prop · GZ03159 · 2012-06-13 00:00:00 — Några exempel på berättigade syften ska ges i det följande, men exemplen ska inte ses som uttömmande. Den kartläggning som utredningen har gjort visar att användningen av ålderskriterium som villkor för att t.ex. tillhandahålla en vara eller tjänst är tämligen utbrett utanför det lagreglerade området. Ålder förekommer i varierande utsträckning som särskiljande kriterium vid erbjudande av reducerade priser, tillhandahållande av varor och tjänster, tillträde till nöjesetablissemang och semesterlogi i vissa fall samt upplåtelse av bostäder. Särbehandling i syfte att gynna eller underlätta för åldersgrupper som typiskt sett är ekonomiskt svaga, anser regeringen bör tillåtas. Sådan särbehandling överensstämmer också med vad som anges i yttrande (se ovan). Att unga människor i allmänhet har en svagare ekonomisk ställning torde inte kunna ifrågasättas. Som utredningen konstaterar, är dock pensionärer inte en enhetlig grupp ur ekonomiskt perspektiv eftersom somliga har god ekonomi och andra lever med små ekonomiska marginaler. Särbehandling i form av rabatter och reducerade priser till olika åldersgrupper synes vara allmänt accepterade och brukar inte uppfattas som kränkande och därmed diskriminerande för den som inte kommer i åtnjutande av förmånen. Att uppställa åldersgränser för ett sådant syfte får också anses vara lämpligt och nödvändigt för att nå syftet, eftersom en individuell behovsprövning inte utgör något alternativ i sammanhanget. Att uppställa en åldersgräns i syfte att skydda unga från risk för fysisk, psykisk eller ekonomisk skada bör enligt regeringen anses berättigat. Likaså om syftet är att skydda en ung person från konsekvenser av beslut som den unge kan ha svårt att överblicka eller vars resultat kan bli bestående. De åldersgränser som förekommer för tillträde till restauranger och andra nöjeslokaler, för att åka på vissa kryssningar och för att bo på campingplats kan enligt utredningen ha kommersiella syften, men också uppställas av ordningsskäl och med hänvisning till alkohollagstiftningen. och Hotell- och restaurangföretagare ifrågasätter utredningens slutsats att kommersiella skäl för en åldersgräns inte ska anses som ett berättigat syfte, bl.a. med hänvisning till skyddet för näringsfriheten. Hotell- och restaurangföretagare framhåller också vikten av förutsebarhet och det orimliga i att överlåta på den enskilde näringsidkaren att avgöra när tillämpande av en åldersgräns i verksamheten kan anses lämplig och nödvändig. I detta sammanhang gör regeringen följande överväganden. Det föreslagna generella undantaget är avsett att tillämpas restriktivt. Godtagbar särbehandling är alltså endast sådan som utifrån objektiva grunder inte uppfattas som kränkande, stötande, orättvis, oskälig eller liknande. Syftet med särbehandlingen måste vara tillräckligt viktigt för att motivera att det ges företräde framför principen om likabehandling. Åldersgränsen måste därtill vara ett lämpligt och nödvändigt medel för att uppnå syftet. Vad som i en viss situation kan anses innebära en tillåten särbehandling, måste därför prövas i det enskilda fallet med de utgångspunkter som anges här och med beaktande av regeringsformens bestämmelser om förutsättningarna för att begränsa rätten att bedriva näring eller utöva yrke. Mot denna bakgrund anser regeringen att tillämpande av åldersgränser enbart på grund av kommersiella skäl inte kan berättiga ett avsteg från principen om likabehandling. En annan sak är att en åldersgräns med ett i sig berättigat syfte kan medföra en kommersiellt gynnsam effekt för verksamheten. Så kan till exempel vara fallet om en näringsidkare tillämpar en åldersgräns i syfte att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Ett sådant syfte får anses godtagbart. Det är också regeringens uppfattning att en näringsidkare som vill rikta sin verksamhet mot en viss kundgrupp kan göra detta genom att utforma verksamheten så att den tilltalar den avsedda kundkretsen. Ett förbud mot åldersdiskriminering bör inte ses som ett avgörande hinder mot att utforma verksamheten på det för näringsidkaren mest lönsamma sättet. När det så gäller restauranger och annan verksamhet där alkohol serveras gör regeringen följande överväganden. Det finns ett väl dokumenterat samband mellan konsumtion av alkohol och olika typer av skador. Skadorna kan drabba den som dricker men också andra. Det finns också undersökningar som visar att unga personer har den högsta alkoholkonsumtionen i befolkningen. Alkoholberusning är en riskfaktor som tillsammans med andra omständigheter kan leda till utsatthet för brott men också till delaktighet i brott. Detta gäller i stor utsträckning i offentliga miljöer i anslutning till serveringsställen. Även om åldersgränser enligt regeringens uppfattning, med stöd av den generellt utformade undantagsregeln kan tillämpas i syfte att upprätthålla allmän ordning och säkerhet inom och i nära anslutning till serveringsstället, är det inte rimligt att den enskilde näringsidkaren ska bedöma behovet av åldersgräns för att motverka våldsbrott och oordning. Regeringen föreslår därför att förbudet mot åldersdiskriminering inte ska hindra tillämpning av nedre åldersgränser för tillträde till serveringsställen för vilka näringsidkaren har serveringstillstånd. Som framgått av utredningens kartläggning förekommer vissa ålderskriterier när det gäller tillgång till bostäder. Som exempel kan nämnas att man, för att komma i fråga för s.k. ungdomslägenhet som förmedlas genom bostadsförmedling, ska vara . Nedre åldersgränser för att få bo i ett s.k. trygghetsboende, dvs. bostäder för äldre där det finns personal som på olika sätt kan stödja de boende under vissa angivna tider, följer av villkoren för investeringsstöd till sådana bostäder. När det gäller seniorboenden uppställs i regel en nedre åldersgräns . Även övre åldersgränser förekommer för dessa boenden, t.ex. 72 eller . Det finns också boenden som riktar sig till personer i en viss livsfas, exempelvis s.k. 40+ boenden. Vad gäller studentlägenheter förekommer åldersgräns för att få hyra en sådan. Flera remissinstanser har framfört synpunkter på utredningens bedömning av om ålderskriterier som tillämpas för vissa boenden kan anses ha berättigade syften. Både unga och äldre har svårigheter på bostadsmarknaden och olika insatser görs för att förbättra dessa gruppers bostadssituation. I likhet med utredningen anser regeringen att intresset att underlätta för dessa grupper måste anses berättigat och tillämpandet av åldersgränser i detta syfte i och för sig lämpligt och nödvändigt. Vad härefter gäller det närmare valet av åldersgräns kan sägas följande. Att olika åldersgränser inom ett visst spann förekommer, behöver inte vara oförenligt med ett åldersdiskrimineringsförbud i fråga om bostäder. Här kan nämnas att den övre åldersgränsen för ungdomspolitikens målgrupp är (skr. 2009/10 53. s. 6). Vad sedan gäller åldersgränser för gruppen äldre anser regeringen i likhet med utredningen, att någon kritik inte kan riktas mot de vanligt förkommande nedre åldersgränserna 55 eller för seniorboende, liksom åldersgränsen för trygghetsboende som följer av förordningen (2007:159) om investeringsstöd till äldrebostäder m.m. Som flera bostadsrättsföreningar som upplåter lägenheter till äldre (seniorboenden) har pekat på, har seniorboendet ett betydande socialt värde för de äldre som bor där. Boendeformen fyller också en funktion som komplement till den mer traditionella äldreomsorgen. Föreningarna menar att åldersgränser har stor betydelse för urvalet av de boende. Vissa av föreningarna framhåller att boendeformen förutsätter även en övre åldersgräns, eftersom det förutsätts att alla kan hjälpa till med olika sysslor. Andelen mycket äldre som inte klarar detta får därför inte bli för stor. Som redovisas i utredningen finns exempel på att man inte får ha fyllt 72 eller för att få flytta till vissa seniorboenden. Det är emellertid mycket tveksamt om en övre åldersgräns för att få komma i fråga för dessa boenden är förenlig med likabehandlingsprincipen. Behovet av att medlemmarna ska kunna hjälpa till med olika sysslor bör enligt regeringens mening inte kunna berättiga föreningen att neka medlemskap med hänvisning till bara personens ålder. Den typ av boenden som riktar sig till personer som passerat den yngre livsfasen, dvs. sådana boenden som ibland brukar benämnas mitt i livet boenden har blivit alltmer vanliga. För att komma i fråga för sådant boende kan en åldersgräns om t.ex. uppställas. Som redovisats anser regeringen att det är rimligt och ändamålsenligt att tillämpa vissa nedre åldersgränser för boenden som riktar sig till äldre med hänsyn till de svårigheter på bostadsmarknaden som äldre kan ha. Några skäl av motsvarande vikt kan dock enligt regeringens uppfattning inte göras gällande för en 40-årsgräns för mitt i livet boende. Som utredningen framhåller finns det en betydande risk med kategoriboenden som bygger på allt lägre åldersgränser, eftersom effekten kan bli att vissa åldersgrupper kommer att få det än svårare på bostadsmarknaden. Regeringen instämmer med utredningen i att det kan ifrågasättas om ålderskriteriet är nödvändigt för att uppnå syftet med verksamheten. Här torde andra kriterier kunna tillämpas för urvalet. Vad slutligen gäller studentlägenheter och bostadsköer förekommer i regel en nedre åldersgräns, normalt för att hyra och eventuellt en något lägre ålder för att få stå i kö. Några invändningar mot sådana åldersgränser anser regeringen inte kunna resas. Avsaknaden av åldersgräns kan enligt regeringen missgynna unga som t.ex. byter bostadsort för arbete eller studier eller som kommer till från ett annat land och som därmed inte kunnat stå i bostadskö . Vilken ålder som ska gälla för att få stå i kö får bestämmas med hänsyn till lämplighet och nödvändighet för att uppnå syftet. Utredningen har föreslagit att tillhandahållande av försäkringstjänster ska undantas från förbudet mot åldersdiskriminering. Som framgår av utredningens redovisning, förekommer ålder som parameter både vid premiesättning och vid utbetalning av försäkringsbelopp. Ålder kan också vara avgörande för möjligheten att teckna en viss försäkring och även ha betydelse för självriskens storlek. förekommer särbehandling på försäkringsområdet inte bara på grund av ålder utan också på grund av annat, t.ex. kön. En korrekt prissättning i förhållande till försäkringsrisken är avgörande bl.a. för att förhindra s.k. moturval. Ett moturval börjar med att premien är för lågt satt för vissa försäkringssökande. Detta kan leda till att denna grupp kommer att teckna försäkring i större omfattning än de skulle ha gjort om risken och därmed premien hade varit korrekt beräknad. För att de totala premieintäkterna ska vara tillräckliga måste det övriga försäkringskollektivet betala en premie som är högre än den risk dessa faktiskt representerar; deras försäkring får därmed ett överpris. Följden av överpriset kan bli att fler ur det övriga försäkringskollektivet faktiskt avstår från att teckna försäkring. Att höja premierna, för att ha tillräckliga tillgångar för att betala ersättning vid försäkringsfall, leder till att moturvalsprincipen förstärks. De försäkringssökande som har en i förhållande till risken för låg premie kan alltjämt finna försäkringen fördelaktig, medan än färre ur det övriga försäkringskollektivet är intresserade av att teckna försäkringen. Till slut uppstår en situation när premieintäkterna inte täcker de utbetalningar försäkringsbolaget har åtagit sig att stå för. Ett huvudargument för att beakta ålder och kön i försäkringssammanhang har ofta framförts vara att det är stabila och objektiva parametrar. Risker mäts på ett entydigt sätt till låga kostnader genom att använda dessa faktorer. Det har i olika sammanhang också påpekats att det skulle innebära svårigheter för bolagen att verifiera och administrera andra alternativa föränderliga faktorer som bygger på individens livsföring, t.ex. alkohol- och tobaksvanor och att det även kan medföra att försäkringsbolagen behöver inhämta känsliga uppgifter om den enskildes person som alternativ till faktorerna ålder och kön. Såvitt gäller kön, stadgas i direktivet om varor och tjänster (direktiv /113/EG) en skyldighet för medlemsstaterna att se till att, i alla nya kontrakt som ingås efter , användningen av kön som en faktor vid beräkningen av och ersättningar i samband med försäkringar och därmed sammanhängande finansiella tjänster inte resulterar i att skillnader uppstår i enskilda personers och ersättningar. följer av direktivet att medlemsstaterna, trots det sagda, före fick besluta att tillåta proportionerliga skillnader i enskilda personers och ersättningar, om användningen av kön är en avgörande faktor vid en riskbedömning som grundas på relevanta och korrekta försäkringstekniska och statistiska uppgifter (art. 5.2). Undantaget gäller enligt direktivet utan tidsbegränsning, men de medlemsstater som utnyttjat möjligheten ska se över sitt beslut efter nämnda datum. har i ett avgörande prövat detta undantag (mål C-236/09 Test-Achats5). Domstolen uttalade att undantaget enligt art. 5.2 att utan tidsbegränsning upprätthålla ett undantag från regeln om könsneutrala och ersättningar, är oförenlig med uppnåendet av det mål om likabehandling av kvinnor och män som eftersträvas i direktivet och med artiklarna 21 och 23 i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna. Bestämmelsen ska därför anses ogiltig med verkan . har utnyttjat möjligheten till undantag enligt art. 5.2, vilket föranlett regeln i 2 kap. 12 § tredje stycket diskrimineringslagen (2008:567). Enligt bestämmelsen gäller inte diskriminering som har samband med kön för tillhandahållande av försäkringstjänster. Regeringen föreslår i propositionen Diskriminering som har samband med kön i fråga om försäkringstjänster (prop. 2011/12:122) att det generella undantaget i diskrimineringslagen (2008:567) från förbudet mot diskriminering som har samband med kön vid tillhandahållande av försäkringstjänster tas bort. I stället föreslås ett särskilt förbud mot att ha olika försäkringspremier och ersättningar för kvinnor och män om skillnaderna grundas på beräkningar där kön använts som en faktor. När det så gäller frågan om ålder ska tillåtas utgöra en avgörande faktor vid riskbedömning som grundas på relevanta och korrekta försäkringstekniska och statistiska uppgifter, gör regeringen följande överväganden. Försäkringstanken bygger på att olika kundkollektiv gemensamt delar på kostnader för de skador som uppkommer. Grundprincipen är att varje grupp ska bära sina egna kostnader. Med anledning av dom i mål C-236/09 presenterade kommissionen ett meddelande om riktlinjer för tillämpningen av direktiv /113/EG på försäkringsområdet Kommissionens uppfattning, vilken delas av regeringen i proposition 2011/12:122, är att användningen av kön som en riskbedömningsfaktor inte är förbjuden i alla avseenden, utan att sådan användning är tillåten vid beräkningen av och ersättningar på aggregerad nivå, förutsatt att den inte leder till differentiering på individnivå. Detta medför att osäkerheten blir lägre gällande sammansättningen av försäkringskollektivet än om principen om könsneutralitet även skulle gälla den inre riskanalysen. En konsekvens av dom är att försäkringsföretagen måste identifiera andra variabler än kön som möjliggör en rättvis riskbedömning utifrån kollektivets perspektiv och som inte innebär integritetsintrång. Att kön ses som förhållandevis oproblematiskt ur ett integritetsperspektiv förklaras av att det vanligen inte är bekymmersamt för den enskilde att uppge kön i motsats till exempelvis sexuell läggning. Vidare är kön en variabel som lätt kan vederläggas och bevisas i motsats till mer livsstilsrelaterade faktorer (såsom rökning eller farliga fritidsaktiviteter). En annan liknande variabel är ålder som kan förväntas få än större betydelse mot bakgrund av utslag. Variabeln ålder är en viktig faktor bl.a. vid fastställandet av , särskilt när det gäller motorförsäkring där en bilförare betalar nästan hälften av vad en förare under 5 Mål C-326/09 Association belge des Consommateurs Test-Achats ASBL m.fl. mot Conseil des ministres. Det är dessutom uppenbart att ålder har stor betydelse vad gäller liv- och sjukförsäkringar. Ett förbud mot diskriminering på grund av ålder är svårt att föreställa sig beträffande många försäkringstyper och skulle vad gäller många andra uppenbarligen kräva en omfattande över- syn av gällande avtal och bedömningskriterier, vilket kan antas ta tid och resurser i anspråk. Det nu sagda talar starkt för att försäkringar bör undantas från det föreslagna förbudet mot diskriminering. Såsom har påpekat, kan det ifrågasättas om inte viss särbehandling på grund av ålder i samband med tillhandahållande av försäkringstjänster kan anses omfattas av det generella undantag som föreslås på området. Utredningen har uttryckt att förutsättningarna för särbehandling på grund av ålder i fråga om försäkringstjänster bör komma till tydligare uttryck och att det därför i och för sig är lämpligare att klargöra dessa förutsättningar i en särskild undantagsbestämmelse. Någon sådan närmare precisering av förutsättningarna för särbehandling föreslås inte av utredningen, bl.a. med hänsyn till arbetet med det nya Mot bakgrund härav och av att ålder sannolikt kommer att få ökad betydelse som variabel för en rättvis risk- bedömning utifrån kollektivets perspektiv, instämmer regeringen i utred- ningens förslag om att tillhandahållande av försäkringstjänster genom en uttrycklig regel ska undantas från förbudet mot åldersdiskriminering. 8 Hälso- och sjukvård Regeringens förslag: Diskriminering som har samband med ålder ska vara förbjuden i fråga om hälso- och sjukvården. Förbudet ska dock inte hindra tillämpning av bestämmelser i lag som föreskriver viss ålder, eller annan särbehandling på grund av ålder om den har ett berättigat syfte och de medel som används är lämpliga och nödvändiga för att uppnå syftet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslog att det generellt utformade undantaget skulle gälla även författningsreglerade åldersgränser. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig över utredningens förslag i denna del, t.ex. landstingen i , och , och . Samtliga remissinstanser som yttrat sig tillstyrker utredningens förslag eller har ingen erinran mot det. kommun är positiv till en sammanhållen lagstiftning, men ifrågasätter utredningens bedömning av en viss åldersgräns förenlighet med det föreslagna diskrimineringsförbudet. I 2 kap. 13 § 1 diskrimineringslagen (2008:567) föreskrivs att diskriminering är förbjuden i fråga om hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet. Diskrimineringsgrunden ålder är undantagen från förbudet. Från förbudet gäller även ett undantag avseende kön med innebörd att förbudet inte hindrar att kvinnor och män behandlas olika, om det har ett berättigat syfte och de medel som används är lämpliga och nödvändiga för att uppnå syftet. Vad som avses med hälso- och sjukvården Samhällsområdet hälso- och sjukvården och annan medicinsk verksamhet omfattar främst åtgärder enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar samt insatser enligt tandvårdslagen (1985:125). Vidare ingår annan medicinsk verksamhet, varmed avses åtgärder exempelvis med anledning av abortlagen (1974:595), lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. och lagen (2001:499) om omskärelse av pojkar, i den mån denna verksamhet inte kan anses som hälso- och sjukvård. Även åtgärder med anledning av steriliseringslagen (1975:580), lagen (1944:133) om kastrering och lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall kan höra hit. Verksamhet inom detaljhandel med läkemedel och frågor om privata sjukvårdsförsäkringar faller däremot utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Diskrimineringsförbudet gäller oberoende av finansiering och driftsform och omfattar såväl handläggning av ett ärende som faktiska handlingar. Det kan avse sådant som tillgången till vård, dess räckvidd och innehåll samt avgiftsbetalning. Särskilt om hälso- och sjukvårdslagen Hälso- och sjukvårdslagen innehåller inte några bestämmelser med uttryckliga åldersgränser när det gäller åtgärder att förebygga, utreda och behandla sjukdomar, med undantag från bestämmelsen om betalningsansvar i 26 § hälso- och sjukvårdslagen. Som framgår nedan får ålder inte vara avgörande vid prioriteringar inom sjukvården. Till grund för prioriteringar inom hälso- och sjukvården har beslutat om nationella riktlinjer (prop. 1996/97:60, bet. 1996/97:SoU14, rskr. 1996/97:186). Enligt beslutet ska patienter med de största behoven ges företräde i vården. Riksdagsbeslutet innehåller bl.a. en etisk plattform. Den etiska plattformen grundas på tre etiska principer: människovärdesprincipen, enligt vilken alla människor har lika värde och samma rätt oberoende av personliga egenskaper och funktioner i samhället, behovs- och solidaritetsprincipen, enligt vilken resurserna bör satsas på områden (verksamheter eller individer) där behoven är störst, och kostnadseffektivitetsprincipen, enligt vilken en rimlig relation mellan kostnader och effekt, mätt i hälsa och livskvalitet, bör eftersträvas vid valet mellan olika verksamheter eller åtgärder. Principerna är rangordnade. Människovärdesprincipen går före behovs- och solidaritetsprincipen, som i sin tur går före kostnadseffektivitetsprincipen. Konkret innebär detta att svåra sjukdomar går före lindrigare även om vården av de svåra sjukdomarna kostar mycket mer. Det är oförenligt med de etiska principerna att låta en människas behov stå tillbaka på grund av hans eller hennes ålder, födelsevikt, livsstil eller ekonomiska och sociala förhållanden. Däremot är det möjligt att i det enskilda fallet ta hänsyn till omständigheter som begränsar nyttan av de medicinska åtgärderna. Människovärdesprincipen och behovs- och solidaritetsprincipen återspeglas i 2 § hälso- och sjukvårdslagen. Enligt denna bestämmelse är målet för hälso- och sjukvården en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården. Kostnadseffektivitetsprincipen har lagts fast i 28 § hälso- och sjukvårdslagen som anger att ledningen av hälso- och sjukvård ska vara organiserad så att den tillgodoser hög patientsäkerhet och god kvalitet av vården samt främjar kostnadseffektivitet. Lagstadgade åldersgränser inom detta samhällsområde återfinns framförallt i den verksamhet som är hänförlig till annan medicinsk verksamhet. De åldersrelaterade bestämmelserna innebär främst vissa avvikelser eller preciseringar av regler om föräldrarnas rätt att bestämma över ett underårigt barn och fastställande av en högre åldersgräns än myndighetsåldern för beslut av livsavgörande eller särskilt betydande karaktär. I hälso- och sjukvårdslagen och i patientsäkerhetslagen (2010:659) har införts bestämmelser som särskilt tar sikte på barn. Där finns bl.a. bestämmelser om krav på samverkan med andra organ i frågor om barn som far illa eller riskerar att fara illa och bestämmelser vari markeras hälso- och sjukvårdens ansvar för barns behov av information, råd och stöd bl.a. vid psykisk störning eller psykisk funktionsnedsättning eller allvarlig psykisk sjukdom eller skada hos förälder eller motsvarande (2 f och §§ hälso- och sjukvårdslagen och 6 kap. 5 § patientsäkerhetslagen). Patientsäkerhetslagen innehåller vidare en bestämmelse som anger att vid tillsyn som rör barns förhållanden, får barnet höras om det kan antas att barnet inte tar skada av samtalet. Barnet får höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande enligt 7 kap. 5 § patientsäkerhetslagen. Skälen för regeringens förslag Förbud mot åldersdiskriminering på samhällsområdet