prop · GZ0369 · 2012-02-20 00:00:00 — Den kommer därför att bli tillämplig på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Regeringens förslag: Vägarbetstidslagens regler om begränsning av arbetstiden vid nattarbete, 15 §, ska gälla även för egenföretagare. Detta gäller även reglerna i paragrafen om väntetid och undantag. Paragrafens andra och tredje stycken behöver ändras för att uppnå detta syfte. Återstoden av paragrafen kommer dock att bli tillämplig på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Regeringens bedömning: Den definition av nattarbete som finns i 14 § vägarbetstidslagen bör gälla även för egenföretagare. Paragrafens lydelse innehåller inga avgränsningar till någon särskild kategori av personer. Den kommer därför att bli tillämplig på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 § och behöver därför inte ändras. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 3.2 hi i vägarbetstidsdirektivet och innehåller en definition av begreppet nattarbete och genomförs av 14 § vägarbetstidslagen. I paragrafen anges att med nattarbete avses arbete under någon del av perioden som börjar kl. 1.00 och slutar kl. 5.00. Definitionen bör gälla även för egenföretagare för att direktivet ska kunna anses genomfört. Paragrafens lydelse innehåller inga avgränsningar till någon särskild kategori av personer. Den kommer därför att bli tillämplig på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Artikel 7 i direktivet genomförs av 15 § vägarbetstidslagen. Paragrafen innehåller i första stycket regler om begränsning av arbetstiden vid nattarbete. Om det ingår nattarbete i en 24-timmarsperiod som påbörjas efter sådan avslutad vila som avses i vissa särskilt angivna rättsakter får arbetstiden inte överstiga . Denna begränsning behöver gälla även för egenföretagare för att direktivet ska kunna anses genomfört. Även hänvisningen i första stycket till sådan avslutad vila som avses i förordningen (EG) nr 561/2006, AETR eller arbetstidslagen bör gälla för egenföretagarnas del. Det första styckets lydelse innehåller inga avgränsningar till någon särskild kategori Det kommer därför att bli tillämpligt på egenföretagare . 2011/12:69 redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Det andra stycket innehåller en reglering av sådan väntetid som inte fritt kan disponeras över, jfr artikel 3 a 1 andra strecksatsen och 12 § tredje stycket vägarbetstidslagen. Liksom för 12 § om sammanlagd arbetstid ska sådan tid räknas in i nattarbete. Det tredje stycket innehåller en möjlighet till tillfälliga undantag. Båda dessa stycken ska vara tillämpliga även på egenföretagare. Lydelserna av andra och tredje stycket ska ändras för att klargöra att de är tillämpliga även på egenföretagare eftersom de innehåller de för tillämpligheten avgränsande begreppen arbetsgivare och arbetstagare. Regeringens förslag: Vägarbetstidslagens regler om förläggning och längd av samt intervall för raster och pauser, 18 §, ska gälla även för egenföretagare. Paragrafens tredje stycke behöver ändras för att uppnå detta syfte. Återstoden av paragrafens stycken kommer dock att bli tillämpliga på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Regeringens bedömning: Vägarbetstidslagens regler om arbetsgivarens anordnande av arbetet vad gäller förläggning av raster och pauser, 19 §, bör inte gälla för egenföretagare. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 5 i direktivet om raster genomförs av 18 § vägarbetstidslagen. Det andra stycket anger att raster under sådan körtid som avses i förordningen (EG) nr 561/2006 och AETR ska förläggas i enlighet med dessa regleringar och räknas som rast även enligt vägarbetstidslagen. Beträffande tredje stycket har i avsnitt 5.2 berörts sådan tid som arbetstagaren och egenföretagaren inte fritt kan disponera över (väntetid). Sådan tid ska som utgångspunkt räknas in i den sammanlagda arbetstiden och i det nu aktuella stycket anges hur sådana perioder av väntan ska beaktas vid tillämpning av rastbestämmelsen. Väntetid ska, förutom som rast, räknas även som arbetstid. Alla tre styckena i 18 § bör gälla även för egenföretagare och paragrafens lydelse ändras därför i detta syfte. Eftersom det bara är lydelsen i tredje stycket som innehåller det avgränsande begreppet arbetstagare är det bara där egenföretagare behöver läggas till. Det första och andra stycket saknar referens till något avgränsande begrepp och kommer därför att bli tillämpliga på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Regler om arbetsgivarens anordnande av arbetet vad gäller förläggning av raster och pauser återfinns i 19 § vägarbetstidslagen. Eftersom regeln behandlar förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare saknar den relevans för egenföretagare och ska därför inte vara tillämplig för sådana företagare. I författningskommentaren i förarbetena till lagen framhölls att denna paragraf har samma lydelse och innebörd som motsvarande Prop. 2011/12:69 bestämmelse i arbetstidslagen (17 §), se prop. 2005/05:132. genomför alltså inte heller någon reglering i direktivet. Paragrafens lydelse innehåller de för tillämpligheten avgränsande begreppen arbetsgivare och arbetstagare och behöver därför inte ändras för att klargöra att den inte ska vara tillämplig på egenföretagare. Regeringens förslag: Vägarbetstidslagens regler om registrering av arbetstiden och bevarande av register, 20 §, ska även gälla för egenföretagare. De skyldigheter som ska uppfyllas av den anställde förarens arbetsgivare ska dock, när det gäller förare som är egenföretagare, uppfyllas av företagaren själv. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Vägarbetstidslagens 20 § genomför bl.a. artikel 9 b i direktivet. Paragrafen innehåller regler om skyldigheten för arbetsgivaren att registrera arbetstagarens arbetstid. Kravet omfattar all arbetstid enligt lagen. Enligt 10 § i lagen avses med den sammanlagda arbetstiden även arbetstid som utförs för annan arbetsgivares räkning, och arbetsgivaren är enligt 11 § skyldig att begära information om sådan arbetstid. Registreringskravet omfattar således arbetstid som utförts för andra arbetsgivare. Artikel 9 b i direktivet är visserligen avfattad med sikte på relationen mellan arbetsgivare och arbetstagare. Artikeln kräver att arbetstiden för arbetstagare ska registreras, utan att det påverkar tillämpningen av artikel 2.1. Detta ställe i direktivet anger att ska direktivet tillämpas på egenföretagare. Vad denna referens innebär med avseende på egenföretagare framstår inte som entydigt. För att den nya tillämpningen på egenföretagare enligt direktivet inte ska bli ett slag i luften måste dock rimligen avses att en motsvarande princip om registrering av arbetstid ska gälla även för egenföretagare. Skyldigheten att registrera arbetstid för egenföretagare införs genom att lägga till ordet egenföretagare på lämpliga ställen i första och andra meningen. Skyldigheten att registrera tiden och bevara registren måste rimligen ankomma på egenföretagaren själv även om detta knappast kan sägas framgå av direktivet. Nödvändigheten av sådana tolkningar som berörts i stycket ovan illustreras väl av tolkningen av artikel 9 a i direktivet, en tolkning som dock leder till den motsatta slutsatsen. Denna artikel innebär att arbetstagare av arbetsgivaren ska informeras om relevanta nationella föreskrifter och avtal mellan arbetsmarknadens parter. Artikel 2.1 andra stycket i vägarbetstidsdirektivet anger alltså att ska direktivet tillämpas på egenföretagare utan att direktivet på något tydligt sätt anger hur detta ska förhålla sig till t.ex. artikel 9 a. Det innebär en logisk omöjlighet att genomföra artikel 9 a för egenföretagare av det enkla skälet att en egenföretagare definitionsmässigt inte har Prop. 2011/12:69 någon arbetsgivare. Måhända har kommissionen gjort samma tolkning eftersom den i den formella underrättelsen inte tagit upp artikel 9 bland dem som innebär att inte uppfyller sina skyldigheter enligt direktivet. Å andra sidan innefattar detta utelämnande även artikel 9 b som enligt slutsatsen ovan får anses vara behövlig för att genomförandet av direktivet inte ska bli ett slag i luften. Skillnaden visar på svårigheten att tolka direktivet i syfte att låta egenföretagare omfattas av det på rätt sätt. Regeringen gör dock bedömningen att reglerna om registrering av arbetstid och bevarande av register behöver genomföras även för egenföretagare. När det sedan gäller den tredje och fjärde meningen i den nuvarande lydelsen av 20 § i vägarbetstidslagen saknar de relevans för egenföretagare. Deras lydelse innehåller de för tillämpligheten avgränsande begreppen arbetsgivare och arbetstagare och behöver därför inte ändras för att de inte ska vara tillämpliga på egenföretagare. Paragrafen bör emellertid delas upp i två olika stycken eftersom den första och andra meningen i motsats till den tredje och fjärde meningen saknar relevans för egenföretagare. De två första meningarna ändras därför för att bli tillämpliga på egenföretagare och görs till ett nytt första stycke. Den tredje och fjärde meningens lydelse ändras inte men görs till ett nytt andra stycke. Regeringens förslag: Vägarbetstidslagens möjlighet för Transportstyrelsen att medge undantag (dispens), 21 § första stycket, i vissa särskilt angivna avseenden för det fall kollektivavtal inte träffats ska gälla även för egenföretagare. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska härutöver få meddela föreskrifter om samma slags undantag i fråga om sammanlagd arbetstid och nattarbete för egenföretagare. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att den svenska regleringen inte ska inskränka mer på näringsverksamheten än direktivets absoluta miniminivå och att direktivets möjligheter till undantag ska tillämpas fullt ut. Maskinringar har lämnat liknande synpunkter. Facket för Service och Kommunikation () noterar att konkurrensen kan snedvridas om inte de undantagsmöjligheter som står öppna för arbetstagare även gäller för egenföretagare. Föreskrifter som antas i syfte att undanröja detta problem bör bygga på det i branschen mest representativa kollektivavtalet. Det bör också inte bara i förarbetena utan direkt i lagen anges vilken myndighet som ska få använda bemyndigandet. Skälen för regeringens förslag: Vägarbetstidslagens 21 § första stycke reglerar Transportstyrelsens möjligheter att meddela undantag från lagens regler i de fall undantag i kollektivavtal inte träffats. Av författningskommentaren i lagens förarbeten följer att dispensmöjligheterna följer motsvarande möjligheter i arbetstidslagen (19 §), med de skillnader som följer av att vissa bestämmelser har en annan utformning i den lagen (prop. 2004/05:132). Den nu aktuella regleringen har alltså inte tillkommit med anledning av direktivet. Det kan dock anmärkas att direktivet i en del fall godtar att det görs undantag och preciseringar inom ramen för kollektivavtal, se t.ex. artikel 8. Om den möjligheten inte står öppen för egenföretagare finns en uppenbar risk att direktivet får en konkurrenssnedvridande effekt. Detta genom att ett undantag som inte kan åtnjutas av egenföretagare minskar deras konkurrenskraft i förhållande till företag med arbetstagare som åtnjuter undantaget. Direktivet kom alltså inte att omarbetas i samband med den process som omnämns i artikel 2.1 andra stycket i direktivet utan förslaget drogs i stället tillbaka men det får anses uppenbart att direktivet inte är avsett att medföra den konkurrenssnedvridande effekt som berörts. Ett sätt att komma till rätta med problematiken är att införa en möjlighet för Transportstyrelsen att meddela generella föreskrifter om motsvarande undantag för egenföretagare. En sådan möjlighet får anses innefattas i artikel 8 i direktivet. Artikeln anvisar visserligen som huvudregel att undantagen antas genom kollektivavtal men den innefattar också att de kan antas genom lagar och andra författningar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför få meddela föreskrifter om sådana undantag som avses i 2 § såvitt avser sammanlagd arbetstid och nattarbete för egenföretagare. Bemyndigandet införs alltså för att åstadkomma konkurrensneutralitet mellan egenföretagare och arbetstagare och kan därför avgränsas till att bara gälla den förra gruppen. Eftersom undantaget bara ska gälla denna grupp behöver det inte omfatta övertid och andra aspekter som bara är relevanta för arbetstagare. Artikel 8 i direktivet hänvisar också till artikel 4 och 7 om sammanlagd arbetstid och nattarbete och bemyndigandets lydelse bör därför innehålla den avgränsningen. Bemyndiganden bör införas som ett nytt andra stycke i paragrafen. En nackdel med det berörda bemyndigandet är att det kan visa sig oframkomligt att konstruera en föreskrift som innefattar alla slags undantag som kan finnas i olika kollektivavtal. Kollektivavtalen kan inte förväntas innehålla samma undantag för olika branscher. En tänkt föreskrift kan då bara innehålla vissa grundläggande för hela åkerinäringen gemensamma och typiska undantag. För att undanröja den rest av konkurrenssnedvridande verkan som detta innebär bör den möjlighet till undantag som återfinns i 21 § första stycket göras tillämplig även på egenföretagare. Transportstyrelsen kommer då att kunna medge sådana undantag som anges i 2 § vägarbetstidslagen även för egenföretagare i den mån de är relevanta för egenföretagare, t.ex. undantag från 15 § vägarbetstidslagen om nattarbete. Genom de två nu berörda regleringarna kommer det att finnas förutsättningar för att kunna beakta Lantbrukarnas Riksförbunds önskan. Detta genom utformningen av de föreskrifter som kan meddelas med stöd av bemyndigandet och genom beviljandet av dispenser. När det gäller synpunkt konstaterar regeringen att det kommer att bli Transportstyrelsens uppgift att finna en väl avvägd utformning av de tänkta föreskrifterna. Regeringen avser alltså att tilldela Transport- styrelsen denna uppgift men det är tillräckligt att låta detta framgå av Prop. 2011/12:69 förordningen (2005:399) om arbetstid vid visst vägtransportarbete. Första styckets nuvarande lydelse innehåller visserligen inte de för tillämpligheten avgränsande begreppen arbetsgivare eller arbetstagare men hänför sig likväl till kollektivavtal. Det finns därför skäl att justera styckets lydelse något så att det klargörs att dispensmöjligheten även ska stå öppen för egenföretagare. Paragrafens nuvarande andra stycke behandlar dispensmöjligheten med avseende på övertid och mertid och saknar därför relevans för egenföretagare. Dess lydelse innefattar dessa begrepp vilket är tillräckligt för att utesluta dess tillämplighet för egenföretagare. Till följd av placeringen det ovan berörda bemyndigandet flyttas stycket och blir ett nytt tredje stycke. Regeringens förslag: Vägarbetstidslagens regel om Transportstyrelsens tillsyn, rätt att få upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen samt rätt att få tillträde till arbetsställena, 22 §, ska gälla även för egenföretagare. Paragrafen ska justeras så att den blir tillämplig på egenföretagare. Regeringens bedömning: Vägarbetstidslagens regel om att polismyndigheter under vissa förutsättningar ska lämna Transportstyrelsen den hjälp som behövs vid tillsynen, 23 §, bör gälla även egenföretagare. Även regeln om Transportstyrelsens möjligheter att meddela förelägganden och förbud, 24 §, bör gälla i fråga om egenföretagare. Paragrafernas lydelse innehåller inga avgränsningar till någon särskild kategori av personer. De kommer därför att bli tillämpliga på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 § och behöver därför inte ändras. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har mot bakgrund av den tillsynsproblematik förbundet förutser ansett att ansvarig myndighet måste utforma föreskrifter och kontrollmetoder i samråd med branschens parter. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I 2224 §§ finns regler om tillsyn, handräckningshjälp från polisen och andra befogenheter i det sammanhanget. Då lagen antogs motiverades inte dessa regler av tillsynskrav enligt direktivet, se prop. 2004/05:132 i författningskommentaren och avsnitt 7.11. Direktivet saknar uttryckliga bestämmelser om tillsyn. Likväl finns det alltså regler om tillsyn i vägarbetstidslagen som omfattar även direktivets krav. För att regleringen ska ha någon praktisk möjlighet att fungera får det anses riktigast att låta reglerna om tillsyn omfatta även egenföretagare. Skyldigheten i 22 § första stycket att lämna upplysningar och handlingar riktar sig enligt den nu gällande lydelsen till arbetsgivaren. Lydelsen bör ändras så att samma skyldighet även gäller egenföretagare. När det gäller 22 § andra stycket och 2324 §§ har bestämmelserna en lydelse som innebär att egenföre- Prop. 2011/12:69 tagare kommer att omfattas redan i kraft av förslaget till 1 §. noterar att Transportstyrelsen enligt praxis samråder med berörda vid framtagandet av sina föreskrifter. Regeringens förslag: Till böter eller fängelse i högst ska dömas den arbetsgivare eller den egenföretagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett föreläggande eller ett förbud som har meddelats med stöd av vägarbetstidslagens 24 §. Detta gäller dock inte om föreläggandet eller förbudet har förenats med vite. Till böter ska dömas den som är egenföretagare och som uppsåtligen eller av oaktsamhet 1. förlägger arbetet så att a)arbetstiden överstigit vad som är tillåtet enligt bestämmelserna i denna lag, b)raster inte kunnat tas enligt vad som föreskrivs i 18 § första stycket, 2. inte uppfyller sina skyldigheter enligt 20 § första stycket, eller 3. lämnar oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt, när Transportstyrelsen har begärt upplysningar eller handlingar enligt 22 § första stycket. Regeringens bedömning: Regeln i vägarbetstidslagen om företräde för påföljd i kollektivavtal eller lagen om medbestämmande i arbetslivet, 27 §, bör inte gälla för egenföretagare. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har anfört att det är mycket angeläget att det är entydigt vem som ska bära det straffrättsliga ansvaret vid åsidosättande av bestämmelserna. På sätt som berörts i promemorian är den föreslagna definitionen av begreppet egenföretagare inte särskilt entydig. Det bör därför övervägas om begreppet kan preciseras på ett bättre sätt. har påpekat att det kan uppstå en konflikt mellan den nu aktuella lagen och den EU-rättsliga regleringen kring kör- och vilotider. Enligt vägarbetstidsdirektivet ska den senare regleringen äga företräde framför och bara kompletteras av den förra, vilket inte kommit till uttryck i det svenska genomförandet. Eftersom regleringen kring kör- och vilotider bara sanktioneras med penningböter och vägarbetstidslagen med dagsböter blir konsekvensen att en reglering med en lindrigare sanktion ska ha företräde framför en med en strängare sanktion. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Vägarbetstidslagens 25 och 26 §§ innehåller straffbestämmelser och får därför anses genomföra direktivets artikel 11. Då lagen antogs angavs i förarbetena bl.a. att bestämmelserna i huvudsak överensstämde med motsvarande bestämmelser i arbetstidslagen även om de i vissa delar givits en annan lagteknisk utformning (prop. 2004/05:132). Enligt 25 § kan straff ådömas den arbetsgivare som bryter mot ett föreläggande eller förbud som meddelats med stöd av 24 §, dock inte om föreläggandet eller förbudet förenats med vite. Denna straffbestämmelse bör för att uppfylla direktivets krav på sanktioner enligt artikel 11 också gälla egenföretagare. Eftersom paragrafens nuvarande lydelse innehåller det för tillämpligheten avgränsande uttrycket arbetsgivare bör dess lydelse ändras genom att lägga till egenföretagare. Transportstyrelsen kan alltså utfärda förelägganden som berör t.ex. övertid och sammanlagd arbetstid. Ett föreläggande angående övertid kan dock i praktiken aldrig att utfärdas mot en egenföretagare eftersom en egenföretagare definitionsmässigt inte kan arbeta övertid i den mening som avses i lagen. Straffbestämmelsen kommer därför inte att kunna tillämpas i sådana fall. Däremot kommer t.ex. reglerna om sammanlagd arbetstid i 12 § att vara tillämpliga för egenföretagare. Ett föreläggande angående detta kan därför utfärdas mot en egenföretagare. Om egenföretagaren bryter mot det föreläggandet kan han straffas enligt bestämmelsen. I lagens förarbeten anges vidare angående 26 § 1 a att den bestämmelsen omfattar brott mot samtliga av lagens bestämmelser om arbetstid, dvs. ordinarie arbetstid, övertid, allmän övertid, nödfallsövertid, mertid, sammanlagd arbetstid och nattarbete. Bara de två senare utgör krav enligt direktivet och bara i dessa fall ska straff kunna drabba egenföretagaren om övriga förutsättningar är uppfyllda. Detsamma gäller 26 § 1 b men också 2 i de delar den rör skyldigheter enligt förslaget till 20 § första stycket. De skyldigheter som följer av 16 § saknar dock relevans för egenföretagare. Straffbestämmelsen enligt 26 § 3 bör omfatta även egenföretagare. Ovan gjorda överväganden sedda i belysning av den nuvarande konstruktionen av 26 § ger vid handen att ett inarbetande av egenföretagare i den nuvarande konstruktionen ter sig komplicerat. En ny 26 a § som är särskilt avpassad för egenföretagare bör därför införas i stället. När det gäller tingsrätts synpunkt kan konstateras att definitionen av begreppet egenföretagare har utformats i enlighet med vägarbetstidsdirektivet med blott en språklig anpassning till svensk arbetsrättslig lagstiftning. Med hänsyn tagen till fördragsenliga skyldighet att genomföra direktivet och dess krav på sanktioner enligt direktivets artikel 11 får egenföretagarbegreppet anses preciserat i erforderlig omfattning. har gjort gällande ett missförhållande som redan föreligger med dagens genomförande. pågår utredningen av straffrätt (dir. 2011:31). I denna ska utredaren enligt direktiven bl.a. analysera om det går att vara mer återhållsam när det gäller användningen av straffrätt på olika områden, främst inom specialstraffrätten, och hur detta i så fall bör uppnås. I direktiven framhålls att bland de metoder utredaren ska pröva är att helt eller delvis ersätta straffsanktionerna med en avgift. I betänkandet En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner (SOU 2011:57) föreslås att straffsanktionerna i 25 § vägarbetstidslagen tas bort och att de flesta av straffsanktionerna i lagens 26 § tas bort och ersätts med bl.a. en sanktionsavgift. Betänkandet bereds inom . inte skäl att närmare överväga denna problematik i denna proposition Prop. 2011/12:69 utan föredrar att återkomma i de båda beskrivna sammanhangen. I 27 § vägarbetstidslagen regleras frågan om företräde för påföljd i kollektivavtal eller lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Paragrafen är enligt sin lydelse tillämplig på arbetsgivare. Detta är tillräckligt för att klargöra att den inte ska vara tillämplig på egenföretagare. Regeringens bedömning: Vägarbetstidslagens 29, 1617, 2829 och 31 §§ bör inte gälla för egenföretagare. Eftersom deras lydelse innehåller avgränsande begrepp som arbetstagare, arbetsgivare, kollektivavtal eller liknande så behöver de inte ändras för att klargöra detta. Vägarbetstidslagens 30, 32 och 33 §§ bör gälla även för egenföretagare. Eftersom deras lydelse saknar avgränsande begrepp som arbetstagare, arbetsgivare, kollektivavtal eller liknande så behöver de inte ändras för att klargöra detta. Regeringens bedömning: Överensstämmer med promemorians. Remissinstanserna: , TransportGruppen och