselområdena motsvarande . De natur- och kulturhistoriska värdena kan därigenom bevaras och synliggöras. ingick ca i ersättningen, vilket utgör av målet. har antalet hektar som ingått i ersättning för skötsel av renvallar och renstängsel fortsatt att öka kraftigt. Ökningen av antal åtaganden är troligen en följd av att ersättningsformen blir alltmer känd hos målgruppen. Den totala kostnaden för ersättning till skötsel av värdefulla natur- och kulturmiljövärden i renskötselområdena uppgick till ca , vilket även inkluderar kostnader för åtagande som ingåtts i tidigare programperioder. Trots att det saknas kunskap om såväl den totala mängden landskaps- element som utvecklingen av elementens mer kvalitativa aspekter gjorde halvtidsutvärderingen av landsbygdsprogrammet bedömningen att ersätt- ningen har en viss positiv effekt för att bevara kulturvärden. Sannolikt har den positiva effekten av ersättningen också ökat eftersom anslutningen till ersättningen har ökat. Det konstaterades vidare att flera av de gräsmarkstyper som finns i fjällen knappast skulle finnas kvar om det inte vore för renbete. Flera faktorer gör att renarnas bete och tramp är positivt för många fjällbiotoper och därigenom för den biologiska mång- falden. 6.1.4Extensiv vallodling för miljön och det öppna landskapet Vallodling bidrar till att minska växtnäringsförluster från och minimera erosion från , begränsa användning av växtskydds- medel samt att stärka den biologiska mångfalden. Miljöersättningen för extensiv vallodling är uppdelad i två delar som syftar till att dels stärka den biologiska mångfalden, se vidare nedan, dels minska växtnärings- förluster. För insatsen med syfte att minskade växtnäringsförluster, se vidare avsnitt 6.4.1. som används för extensiv vallodling har enligt halvtidsut- värderingen av landsbygdsprogrammet positiv inverkan på miljön på en rad olika sätt. Odlingslandskapet med dess stora variation av livsmiljöer är en viktig förutsättning för flora, fauna, natur- och kulturmiljön samt för att bibehålla den biologiska mångfalden, värdefulla kulturmiljövärden och ett öppet landskap. Långliggande kan fungera som livsmiljöer för kärlväxter som vandrar in från omkringliggande naturbetesmarker kan därmed bli artrika gräsmarker med Skr. 2011/12:124 ett högre naturvärde. Det huvudsakliga målet med insatsen för biologisk mångfald är att stimulera en hållbar odling och bibehålla en rik biologisk mångfald i landskapet. Miljöersättning omfattar slåtter-, betes- eller frövall på i hela landet. Syftet med ersättningen är också att bidra till ett öppet och variationsrikt landskap. ingick ca i ersättningen, vilket motsvarar av målet. Den totala kostnaden för ersättningen uppgick till ca , vilket även inkluderar kostnader för åtagande som ingåtts i tidi- gare programperioder. 6.1.5Jordbruk i områden med naturgivna och särskilda svårig- heter En särskild ersättning till jordbruk i områden med naturgivna och sär- skilda svårigheter ingår också som en del i landsbygdsprogrammet. Van- ligen benämns dessa områden som LFA-områden (Less Favoured Areas) och delas in i tre kategorier. Bergsområden, vilket omfattar områden norr om 62:a breddgraden och vissa angränsande områden. Områden med väsentliga naturgivna svårigheter. Områden med särskilda svårigheter. Av den totala jordbruksarealen i hör till den första Inom den andra kategorin finns av den svenska jordbruksarealen och den tredje kategorin omfattar av Inom programmet är ersättningen uppdelad i olika stödområden och stödnivåer. Sammantaget motsvarar stödområdena i huvudsak det samlade området som avgränsas genom de tre kategorierna. Det finns dock mindre områden som inte får ersättning trots att dessa ingår i LFA-området. Syftet med ersättningen är att genom fortsatt användning av minst jordbruksmark bidra till att bevara landskapsbilden och främja hållbara jordbruksmetoder. Ersättningen är i huvudsak begränsad till mark som används för extensiv vallodling och till betesmarker. norra ges även ersättning för odling av spannmål och potatis. 2010 ingick runt jordbruksmark i ersättningen, vilket motsvarar av målet. Det tyder på att ersättningen, genom att marken används för jordbruksändamål, medverkar till att bevara land- skapsbilden i områden med naturgivna svårigheter. ningen till att bevara betesmarker och betande djur i de skogsdominerade områdena och därmed till att bevara den biologiska mångfalden i dessa Den totala kostnaden för ersättning uppgick till ca 802 Europeiska Revisionsrätten uttalade skarp kritik mot hur med- lemsstaterna hade avgränsat de områden som betecknas som områden med väsentliga naturgivna svårigheter. överens om nya avgränsningskriterier i samband med att en ny lands- bygdsförordning antogs 2005. I stället fick kommissionen tillsammans med medlemsstaterna i uppdrag att ta fram förslag till nya kriterier för avgränsning av dessa områden. Ett förslag till nya avgränsningskriterier har därefter utvecklats och resultatet presenterats , Fakta PM (2008/09:FPM117). Medlemsstaterna uppmanades att med hjälp av nationella och regionala data undersöka vilket eller vilka av de föreslagna kriterierna, som är bäst lämpade att beskriva de naturgivna svårigheter som råder i respektive har med hjälp av temperaturdata för en period av 30 år genomfört ett sådant test för kriteriet låg temperatur (kort växtsäsong). Testet visar att i stort sätt hela kan avgränsas med hjälp av detta Kommissionens avsikt var att utarbeta förslag till ändring av Rådets förordning (EG) nr 1698/2005 om stöd för landsbygdsut- veckling från Europeiska jordbruksfonden för landsbygdsutveckling (EJFLU). Detta har inte skett utan frågeställningen om avgränsningskri- terier för områden med väsentliga naturgivna svårigheter kommer att ingå som en del i diskussionerna om den gemensamma jordbrukspoliti- ken efter 2013. De genetiska resursernas avgörande betydelse för livsmedelsförsörj- ningen står högt i fokus, särskilt med hänsyn till klimatförändringarna som ställer höga krav på utveckling och anpassning av jordbruksgrödor, husdjur, fisk och träd till nya förutsättningar och miljöbetingelser. För att trygga livsmedelsförsörjningen för framtiden krävs en ökad och framför allt effektivare produktion av livsmedel. Produktionen måste ske på ett långsiktigt hållbart sätt med hänsyn till naturresurserna och bevarandet av den biologiska mångfalden, särskilt de genetiska resurserna inom livsmedel och jordbruk. Enligt FAO bedöms endast 30 växtsorter förse av människans behov av livsmedel. Kon- ventionen om biologisk mångfald understryker betydelsen av att bevara genetiska resurser som utgörs av vissa kulturväxter och husdjursraser. Sådana traditionella växtsorter och husdjursraser har utvecklats genom människans påverkan som en följd av selektiva urval i enlighet med de behov som funnits. har dessa genetiska resurser egenskaper som är bättre anpassade till en varierande miljö, än vad nyare växtsorter och husdjursraser har. De senare har utvecklats för att möta högre krav på avkastning och lönsamhet. Möjligheten till an- passning till klimatförändringar, t.ex. i form av spridning av för området nya växt- och djursjukdomar, minskar vid ökad förlust av genetisk mång- fald. Programmet för odlad mångfald Programmet för odlad mångfald (POM) är en nationell sats- POM för att bevara och hållbart nyttja våra kulturväxter i enlighet med Skr. 2011/12:124 konventionen om biologisk mångfald. Programmet arbetar med att: inventera traditionella sorter, samla in och bevara växter, öka användningen av våra kulturväxter, utforska växternas ursprung och arvsmassa, informera och utbilda, samt bedriva internationellt samarbete. Inom flera inventeringsprogram, s.k. upprop, har POM:s frivilliga inven- terare letat över hela efter gamla odlingssorter av köksväxter, bär, frukt, perenner, prydnadsträd och -buskar, lök- och knölväxter, rosor, vegetativt förökade kulturväxter samt krukväxter. Inventeringen är i princip avslutad och arbetet går in i en utvärderingsfas. Det insamlade materialet ska då undersökas, jämföras och utvärderas med hjälp av provodlingar och DNA-analyser. I samråd med referensgrupper bestäms därefter vilka sorter som ska bevaras för framtiden. Denna fas innebär även dokumentation av insamlat material samt utarbetande av planer för framtida bevarande och nyttjande. Bevarandevärda sorter börjar nu registreras för användning och kan därmed odlas och säljas som utsäde. Det utvalda materialet bevaras för framtiden i en nationell gen- bank för vegetativt förökat material varifrån det också ska vara fritt till- gängligt. I enlighet med miljökvalitetsmålet Ett rikt odlingslandskap ska det nationella programmet för växtgenetiska resurser vara utbyggt, vilket har skett genom POM. Miljöersättning för odling av traditionella kulturväxter Miljöersättningen för odling av traditionella kulturväxter syftar till att förhindra att den biologiska mångfalden utarmas. Den traditionella odlingen av bruna bönor med relativt lågavkastande sorter ersätts allt mer av konventionell spannmålsodling på grund av vikande marknad och minskat kommersiellt intresse. Odlingen av bruna bönor är dock en vik- tig del av kulturarv och har bidragit till att området utpekats som en del av världsarv. En fortsatt odling av bruna bönor inne- bär att lokala sorter kan bevaras, men också att en del av grunden för utpekandet av området som världsarv upprätthålls. Miljöersättningen främjar även en odlingsmetod som bidrar till att minska kväveläckaget och användningen av växtskyddsmedel. Den totala kostnaden för ersätt- ningen uppgick till ca , vilket även inkluderar kost- nader för åtagande som ingåtts i tidigare programperioder. Tillträde till växtgenetiska resurser Det internationella fördraget om växtgenetiska resurser trädde i kraft En viktig del av fördraget är ett multilateralt system för förenklat tillträde till växtgenetiskt material och fördelning av nytta. omfattar flertalet viktiga grödor av stor betydelse för den globala livsme- Avsikten är att underlätta för forskare och förädlare att få tillträde till växtgenetiskt material som givarna tillförsäkras en rimlig och rättvis del av den nytta som kan uppstå vid användning av de utfärdades förordning (2011:474) om förenklat tillträde till växtgenetiska resurser, som innebär att en stat- lig förvaltningsmyndighet får ingå avtal med en enskild part om förenklat tillträde till resurserna i enlighet med det standardavtal som reglerar givarens och mottagarens rättigheter och skyldigheter inom det växtge- netiska fördraget. Genom att använda ett standardavtal undviks nackdelar i form av ökade kostnader, omfattande byråkrati och minskad utveckling av nya grödor som kunde bli följden om allt tillträde till materialet skulle föregås av bilaterala förhandlingar och upprättandet av särskilda kon- trakt. Vid det 10:e partsmötet under konventionen om biologisk mångfald som 2010 hölls i i beslutades om ett bindande avtal om tillträde till genetiska resurser och en rättvis fördelning av nyttan när sådana resurser används. Det s.k. Nagoyaprotokollet omfattar sådana genetiska resurser som inte regleras av andra internationella avtal. har jämte flera andra parter till konventionen undertecknat Nagoyaprotokollet. har initierat ett arbete som ska leda till en konsekvensanalys av en eventuell svensk ratifikation av protokol- let. har på uppdrag av regeringen föreslagit en nationell handlingsplan med förslag på ansvarsfördelning och ökad samordning mellan myndigheter och enskilda organisationer för beva- rande, hållbart nyttjande och förvaltande av de inhemska djurgenetiska resurserna. Den nationella handlingsplanen består av ett antal mål och delmål med identifierade åtgärdsinsatser för , i syfte att förhindra att den genetiska mångfalden av det inhemska djur- materialet minskar. Handlingsplanen bygger på den globala handlings- planen för husdjursgenetiska resurser som tillsammans med flertalet andra länder antog genom Interlaken-deklarationen , se även avsnitt 10.4.3. Miljöersättning för traditionella husdjursraser Inom landsbygdsprogrammet lämnas miljöersättning för att bevara utrot- ningshotade, traditionella svenska husdjursraser med syfte att bibehålla en genetisk variation. Egenskaper som en gång tillhört äldre raser kan på grund av omvärldsförändringar åter komma till nytta. Många av våra äldre husdjursraser utgör också ett levande kulturarv. De raser som erhåller miljöersättning kan inte ekonomiskt konkurrera med raser som selekterats för hög avkastning av mjölk och kött. Utan ersättning riskerar flera raser att helt försvinna. Rasföreningarna, som också kan erhålla medel för bevarandearbete, har en nyckelroll genom sin överblick av statusen inom respektive ras. Den totala kostnaden för ersättningen var 2010 ca , vilket även inkluderar kostnader för åtagande som ingåtts i tidigare programperioder. De flesta husdjursraser som ingår i ersättningen har haft en positiv utveckling under program- perioden. Minskade växtnäringsförluster till luft Ammoniak är en gas. I luft reagerar ammoniak med sulfat och nitrat och bildar partiklar eller löser sig i vatten och bildar ammoniumjoner som har en försurande och gödande effekt på mark och vatten. Partiklarna trans- porteras ofta korta sträckor medan ammoniak löst i vatten transporteras längre sträckor. Den allra största källan till ammoniakavgång är jordbruk och djurhåll- ning. Ammoniak bildas och avgår till luften när det organiskt bundna kvävet som finns i gödsel bryts ned av mikroorganismer. Den stora av- gången från djurhållning sker därför i stallet samt när stallgödseln lagras och sprids. Ammoniak kan också avgå från spridning av mineralgödsel. Av de svenska totala ammoniakutsläppen faller ned inom landets gränser. Trots detta kommer den största delen av nedfallet av ammoniak i från andra länder och särskilt från andra europeiska länder. Delmålet för ammoniak enligt proposition Svenska miljömål för ett effektivare miljöarbete (prop. 2009/10:155, bet. 2009/10:MJU25, rskr. 2009/10:377) är att utsläppen från ska ha minskat med 15 pro- cent till 2010 jämfört med nivån 1995. Målet nåddes 2005 och minsk- ningen av utsläppen har därefter fortsatt. På internationell nivå och EU-nivå finns regler för att begränsa ammo- niakförlusterna, främst i konventionen om gränsöverskridande luftför- oreningar () och i och rådets direktiv /81/EG av om nationella utsläppstak för vissa föroreningar (EGT L 309, 27.11.2001, s. 22, Celex 3R2001L0081). pågår förhandlingar inom om bl.a. taknivåer för nationella ammoniakutsläpp. Förhandlingarna beräknas vara avslutade . Revideringen av EU:s takdirektiv, som också omfattar taknivåer för ammoniakutsläpp, har påbörjats och beräknas bli färdigt . De taknivåer som fastställs genom konventionen och det omarbetade takdirektivet kommer enligt regeringen att vara viktiga utgångspunkter vid fastställandet av ett etappmål inom miljömålssyste- met för minskade ammoniakutsläpp. Regeringen kommer när etappmålet är fastställt att ta närmare ställning till de förslag om åtgärder för att minska ammoniakavgången som framförts av i redovis- ningen av uppdraget om handlingsprogram för jordbruket för minskade växtnäringsförluster och växthusgasutsläpp (rapport 2010:10). 6.3.1 Åtgärder för att minska ammoniakavgång Huvuddelen av de särskilda bestämmelser som finns om lagring och spridning av gödselmedel, i förordningen (1998:915) om miljöhän- syn i jordbruket och föreskrifter (2004:62) om miljö- hänsyn i jordbruket vad avser växtnäring, har positiv betydelse för att Några av reglerna, såsom täckning och påfyllning av flytgödsellager samt regler om nedbrukning efter spridning av stallgödsel, har i första hand införts för att minska ammoniakav- I föreskrifterna ingår även en bestämmelse som innebär att mine- ralgödsel som innehåller urea ska myllas eller brukas ner inom fyra tim- mar från spridningen. Eftersom urea används i liten omfattning som gödselmedel i innebär bestämmelsen mindre för att begränsa de totala ammoniakförlusterna. Bestämmelsen infördes som ett led i att uppfylla krav som ställs genom nuvarande . har i enlighet med konventionen publicerat specifika råd om God jordbrukarsed för att begränsa ammoniakförlusterna (Jord- bruksinformation 13-2006). I dessa ges råd om vad jordbrukaren kan göra för att begränsa förlusterna, t.ex. hushålla med kvävet, förändra utfodringen, vidta åtgärder i stall och vid lagring av gödsel samt vid spridning av gödselmedel. I många fall sammanfaller åtgärdsförslagen med åtgärder som kan genomföras för att begränsa utsläppen av kväve till vatten. I rådgivningsprojektet (se även avsnitt 6.7) ges bl.a. råd om vilka åtgärder som kan vidtas för att minska ammoniakförlusterna på företagsnivå. sker det tillsammans med rådgivning för att be- gränsa förluster av växtnäring till vatten. De totala utsläppen av ammoniak i är något över . Jämfört med beräkningarna har utsläppen minskat . Av de totala utsläppen svarar jordbruket för eller ca . För jordbrukets del uppgår minskningen till jämfört med nivån 1995. Avgång vid spridning och lagring av stallgödsel står vardera för ca en tredjedel medan avgången från stallar motsvarar något mindre än en fjärdedel av de totala ammoniakförlusterna från jordbruket. Övriga källor till jordbrukets ammoniakförluster är be- tesdrift och användning av mineralgödsel. Nedanstående diagram visar hur ammoniakförlusterna från jordbruket i har minskat . Diagram 6.3 Ammoniakförluster från jor dbruket i Skr. 2011/12:124 19952009, ton Den nedåtgående trenden för ammoniakutsläppen från jordbruket gäller ä ven . Skälet till detta är att antale t djur fortsätter att minska och därmed mäng den producer ad stallgödsel. h antering av fastgödsel till flytgödsel f ortgår och de särskilda reglerna för lagring oc h spridning av stallgödsel h ar skärpts, vilket minskar risken Förändringarna av regler för la gring och spridning a v gödselmedel finns redovisade i skrivelsen Åtgärder för ett levand e hav (skr. 2009/10:213, bet. 2010/11:MJU5, skr. 2010/11:48). Dessutom har d e s.k. känsli ga områdena utvidgats enligt Rådets direktiv /676/EEG a v om skydd mot att vatten f örorenas av nitrater från jordbruket (EGT L 375 , 31.12.1991, s. 1, Celex 31991L0676), vilket medför att sär skilda bestäm melser som gäller för lag ring och spridning a v gödsel ko mmer att berö ra fler företag. Se närmare under avsnitt 6.4 o m växtnäring sförluster till vatten. 6.4Minskade växtnäringsförluster till vatten ökade medvetandet om övergö dningsproble men i h aven. Detta u ppmärksamm andes bl.a. genom de inte rnationella konven- tionerna Helsingforskonve ntionen och (Ospar). Konventioner na innebar bl.a. att och andra länder runt o ch Nordostatlanten förband sig att halvera utsläp pen av kväve och fosfor till hav en . Att jordbruk et är en stor källa till utsläpp av växtnäringsämnen till våra v attendrag, sj öar och hav, n är det gäller både kväve o ch fosfor, var något För att minska övergödningen fattade därför riks- dagen 1988 beslut om ett program som innehöll en rad generella åtgärder för att minska växtnäringsförlusterna från jordbruket. Åtgärderna i pro- grammet gällde i första hand jordbruksintensiva och kustnära områden och omfattade bl.a. bestämmelser om djurtäthet, lagring och spridning av stallgödsel och andra organiska gödselmedel samt höst- och vinter- bevuxen mark. fanns det bl.a. regler om krav på tillstånd för stora djurhållande verksamheter. I vissa lokala områden, Ringsjöområdet i och området med avrinning till , fanns redan bestämmelser om lagring och spridning av stallgödsel. De tidiga generella bestämmelserna har gradvis skärpts och nya be- stämmelser har tillkommit . Detta främst genom anslutning till Europeiska unionen, bl.a. genom de krav som ställs i Rådets direktiv /676/EEG.