prop · GZ0394 · 2012-03-16 00:00:00 — De uppgifter som avses i punkten 8 är beskattnings- underlaget för varje skattesats eller undantag och enhetspriset exklusive mervärdesskatt. Uppgifterna som avses i punkterna 9 och 10 är skatte- satsen respektive skattebeloppet. Av andra stycket följer att säljaren i fakturan i stället ska ange beskattningsunderlaget för varorna eller tjänsterna med hänvisning till en beskrivning av dessa på det sätt som följer av 11 kap. 8 § 6 ML, det vill säga med hänvisning till de omsatta varornas mängd och art eller de omsatta tjänsternas omfattning och art. Paragrafen behandlas i avsnitt 8.2. I paragrafen regleras under vilka förutsättningar bestämmelserna i 8 § om fakturors innehåll får frångås och i stället en förenklad faktura utfärdas enligt den aktuella paragrafen. Första stycket ändras genom att undantagen till huvudreglerna om förenklad faktura i stället anges i ett nytt andra stycke. Vidare slopas begränsningen till omsättningar inom landet. I punkt 1 i första stycket införs en beloppsgräns för när en förenklad faktura får utfärdas enligt den aktuella punkten. Punkten är tillämplig om fakturans totalbelopp inte överstiger inklusive mervärdesskatt. Med totalbelopp avses värdet av fakturans samtliga omsättningar för vilka fakturerings- skyldighet föreligger. Det sagda gäller även samlingsfakturor enligt 7 §. Dessutom införs i första stycket, i en ny punkt 3, en regel som medger att en förenklad faktura får utfärdas om fakturan är en kreditnota som likställs med en faktura enligt 10 § tredje stycket. Regeln i punkt 3 mot- svarar den nya artikel 220a.1 b i mervärdesskattedirektivet. Andra stycket är nytt. Av detta stycke följer att förenklad faktura inte får utfärdas för gränsöverskridande omsättningar under vissa förut- sättningar. De tidigare gällande begränsningarna för transaktioner som avses i 2 a kap., 5 kap. 2 § första stycket 2 och 5 kap. 2 a § slopas. Andra stycket syftar till att genomföra den nya artikel 220a.2 respektive artikel 238.3 i mervärdesskattedirektivet. Hänvisningen i andra stycket till 3 kap. 30 a § är flyttad från det tidigare gällande första stycket. I andra stycket har vidare en ny hänvisning införts till 5 kap. 2 § första stycket 4, vilken innebär att förenklad faktura inte får utfärdas vid distansförsäljning av varor som görs inom landet enligt den nämnda paragrafen. Enligt andra stycket punkt 1 får förenklad faktura inte utfärd- as om den som omsätter varan eller tjänsten är en utländsk företagare, eller en sådan företagare som enligt 1 kap. 2 § tredje stycket likställs med en utländsk företagare och köparen är skyldig att betala mervärdes- skatten. Regeln förutsätter att faktureringsreglerna i ML är tillämpliga med stöd av den nya 12 §, se vidare kommentaren till denna paragraf. Vad som avses med utländsk företagare framgår av 1 kap. 15 §. Regeln kan exempelvis bli tillämplig när en näringsidkare som är etablerad i ett land utanför EU gör en omsättning inom landet och köparen i är skyldig att betala skatten enligt 1 kap. 2 § första stycket 2, 3, 4 b eller 4 c §§ ML. En annan situation när förenklad faktura inte får utfärdas enligt regeln är de fall när leveransen av varan eller tillhandahållandet av tjänsten görs från ett annat EU-land och förhållandena är sådana som avses 12 § andra stycket, men faktureringsreglerna i ML är tillämpliga enligt vad som följer av tredje stycket i samma paragraf eftersom faktura utfärdas av köparen. Andra stycket punkt 2 syftar på de fall när faktureringsreglerna i ML är tillämpliga på omsättningar som görs i ett annat EU-land med stöd av den nya 13 §, se vidare kommentaren till denna paragraf. I tredje stycket, vilket motsvarar andra stycket i den tidigare lydelsen av paragrafen, införs en ny punkt 5 som motsvarar den nya artikel 226b första stycket led e i mervärdesskattedirektivet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Paragrafen behandlas i avsnitt 8.3. Paragrafen ändras, se vidare avsnitt 8.4. Ändringen i paragrafen syftar till att genomföra artikel 230 i mervärdes- skattedirektivet. I första stycket regleras i vilken valuta mervärdesskattebeloppet ska anges i en faktura i de fall detta ska betalas till staten enligt 1 kap. 1 §. Som grundprincip gäller att beloppen i en faktura får uttryckas i vilken valuta som helst. Oavsett i vilken valuta beloppen i en faktura anges ska dock mervärdesskattebeloppet anges också i svenska kronor om detta ska betalas till staten enligt 1 kap. 1 §. Om den som ska säkerställa att faktura utfärdas har sin redovisning i euro ska mervärdesskattebeloppet i stället anges också i euro. Dessa regler blir tillämpliga om beloppen i en faktura uttrycks i en annan valuta än svenska kronor eller, om den som ska säkerställa att faktura utfärdas har sin redovisning i euro, i euro. Bestämmelsen innebär inte i sig en skyldighet att ange mervärdesskatte- beloppet i fakturan. Av 8, 8 a och 9 §§ följer att en faktura under vissa förutsättningar inte kommer att innehålla något mervärdesskattebelopp. I sådana fall blir bestämmelsen inte tillämplig. Av andra stycket följer att om mervärdesskattebeloppet måste räknas om till svenska kronor respektive euro vid tillämpningen av första stycket ska omräkningen göras på det sätt som följer av 7 kap. 7 a och 7 b §§. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Paragrafen behandlas i avsnitt 8.7. Paragraferna är nya och syftar till att genomföra den nya artikel 219a i mervärdesskattedirektivet. I paragraferna regleras under vilka formella förutsättningar bestämmelserna om fakturering i kapitlet ska tillämpas. Om bestämmelserna i kapitlet ska tillämpas med stöd av paragraferna finns det alltså formella förutsättningar att tillämpa bestämmelserna på en viss faktura. Det innebär inte att det finns en faktureringsskyldighet eller att det i övrigt finns förutsättningar för att i sak tillämpa bestämmelserna, utan dessa frågor får bedömas särskilt under förutsättning att bestämmelserna i sig är formellt tillämpliga. Uttrycken etablerad, säte, fast etableringsställe, stadigvarande vistas, bosatt och medverkar är i sammanhanget vedertagna begrepp och får förstås på samma sätt som vid tillämpningen av bland annat omsättningslands- reglerna för tjänster. Om dessa regler se vidare proposition 2009/10:15. Regler kring tolkningen av omsättningslandsreglerna för tjänster finns i rådets genomförandeförordning (EU) nr 282/2011 av om fastställande av tillämpningsföreskrifter för direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt. Första stycket i 12 § motsvarar den nya artikel 219a.1 i mervärdes- skattedirektivet. Av detta stycke följer att bestämmelserna som huvudregel är tillämpliga på omsättningar inom landet enligt 5 kap. och 9 b kap. 4 § första stycket. Andra stycket i samma paragraf syftar till att genomföra den nya artikel 219a.2 a första stycket i mervärdesskatte- direktivet. Av detta stycke följer att bestämmelserna under vissa förutsättningar inte är tillämpliga, trots att omsättningen anses gjord inom landet. Den första förutsättningen är att leveransen av varan eller tillhandahållandet av tjänsten görs från ett annat EU-land av en närings- idkare som inte är etablerad i eller vars fasta etableringsställe här inte medverkar i omsättningen. Med uttrycket leveransen eller tillhanda- hållandet görs från ett annat EU-land avses att leveransen eller tillhandahållandet är hänförligt till en etablering i ett annat EU-land, på motsvarande sätt som gäller enligt 13 § första stycket punkt 1. Med näringsidkare som inte är etablerad i avses att denne är en utländsk företagare enligt 1 kap. 15 §. Regeln omfattar också de fall när en näringsidkare, som har sätet för sin ekonomiska verksamhet i ett annat land, har ett fast etableringsställe i men detta inte medverkar i omsättningen. En sådan näringsidkare ska vid tillämpningen av reglerna om skattskyldighet enligt 1 kap. 2 § tredje stycket likställas med en utländsk företagare om omsättningen görs utan medverkan av det svenska etableringsstället. Den andra förutsättningen är att köparen är skyldig att betala mervärdesskatten (skattskyldig). Detta gäller oavsett på vilken grund köparen är skyldig att betala mervärdesskatten. Om förutsättningarna i andra stycket är uppfyllda följer motsatsvis att faktureringsreglerna i ett annat EU-land än i stället är tillämpliga enligt vad som följer av artikel 219a.2. Tredje stycket motsvarar artikel 219a.2 a andra stycket. Av detta stycke följer att 12 § andra stycket inte gäller i de fall faktura utfärdas av köparen av varan eller tjänsten, det vill säga så kallad självfakturering tillämpas. Reglerna i 13 § syftar till att genomföra den nya artikel 219a.2 i mervärdesskattedirektivet. I paragrafen regleras under vilka förut- sättningar de angivna bestämmelserna om fakturering är tillämpliga på omsättningar som anses ha gjorts i ett annat EU-land. Första stycket punkt 1 innebär att leveransen av varan eller tillhandahållandet av tjänsten ska kunna hänföras till en etablering i . Detta ska gälla om säljaren har sätet för sin ekonomiska verksamhet i , om inte leveransen eller tillhandahållandet görs från ett fast etableringsställe i ett annat land, eller har ett fast etableringsställe här från vilket leveransen eller tillhandahållandet görs. Om säljaren är en sådan näringsidkare som saknar säte och fast etableringsställe gäller detta om säljaren är bosatt eller stadigvarande vistas i . Första stycket punkt 2 innebär att säljaren inte ska vara etablerad i det EU-land där omsättningen anses ha gjorts enligt omsättningslandsreglerna. Regeln omfattar också de fall när en näringsidkare har ett fast etableringsställe i omsättningslandet, men detta inte medverkar i omsättningen. För att regeln ska vara tillämplig ska dessutom enligt första stycket punkt 3 köparen vara skyldig att betala mervärdesskatten. Enligt andra stycket gäller regeln i första stycket inte i de fall köparen utfärdar fakturan (självfakturering). Reglerna i 14 § syftar till att genomföra den nya artikel 219a.2 b i mervärdesskattedirektivet. I paragrafen regleras under vilka förut- sättningar bestämmelserna om fakturering i ML är tillämpliga på omsättningar utanför EU som utgör export. Paragrafen innebär att leveransen av varan eller tillhandahållandet av tjänsten ska kunna hänföras till en etablering i på motsvarande sätt som gäller enligt 13 § första stycket punkt 1. Paragraferna har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter, med en smärre justering i 13 § första stycket. Paragraferna behandlas i avsnitt 7. I enlighet med Lagrådets synpunkter införs ett nytt 11 a kapitel som innehåller bestämmelser om bevarande av fakturor m.m. Paragrafen är ny, men motsvaras i huvudsak av den tidigare gällande 11 kap. 12 § första stycket samt 13 § första och andra styckena. Första stycket motsvarar tidigare gällande 11 kap. 12 § första stycket, men ändras på så sätt att hänvisningen till bestämmelserna i 11 kap. tas bort. Ändringen föranleds av den nya regeln i artikel 219a i mervärdes- skattedirektivet som innebär att ett annat EU-lands faktureringsregler under vissa förutsättningar ska tillämpas. Genom ändringen blir regeln tillämplig oavsett på vilken grund det finns en skyldighet att säkerställa att faktura utfärdas. Första stycket justeras också språkligt i förhållande till den tidigare gällande lydelsen av motsvarande regel. Andra stycket motsvarar den tidigare lydelsen av 13 § första stycket (vilket i sin tur motsvarar den tidigare lydelsen av 14 kap. 2 b § första stycket skattebetalningslagen). Tredje stycket har flyttats från den tidigare gällande 13 § andra stycket (tidigare 14 kap. 2 b § andra stycket skattebetalningslagen). Lydelsen ändras genom att hänvisningen till 7 kap. 1 § bokföringslagen nu om- fattar 7 kap. 1 § i dess helhet, och således inte endast andra stycket i den nämnda paragrafen. Ändringen föranleds av att 7 kap. 6 § bokförings- lagen i dess lydelse (SFS 2010:1514, proposition 2009/10:235) innehåller en hänvisning till 7 kap. 1 §. Ändringen tydliggör att näringsidkare som inte är bokföringsskyldiga ska bevara fakturor i den form som anges i 7 kap. 1 § första stycket bok- föringslagen. Vidare justeras lydelsen språkligt. Om reglerna i paragrafen se vidare propositionen 2003/04:26 s. 95 f och 125. Paragrafen behandlas i avsnitt 13. Paragrafen är ny. De nya reglerna i paragrafen motsvaras av den nya artikel 233 i mervärdesskattedirektivet. Reglerna utgör inte någon materiell ändring, se vidare avsnitt 13. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Paragrafen är ny. Första stycket syftar till att genomföra den nya artikel 249 i mervärdesskattedirektivet i den del artikeln rör rätten för en behörig myndighet i ett annat EU-land att få åtkomst till fakturor som bevaras på elektronisk väg. Av paragrafen följer att en behörig myndighet i ett annat EU-land för kontrolländamål ska medges omedelbar elektronisk åtkomst till fakturor som bevaras på elektronisk väg, om mervärdesskatt hänförlig till omsättning i den aktuella fakturan ska betalas i detta EU-land. Regeln omfattar dock inte sådana fakturor som inte skulle få granska enligt 47 kap. 2 § skatteförfarandelagen. Skyldigheten att medge åtkomst omfattar den som ska säkerställa att ett exemplar av fakturan bevaras, dvs. näringsidkare som avses i 12 § första stycket. omfattas såväl säljare som köpare som är skyldiga bevara fakturor. I 7 kap. 3 a § bokföringslagen finns regler som ger och rätt till omedelbar elektronisk åtkomst till räkenskaps- information under vissa förutsättningar när sådan information bevaras i utlandet. Kravet på omedelbar elektronisk åtkomst får bedömas på samma sätt vid tolkningen av den nu aktuella paragrafen, se vidare proposition 2003/04:26 s. 124. Regeln är tillämplig oavsett i vilket land näringsidkaren enligt 7 kap. 24 §§ bokföringslagen bevarar fakturan. Det åligger den myndighet som begär åtkomst att visa att denna är behörig. Vilken myndighet som är behörig i det aktuella EU-landet får avgöras utifrån gällande regler i det landet. Dessutom ska det framgå att begäran sker för kontrolländamål och att mervärdesskatt hänförlig till omsättning i fakturan ska betalas i det aktuella EU-landet. Myndigheten måste därför specificera vilken eller vilka fakturor som begäran avser. Någon myndighetsutövning av den behöriga myndigheten i det andra EU-landet gentemot den svenska näringsidkaren är i det aktuella sammanhanget inte tillåten, utöver själva rätten att framställa en begäran om att få omedelbar elektronisk åtkomst till en viss faktura. Om den berörda näringsidkaren inte ger den behöriga myndigheten omedelbar elektronisk åtkomst till en viss faktura kan således den behöriga myndig- heten inte besluta om några sanktioner gentemot näringsidkaren enbart på den grunden att åtkomst till en faktura vägrats. Myndigheten får då i stället begära bistånd av i enlighet med reglerna i rådets förordning (EU) nr 904/2010 av om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri (förordningen om administrativt samarbete) för att få åtkomst till fakturan. kan för att efterkomma en sådan begäran i sin tur inte begära omedelbar elektronisk åtkomst till en viss faktura med stöd av den aktuella regeln, eftersom den endast omfattar behöriga myndigheter i andra EU-länder. För att få åtkomst till fakturan får använda de sedvanliga reglerna i skatteförfarandelagen, eller i de fall 7 kap. 3 a § bokförings- lagen är tillämplig, reglerna i denna paragraf. får sedan utbyta information med den behöriga myndigheten i det andra EU-landet i enlighet med reglerna i förordningen om administrativt samarbete. Andra stycket motsvarar den tidigare lydelsen av 11 kap. 12 § tredje stycket (tidigare 14 kap. 2 a § tredje stycket skattebetalningslagen). Regeln har dock ändrats redaktionellt för att anpassas till lydelsen av artikel 241 i mervärdesskattedirektivet. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Paragrafen behandlas i avsnitt 12. Paragrafen ändras genom att redovisningstidpunkten som huvudregel kopplas till tidpunkten för fakturans utfärdande (så kallad fakturadatum- metod). Första stycket syftar till att genomföra den nya artikel 69 i mervärdes- skattedirektivet. Enligt huvudregeln ska utgående skatt som hänför sig till unionsinterna förvärv redovisas för den redovisningsperiod under vilken fakturan har utfärdats. Med utfärdats avses det datum då fakturan har upprättats och fakturan i nära anslutning till upprättandet även avsänts till mottagaren, jämför propositionen 2007/08:25 s. 206. När köparen utfärdar fakturan (självfakturering) får med utfärdats anses avse den tidpunkt då fakturan upprättats och också godkänts av säljaren. Redovisning ska senast ske för den redovisningsperiod som omfattar den femtonde dagen i den månad som följer på den månad under vilken skattskyldigheten för förvärvet har inträtt enligt 1 kap. 4 a §. Den sistnämnda regeln blir tillämplig i de fall faktura inte utfärdats inom den tidsfrist som gäller enligt artikel 222 första stycket i mervärdes- skattedirektivet, jämför vidare kommentaren till 11 kap. 3 a §. Andra stycket syftar till att genomföra den nya artikel 67 i mervärdes- skattedirektivet. I andra stycket regleras när en unionsintern varu- omsättning ska redovisas, det vill säga försäljningstransaktionen som är undantagen skatteplikt i enligt 3 kap. 30 a §. Av detta stycke följer att en sådan omsättning ska redovisas som motsvarande unionsinternt förvärv. Omsättningen ger inte upphov till någon skatt att betala men denna ska redovisas i deklaration och periodisk sammanställning. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Paragrafen behandlas i avsnitt 9.1.2. Paragrafen ändras med anledning av de nya reglerna om bestämmande av beskattningsunderlaget genom omräkning mellan olika valutor i 7 kap. 7 a och 7 b §§ och valuta i fakturan i 11 kap. 11 §. I första stycket förtydligas att den skattskyldige vid redovisning av skatten ska utgå från det skattebelopp som angetts i svenska kronor, eller om den egna redovisningen är i euro, det skattebelopp som angetts i euro. Av den nya regeln i 11 kap. 11 § följer att skattebeloppet i fakturan alltid ska anges i svenska kronor eller euro, se vidare kommentaren till denna paragraf. I andra stycket görs en följdändring med anledning av ändringarna i 11 kap. 11 § och i övrigt görs också vissa ändringar av redaktionell karaktär, bl.a. för att anpassa lydelsen till de nya reglerna i 7 kap. 7 b §. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Paragrafen ändras med anledning av de nya reglerna om bestämmande av beskattningsunderlaget genom omräkning mellan olika valutor i 7 kap. 7 a och 7 b §§ och valuta i fakturan i 11 kap. 11 §. I första stycket förtydligas att vid redovisning av skatten ska det skattebelopp användas som angetts i svenska kronor, eller om den egna redovisningen är i euro, det skattebelopp som angetts i euro. Samma ändringar görs också i 13 kap. 15 a §, se vidare kommentaren till denna paragraf. Av andra meningen i första stycket följer att om beloppet inte angetts i svenska kronor, eller om den egna redovisningen är i euro, om beloppet inte angetts i euro ska det skattebelopp användas som angetts i den valuta i vilken fakturan är utställd. Denna regel kan till exempel bli tillämplig om säljaren har euro som redovisningsvaluta och ställer ut en faktura i US-dollar. Skattebeloppet ska då enligt 11 kap. 11 § anges i US- dollar och i euro. Köparen i sin tur har svenska kronor som redo- visningsvaluta. Skattebeloppet är dock inte angivet i svenska kronor och köparen kan inte heller använda euro vid redovisningen, eftersom han Prop. 2011/12:94 inte har euro som redovisningsvaluta. Köparen ska i stället i det angivna exemplet vid redovisningen använda det skattebelopp i vilken fakturan är utställd, det vill säga US-dollar. Av andra stycket följer att om skattebeloppet måste räknas om till svenska kronor ska omräkningen göras på det sätt som följer av de nya reglerna om omräkning av beskattningsunderlaget i 7 kap. 7 a och 7 b §§. De nya reglerna som reglerar vad som utgör beskattningsunderlag kopplas därigenom ihop med de aktuella reglerna som avgör vilket belopp som ska redovisas som ingående skatt. Tredje stycket syftar till att förtydliga att omräkning ska göras på det angivna sättet även i de fall skattebeloppet i fakturan endast angetts i en valuta. Denna regel kan exempelvis bli tillämplig om säljaren har euro som redovisningsvaluta och ställer ut en faktura i euro. Av 11 kap. 11 § följer att i ett sådant fall är det tillräckligt att ange skattebeloppet i euro. Om köparen har svenska kronor som redovisningsvaluta måste skatte- beloppet räknas om till svenska kronor och denna omräkning ska då göras enligt vad som följer av andra stycket. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets synpunkter. Se avsnitt 16. 18.2Förslaget till lag om ändring i skatteförfarandelagen (2011:1244) 31 kap. 1 § och 59 kap. 1 § Ändringarna avser endast korrigeringar som medför att paragraferna rätt avspeglar innehållet i efterföljande paragrafer i respektive kapitel. Rådets direktiv /45/EU Europeiska unionens officiella tidning L 189/1 RÅDETS DIREKTIV 2010/45/EU av om ändring av direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt vad gäller regler om fakturering EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions sätt, särskilt artikel 113, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, med beaktande av yttrande, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommit téns yttrande, i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och av följande skäl: (1)I rådets direktiv /112/EG av 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (1) fastställs villkor och regler vad avser mervärdesskatt och fakturor för att säkerställa en väl fungerande inre marknad. I enlighet med artikel 237 i det direktivet har kommissionen lagt fram en rapport, där man mot bak grund av den tekniska utvecklingen identifierar vissa svå righeter i fråga om elektronisk fakturering och där man även identifierar vissa andra områden där mervärdesskat tereglerna borde förenklas, så att den inre marknaden kan fungera bättre. (2)Med tanke på att redovisningen måste vara tillräckligt utförlig för att medlemsstaterna ska kunna kontrollera varor som flyttas temporärt från en medlemsstat till en annan, bör det klargöras att redovisningen ska innefatta uppgifter om värderingar av varor som flyttas temporärt mellan medlemsstaterna. Vidare bör överföring av varor till en annan medlemsstat i värderingssyfte, för mervär desskatteändamål, inte betraktas som en leverans av va ror. (1) EUT L 347, 11.12.2006, s. 1. (3)Reglerna om mervärdesskattens utkrävbarhet vid gemen skapsinterna varuleveranser och gemenskapsinterna för värv av varor bör förtydligas för att säkerställa att de uppgifter som lämnas i sammanställningarna blir enhet liga och att informationsutbytet med hjälp av dessa sam manställningar görs så snabbt som möjligt. Vidare är det lämpligt att leveranser av varor från en medlemsstat till en annan som pågår kontinuerligt än en kalendermånad anses äga rum vid utgången av varje ka lendermånad. (4)För att hjälpa små och medelstora företag som har svårt att betala mervärdesskatt till den behöriga myndigheten innan de har fått in betalningen från sina kunder, bör medlemsstaterna ha möjlighet att tillåta att mervärdes skatt redovisas enligt kontantmetoden, vilken möjliggör för leverantören och tillhandahållaren att betala mervär desskatt till den behöriga myndigheten när denne får betalt för en leverans eller ett tillhandahållande, vilket också medför att avdragsrätten uppstår när denne betalar för en leverans eller ett tillhandahållande. Därigenom kan medlemsstaterna införa en frivillig ordning baserad på redovisning enligt kontantmetoden som inte får negativa effekter på kassaflödet när det gäller deras intäkter av mervärdesskatt.