prop · GZ03147 · 2012-05-10 00:00:00 — Detta fordrar att kommunerna har olika typer av anpassade särskilda boendeformer eftersom behoven ser olika ut. Den officiella statistiken över bostads- former visar att det finns en stor andel bostäder som är ett rum eller större, har kokmöjligheter samt toalett och dusch/bad (av hela beståndet) Regeringen kan konstatera att det tyvärr inte är en självklarhet i landets alla kommuner att äldre människor, som varaktigt bott ihop och som i vissa fall delat ett långt liv tillsammans och tänkt göra det till livets slut, ska få fortsätta göra det när den ena maken eller sambon behöver bo i ett särskilt boende. Regeringen anser därför att det behöver slås fast att det ska finns en sådan rätt i hela landet. Socialtjänstlagen anger som regel inte vad som ska anses utgöra en skälig levnadsnivå i det enskilda fallet. Biståndet bygger i stället på en individuell behovsbedömning. Vid bedömningen av biståndet finns det däremot ett antal skyldigheter men också mål som den som bedömer biståndsbehovet ska ta hänsyn till. Enligt socialtjänstlagen ska bl.a. verk- samheten bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. insatser för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. ska verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt under trygga förhållanden och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. Den enskilde ska genom de insatser som beviljas (biståndet) tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Insatserna ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv Prop. 2011/12:147 och insatserna ska vidare vara av god kvalitet. Lagen är således öppen för flexibilitet och individuella lösningar. Regeringen anser dock, till skillnad från kommun, att detta inte räcker eftersom det inträffar att makar som varaktigt bott ihop skiljs åt när den ena av parterna flyttar till ett särskilt boende. Därför bedömer regeringen att vad som ska avses med skälig levnadsnivå i detta avseende behöver regleras i socialtjänstlagen. Regeringen föreslår därför att det i lagen slås fast att det ska ingå i en skälig levnadsnivå för äldre makar och sambor, som varaktigt bott ihop, att få sammanbo i ett särskilt boende. I stället för välbefinnande kan en påtvingad åtskillnad skapa oro, skuld och otrygghet, vilket i sig kan leda till eller utöka ett redan befintligt hjälp- behov. Som kommun påtalar pågår en aktiv utveckling inom området och många kommuner med erfarenhet, inklusive , menar även att möjligheten till parboende i de flesta fall redan kan tillgodoses. Detta är positivt och innebär att regeringens förslag bör få relativt små konse- kvenser för kommunerna. Kommuner har inom ramen för den variation av särskilda boende- former som funnits, och som fortfarande finns, också möjlighet att till- godose detta. Det var också vanligt att par bodde tillsammans i ett . Innehållet i det föreslagna åtagandet är därför i sig inte något nytt för kommunerna. Till detta kommer även att regeringen beslutat om ett liknande åtagande för kommu- nerna när det gäller makar och sambor där båda har rätt till bistånds- insatsen särskilt boende. Regeringen avser inte att genom denna detaljreglering styra upp den individuella behovsbedömningen mer än vad som är nödvändigt utifrån de problem som är kända. En förutsättning enligt förslaget ska därför vara att paret varaktigt har bott tillsammans eller, om den ena parten redan bor i ett särskilt boende, att paret innan de skildes åt varaktigt bodde tillsammans. Det fordras dock att båda parter, så långt det går att klarlägga, är överens om att de vill fortsätta bo tillsammans och att båda så långt det är möjligt är införstådda med vad detta innebär. Regeringen återkommer om detta nedan. Inriktningen ska, enligt regeringens uppfattning, vara att alltid söka efter individuella lösningar för varje par som vill leva tillsammans, även om den ena parten till exempel har en demenssjukdom eller en psykisk sjukdom. Sammanboendet i särskilt boende kommer att avse relativt korta tidsperioder (se avsnitt 4.5). Avgränsning mot andra par som inte uppfyller villkoren Rätten till bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen bygger ytterst på en individuell behovsbedömning eftersom det inte generellt går att ange nivån på biståndet i lagen. Människors behov ser olika ut och lagen spänner över många områden av varierande slag. Det åligger därför kom- munen att bedöma vad som i det enskilda fallet ska ingå i en skälig levnadsnivå. Vägledning finns i förarbeten, rättspraxis och handböcker. Det har också tillkommit förtydliganden i lagen t.ex. då beslutat om att lägga fast en viss nivå på biståndet, när det gäller eko- Prop. 2011/12:147 nomiskt bistånd. Det innebär inte att kommunerna ska avstå från att bedöma och bevilja ekonomiskt bistånd utöver den nivån. Regeringen anser att det inte är rimligt att äldre makar och sambor som varaktigt bott ihop, och i vissa fall bott till- sammans, nekas att få bo ihop när den ena parten på grund av ett stort omvårdnadsbehov måste flytta till ett särskilt boende. Detta trots att paret inget hellre vill än att få åldras tillsammans. Det är inte skäligt eller vär- digt och det bidrar inte till någon av parternas välbefinnande. Regeringen är däremot inte beredd att föreslå att det generellt i lagen ska anges en exakt tidrymd eller vad som ska gälla för alla par och olika konstella- tioner av par när en av parterna behöver bo i ett särskilt boende. Det vore, enligt regeringens bedömning, att göra ett för stort avsteg från principen att inte reglera nivåer på biståndet. Regeringens förslag omfattar därför endast de som uppfyller villkoren i den föreslagna bestämmelsen. Regeringen vill däremot betona att det inte innebär att det inte även kan finnas andra personer och par som vill flytta samman i ett särskilt boende och som kan ha rätt till det. Regeringen anser att då är det, liksom , socialnämndens ansvar att bedöma vad som i det individuella fallet ska ingå i en skälig levnadsnivå för den som behöver bo i ett särskilt boende. Vid avslag kan besluten överklagas till och avgöras av förvaltningsdomstol. Det är även möjligt att, som kom- munerna gör , bevilja personerna bistånd enligt 4 kap. 2 § om kommunen i det enskilda fallet inte bedömer att det ska ingå i en skälig levnadsnivå. Parternas olika ställning i biståndsbedömningen Den föreslagna bestämmelsen är endast avsedd att tillämpas i de situa- tioner när enbart den ena personen bedömts ha rätt till insatsen särskild boendeform för service och omvårdnad enligt 5 kap 5 § socialtjänstlagen. Utgångspunkten för bedömningen vad som ska ingå i en skälig levnads- nivå enligt 4 kap. 1 § i det särskilda boendet bör därför alltid vara den person som beviljas insatsen och vad den personen har för önskemål både när det gäller service, omsorg, aktiviteter m.m. i det särskilda boen- det samt om han eller hon önskar att maken eller sambon ska vara medboende. Då frågan om medboende aktualiseras har den maken eller sambon antingen inte bedömts ha rätt till insatsen särskilt boende alternativt inte själv önskat få ett sådant boende prövat och bedömt som en bistånds- insats. Det kan exempelvis röra sig om en relativt frisk person med inget eller litet behov av insatser från . Om den personen inte ansökt om och beviljats några biståndsinsatser för egen räkning har han eller hon inte rätt till några sådana insatser i det särskilda boendet. Perso- nen får klara sig på egen hand på samma sätt som gäller om personen skulle bo i ett eget boende. Det gäller såväl matlagning som tvätt och städning m.m. såvida man inte kommer överens om något annat. Där- emot är det som påpekat extra viktigt att det tydligt framgår i ett beslut vad den andra parten beviljats för service- och om- sorgsinsatser i det särskilda boendet så att inte ansvaret för dessa insatser faller på den medboende maken eller sambon. Med gällande rättspraxis Prop. 2011/12:147 (RÅ 2010 ref. 44) torde det också bli allt vanligare med par som bor tillsammans i särskilt boende där den ene kan ha ett visst hjälpbehov men ändå klara en del uppgifter på egen hand. Det kan även uppstå situationer när den person som bor tillsammans med sin make eller sambo i ett särskilt boende, utan att ha det som en insats enligt socialtjänstlagen, behöver stöd- och serviceinsatser. Dessa insatser får då prövas och beviljas utifrån den personens behov i det aktuella boendet och utföras antingen av den personal som finns i det särskilda boendet eller av utifrån kommande hemtjänstpersonal. Det kan också hända att den medboendes hälsotillstånd förändras och att frågan om särskilt boende för honom eller henne aktualiseras. Det är från rätts- säkerhetssynpunkt viktigt att i detta sammanhang vara uppmärksam på att behov kan förändras och behöva omprövas. Samtycke och flexibla lösningar Det är givet att bestämmelsen endast kommer att vara aktuell att tillämpa i de fall båda makarna eller båda samborna vill fortsätta bo tillsammans i ett särskilt boende för äldre. Om endast den ena av parterna vill det, finns det inga förutsättningar för att en sådan begäran ska bifallas. Det är viktigt att man noga utreder båda parternas inställning och vilja. För den medboende parten kan en flytt till ett särskilt boende innebära stora förändringar och nya omständigheter där man inte kan förutse alla konsekvenser. Det gäller i dessa situationer att både vara öppen för önskemålen och att kunna informera om olika konsekvenser. Det är även angeläget att handläggaren klargör för den enskilde hur situationen blir när den ene i förhållandet avlider samt att särskilt boende även kan sökas av den medboende om förhållandena förändras. De som beviljats särskilt boende förmår inte heller alltid att hävda sina egna intressen eller föra sin egen talan. Det kan vara äldre med demens- sjukdomar eller äldre som behöver vård i livets slutskede. Det ställer särskilda krav på ansvariga handläggares lyhördhet. Att bo tillsammans i ett särskilt boende för äldre personer måste alltid vara ett frivilligt val. Man måste kunna provbo och ändra sig. Det kan därför vara en fördel att den som inte har behov av särskilt boende be- håller sin ordinarie bostad så länge det är möjligt. I andra fall kanske även den andra personens omsorgsbehov blivit sådant att han eller hon behöver bo i ett särskilt boende. Då kan det för många vara tryggt och praktiskt att kunna bo kvar i det boende som man bott i och där man redan är bekant med personalen. Regeringen vill i detta sammanhang understryka att rätten att samman- bo i ett särskilt boende ska ses som en möjlighet att kunna välja hur man vill ha det. Personerna måste kunna säga nej. Möjligheten är givetvis nära förknippad med det utbud av särskilt boende som kommunerna kan erbjuda, flexibla lösningar och möjligheten för parterna att vara med och bestämma och välja den utformning som passar dem bäst. Regeringen anser därför att det är av stor betydelse att kommunerna ser över utbudet och så långt som det är möjligt anpassar det efter olika behov samt tänker Tekniken erbjuder t.ex. stora möjligheter att utnyttja och ta till Prop. 2011/12:147 vara ytor på olika sätt. Regeringen är väl medveten om att det i vissa fall inte är oproble- matiskt att hitta en lösning som är bra för båda parter, särskilt om den ena har en demenssjukdom och redan bor i ett särskilt boende anpassat för personer med demenssjukdom. Men det är regeringens övertygelse att det även i dessa situationer går att hitta bra lösningar utan att för den skull flytta på den person som är sjuk, vilket kan vara direkt olämpligt. Dessa situationer kan dessutom redan uppstå när en av makarna bor i särskilt boende på grund av en demenssjukdom och den andra maken beviljas särskilt boende på grund av tilltagande om- vårdnadsbehov och upplevelse av otrygghet. I dessa situationer finns redan klargjort i socialtjänstförordningen att det ingår i en skälig lev- nadsnivå att få bo ihop i samma boende. Part, överklagande och dokumentation m.m. JO anser att det är oklart om den enskilde ska kunna överklaga nämndens beslut till ett gemensamt boende om kommunen anser att paret inte varaktigt har bott tillsammans. Med anledning av detta anser regeringen att det finns skäl att närmare beröra detta. Det beslut som ska fattas om att få sammanbo i ett särskilt boende är ett biståndsbeslut enligt 4 kap. 1 §. Det prövas med utgångspunkt från vad som utöver service- och omsorgsinsatser ska ingå i en skälig levnadsnivå utöver biståndsinsatsen särskilt boende enligt 5 kap 5 §. Part i ärendet är den person som be- viljats bostad med särskild service. Oavsett ett besluts utformning är det viktigt att det av beslutet framgår vad som beviljats och vad som avslagits. Den som är part i ärendet kan överklaga ett beslut om helt eller delvis avslag. Det är således, enligt regeringens bedömning, fullt möjligt att över- klaga ett beslut där en kommun avslagit en begäran från en äldre person om att få sammanbo med en make eller sambo på grund av att det inte ingår i en skälig levnadsnivå för den som ansökt om biståndet. Eftersom det inte finns någon begränsning för vilka biståndsinsatser som kan begäras enligt socialtjänstlagen kan även den make eller sambo som inte beviljats insatsen särskilt boende ansöka om att få sammanbo med den part som beviljats denna insats. Om så sker bör det leda till att den som beviljats särskilt boende tillfrågas eller att man så långt som möjligt försöker utreda den personens vilja. Vill den personen efter en ansökan eller på annat sätt samma sak är det, enligt förslaget, den personens skäliga levnadsnivå i det särskilda boendet som ska prövas. Med anledning av remissinstansers funderingar kring dokumentation och individuella planer finner regeringen skäl att informera om följande. Regler för dokumentation under genomförande av beslutade stödinsatser avser inte den medflyttande maken eller sambon, såvida inte den perso- nen för sin del också har beslutade biståndsinsatser som utförs i det särskilda boendet. I sådana fall sker dokumentationen i en egen person- akt. Däremot kan det uppstå situationer när den medboende behöver omnämnas i den andra makens dokumentation. ning gäller även för individuell plan enligt 2 kap. 7 § socialtjänstlagen Prop. 2011/12:147 och 3 f § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Den som flyttar med till en särskild boendeform utan egna bistånds- insatser omfattas inte av avgiftsreglerna i socialtjänstlagen. Kommer man överens om att personen, om han eller hon så önskar, kan ta del av viss service som boendet erbjuder, t.ex. mat och tvätt, så kan detta avtalas i särskild ordning. Om personen har beviljats vissa service- och omvård- nadsinsatser som bistånd omfattas han eller hon av dessa men då utifrån ett eget biståndsbeslut. För boende i särskilda boendeformer för service och omvårdnad (5 kap. 5 § socialtjänstlagen) får kommunen ta ut en avgift om boendet inte omfattas av 12 kap. jordabalken (avsnitt 5.1.1). månad uppgå till högst en tolftedel av 0,5 gånger prisbasbeloppet En avgift enligt denna bestämmelse kan endast tas ut av den person som beviljats bistånd till boende i en En förutsättning för att hyra ska kunna tas ut är att det finns ett hyres- Det måste bl.a. ha ingåtts ett hyresavtal som parterna är Upplåtelsen av boendet får vidare inte utgöra ett under- ordnat moment i den nödvändiga vård och service som makarna beviljats (se dom i avsnitt 5.4). Avtalet bör vara skriftligt så att det inte råder någon tvekan om att parterna är överens om vad som avtalats. Merparten av dem som bor i ett särskilt boende har ett hyresavtal Det innebär att hyreslagens bestämmelser i stor ut- sträckning gäller för dem som bor i särskilt boende och att boendet utgör ett sådant boende som avses i hyreslagstiftningen. En hyra enligt 12 kap. jordabalken kan även avtalas med den som flyttar med till ett särskilt boende om det finns ett hyresförhållande som överensstämmer med balkens bestämmelser. Sammanboende, hyresförhållande och besittningsrätt Boendets utformning har givetvis betydelse för när ett par ska anses sammanbo i den föreslagna bestämmelsens betydelse. inte handla om att bo skilda från varandra på ett sätt så att man kan be- traktas som särboende men det behöver inte heller innebära att man bor ihop i samma rum. Bostäderna behöver, som nämnts ovan, se olika ut för att kunna anpassas till olika behov och önskemål. I promemorian Rätten att få åldras tillsammans gavs exempel på olika lösningar i kommuner som infört s.k. parboendegaranti. ner har servicelägenheter, andra har några tvårumslägenheter att erbjuda personer med demenssjukdom. Ytterligare exempel är olika former av boenden i samma fastighet eller möjligheter att öppna en dörr mellan två Det finns enligt regeringens bedömning inga skäl att exakt försöka ange hur boendet ska vara utformat mer än att det ska motsvara en skälig levnadsnivå, att makar och sambor ska känna att de sammanbor och att det så långt som det är möjligt ska motsvara de önskemål som sökanden Prop. 2011/12:147 har, även om sökanden inte kan kräva ett speciellt boende. muner har infört möjligheten till s.k. parboende och regeringen ser ingen anledning att styra kommunernas olika lösningar utöver vad som nämnts ovan. Förhållandena ser olika ut i kommunerna och det är viktigt att ut- formningen av bostäderna sker utifrån lokala förhållanden utan att för den skull ge avkall på kvalitén i boendet. Det finns redan en stor andel lägenheter som består av ett rum eller mer, har kokmöjligheter samt tillgång till toalett och dusch/bad (av hela beståndet). finns även för många äldre par som har stora omsorgs- behov och för par som har skilda omsorgsbehov en möjlighet att kunna sammanbo i särskilt boende. Dessutom finns möjlighet till s.k. parboende redan i många kommuner. När det gäller frågan om hyreslagens bestämmelser och besittningsrätt anser regeringen att det är frågor som inte ska påverkas av detta lag- förslag. Kommunerna har möjlighet, liksom , att bestämma hur av- talen ska vara utformade och om man vill avtala bort besittningsrätten. Det vore enligt regeringens bedömning att gå för långt att i detalj ange hur det ska se ut i alla situationer. Hyreslagstiftningen visar på att det finns olika alternativa vägar att gå. Regeringen anser således inte heller att det är möjligt att i detalj ange vilka rättigheter den medflyttande parten har i samband med dödsfall för den make eller sambo som har bistånd i form av särskilt boende. Boende- situationen måste i dessa fall lösas i samförstånd med efterlevande part men det är viktigt att den personen redan från början är införstådd med vad som gäller. Det kan inte heller uteslutas att den bästa boendeformen för den efterlevande då är att få insatsen särskilt boende och kunna bo kvar i samma fastighet. När det gäller makars ekonomiska förhållanden och möjligheten att hyra ut sin bostad i andra hand finns det skäl att påpeka att makar redan nu tvingas betala dubbla hyror när endast den ena parten får bo i ett särskilt boende. 6.2Behov av andra ändringar i lagstiftning Regeringens förslag: Bestämmelsen i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) om kommunens ansvar för hälso- och sjukvård klargörs så att det framgår att den omfattar samtliga som efter beslut av kom- munen bor i särskilda boendeformer. Promemorians förslag: Innehöll inga ändringar i annan lag än social- tjänstlagen (2001:453). Remissinstanser: efterlyser konsekvenser mot annan lagstiftning. Myndigheten m.fl. undrar hur det förhåller sig med ansvaret för hälso- och sjukvården för den som flyttar med till ett särskilt boende utan att ha behov av ett sådant boende. anser också att det bör övervägas om förslaget innebär någon komplikation när det gäller reglerna för folkbokföring. kommun vill ha en tydligare rätt till andrahandsuthyrning av den ordinarie bostaden i hyreslagstiftningen. Några instanser saknar en analys av vilka ekonomiska konsekvenser Prop. 2011/12:147 som förslaget kan medföra för äldre personer, t.ex. när det gäller bostads- tillägget och dubbla boendekostnader. kommun menar att eftersom lagändringen kan ge många olika lösningar bör det även ske en översyn av socialförsäkringens tolkning av begreppen ensamstående och sam- manboende i allmänna pensioner och bostadstillägg. Skälen för regeringens förslag Ändring i hälso- och sjukvårdslagen Av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) följer att varje kommun ska erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som bor i ett av kommunen inrättat kommunalt särskilt boende enligt 5 kap. 5 och 7 §§ socialtjänst- lagen. När det gäller tillståndspliktiga enskilda särskilda boenden anges att ansvaret för kommunalt bedriven hälso- och sjukvård i dessa bostäder avser dem som fått ett beslut om särskilt boende av kommunen. I författningskommentaren till den del som rör särskilda boendeformer som drivs som tillståndspliktig enskild verksamhet, framgår att de perso- ner som omfattas av bestämmelsen är de som tillhandahållits boende i särskilt boende av kommunen (prop. 1996/97:124 s. 194). I förarbetena till ädelreformen, dvs. när kommunerna övertog delar av ansvaret för hälso- och sjukvården i särskilda boendeformer som inrättats av kom- munen, (prop. 1990/91:14 avsnitt 5.1) framgår inte att syftet varit något annat än att det ska omfatta de personer om beviljats särskilt boende. I skälen till förslaget anges bl.a. att människors behov av service och vård är sammansatta och skiftar i tiden och att hjälpbehoven inte låter sig enkelt indelas i medicinska och sociala insatser. Regeringen bedömer därför att avsikten inte kan ha varit att det ska vara någon skillnad mellan kommunalt inrättade särskilda boenden och de enskilda tillståndspliktiga särskilda boendena och föreslår därför att detta klargörs i hälso- och sjukvårdslagen. Ansvaret för hälso- och sjuk- vård i särskilda boendeformer omfattar således bara dem som efter beslut av kommunen beviljats insatsen särskilt boende enligt 4 kap. 1 eller 2 § socialtjänstlagen. Behov av andra ändringar Regeringen bedömer att den föreslagna ändringen inte fordrar någon ändring i hyreslagstiftningen, socialförsäkringsbalken, folkbokförings- lagen eller regler för handläggning och dokumentation enligt socialtjänst- lagen. Att äldre par kunnat bo ihop i särskilt boende () utan att både haft omvårdnadsbehov är som tidigare framförts inte något nytt. Utveck- lingen får dock visa om det uppstår oönskade effekter som fordrar justeringar. Regeringens bedömning: bör få i uppdrag att dels ta fram en vägledning till stöd för kommunerna, dels följa upp tillämp- ningen av bestämmelsen. Remissinstanser: Några kommuner efterfrågar vägledning bl.a. när det gäller besluten, avgifter och hyror samt hur man ska förhålla sig till hyreslagens bestämmelser och besittningsrätten. Statskontoret samt och kommuner anser att utvecklingen ska följas upp. Skälen för regeringens bedömning Av remissvaren framgår att det finns ett behov av att få vägledning när det gäller frågor som har nära anknytning till förslaget om att kunna sammanbo i ett särskilt boende oavsett omsorgsbehov. Det rör t.ex. av- gifter, hyror, utformning av besluten, hur man kan förhålla sig till hyres- lagens bestämmelser men också goda exempel. Enligt regeringens bedömning bör få i uppdrag att ta fram en vägledning för tillämpning av den föreslagna bestämmelsen. Regeringen delar uppfattningen att tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen behöver följas upp och bedömer att bör ges ett sådant uppdrag. 7.1Konsekvenser för äldre och samhället Regeringens bedömning: Makar och sambor som vill åldras och bo tillsammans får genom förslaget ett ökat välbefinnande och en ökad livskvalitet, vilket påverkar hälsan positivt för berörda personer. Förslaget leder därför till mindre behov av vård och omsorg, både för den som mot sin vilja skulle ha tvingats bo kvar i hemmet och för den som beviljats särskilt boende.