prop · GZ03156 · 2012-05-29 00:00:00 — Innebörden av dessa båda begrepp samt kravet på att det åberopade materialet ska vara nytt, är desamma som i resnings- regleringen i övrigt. Som framgår av avsnitt 4.2.1 avses med omständig- het ett rättsfaktum eller ett moment i ett sådant och med bevis såväl ett nytt bevismedel som nya bevis- eller hjälpfakta. Nyhetskravet anses uppfyllt både då de åberopade omständigheterna eller bevisen för dessa är helt nya och då nya bevis åberopas avseende redan framlagda omstän- digheter. I doktrinen har beträffande förutsättningarna för att resning ska beviljas uttalats att det nya materialet måste ha ett visst bevisvärde men att det inte ens teoretiskt kan anges generellt hur stort detta värde ska vara. Det nya materialets värde måste sättas i relation till värdet av den tidigare framlagda bevisningen. Ju mera övertygande den tidigare framlagda bevisningen till stöd för domen ter sig, desto större krav måste ställas på det nya materialet för att resning ska komma i fråga (och , Processen i hovrätt och , Rättegång VI, 2011, s. 201). Mot bakgrund av den nära koppling som råder mellan de materiella resningsreglerna och möjligheterna att återuppta en förunder- sökning i ett resningsförfarande, måste enligt regeringen liknande hänsyn tas vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas i syfte att utreda om det finns grund för resning. Betydelsen av det nya materialet måste alltså ses i ljuset av den bevisning som åberopats i det tidigare målet. Följaktligen är det beroende av omständigheterna i det enskilda resningsärendet vad som krävs i form av nya omständigheter eller nya bevis för att resning ska kunna beviljas och detta måste gälla också för att en förundersökning ska få återupptas. Regeringen konstaterar att det därför inte är möjligt att generellt ange vad som närmare bör krävas i form av nya omständigheter eller nya bevis för att en förundersökning i syfte att utreda om det finns förutsättningar för resning ska återupptas, en synpunkt som även JO gett uttryck för i sitt remissvar. För att det ska vara möjligt att bedöma sannolikheten av att en ny om- ständighet eller ett nytt bevis kan leda till resning måste dock påståendet om det nya materialet ha en viss substans. Vissa minimikrav bör ställas på de nya uppgifter som görs gällande för att det ska bli aktuellt att över- väga att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning. Eftersom den enskilde i detta skede inte har tillgång till det allmännas utredningsresurser kan emellertid inte gärna krävas att denne har säkrat bevisning om det nya materialet genom t.ex. bandupp- tagning av en målsägandes ändrade uppgifter eller en skriftlig attest från ett vittne som hört målsäganden berätta att han eller hon talat osanning i det tidigare brottmålet. För att det ska bli aktuellt att överväga ett åter- upptagande av förundersökningen bör det däremot krävas att påståendet om det nya materialet är så konkretiserat att det förtjänar att tas på allvar. Kan den enskilde t.ex. närmare beskriva i vilket sammanhang målsägan- den ändrat sina uppgifter, hur de ändrade uppgifterna blivit kända, varför målsäganden ändrat sina uppgifter etc. bör det kunna vara tillräckligt för att uppgiften om det nya materialet ska tas på allvar och därmed leda till att frågan om förundersökningen ska återupptas prövas. Det anförda gör sig gällande på samma sätt när det gäller annat nytt material än ändrade uppgifter från någon förhörsperson. Antag t.ex. att en enskild person i ansökan om resning gör gällande att en ny teknisk undersökning av visst slag kommer att visa motsatsen till vad en tidigare, under den ordinära processen, genomförd undersökning visat beträffande en viss omständig- het. Ett blankt påstående om detta bör inte vara tillräckligt för att det ska bli aktuellt att överväga om det som åberopats sannolikt utgör grund för resning och därmed föranleda att en förundersökning återupptas utan påståendet bör konkretiseras så att det förtjänar att tas på allvar. Så kan t.ex. ske genom att den enskilde anger skälen till att han eller hon menar att en ny undersökning kommer att ge ett annat utfall. Kanske kan denne peka på någon felaktighet eller otydlighet i protokollet från den tidigare undersökningen som medför att denna kan ifrågasättas. Ett riktmärke bör vara att de nya uppgifter som åberopas inte får vara så vaga att ett åter- upptagande av förundersökningen i princip skulle få till syfte att fiska efter resningsmaterial. Som konstateras inledningsvis är utgångspunkten vid bedömningen av om det nya materialet ska föranleda att förundersökningen återupptas vad som krävs för att resning ska beviljas. Förutsättningen att det är sannolikt att den nya omständigheten eller beviset utgör grund för resning innebär därför att åklagaren behöver göra en prognos av det nya materialets betydelse för möjligheten att bevilja resning. Som påpekat ska prognosen inte göras av vilket faktiskt bevisvärde en viss kompletterande utredningsåtgärd kan få utan prövningen ska utgå från hur bedömningen utfaller om de nya uppgifterna bekräftas. Förenklat uttryckt ska förundersökningen återupptas om det nya material som åbe- ropas om det vid en kompletterande utredning visar sig vara riktigt Prop. 2011/12:156 sannolikt utgör grund för resning. Enligt regeringen bör ett återupptagande av förundersökningen även i fortsättningen kunna initieras på de sätt detta sker enligt praxis, nämligen i ett pågående resningsärende i domstol, genom en framställan direkt till åklagaren och på åklagarens eget initiativ. Regleringen ska därför ut- formas så att den omfattar samtliga dessa situationer. Samma reglering ska vidare gälla oavsett vilken instans som meddelat den dom som vunnit laga kraft. Slutligen ska en förundersökning naturligtvis endast återupptas om det finns behov av ytterligare utredningsåtgärder, vilket bör framgå av lag- texten. Det skulle t.ex. kunna inträffa att det kommer fram ett nytt skrift- ligt bevis som är så otvetydigt att det inte finns anledning att, innan en ansökan om resning ges in till domstolen, återuppta förundersökningen i syfte att hålla kompletterande förhör. Det torde emellertid vara ytterst sällsynt att det sedan ett avgörande vunnit laga kraft kommer fram nytt material som är så otvetydigt att det inte är nödvändigt att vidta några kompletterande utredningsåtgärder. Regeringen gör därför bedömningen att det endast undantagsvis kan bli aktuellt för åklagaren att underlåta att återuppta en förundersökning med hänvisning till att det saknas behov av ytterligare utredningsåtgärder när förutsättningarna i övrigt för ett åter- upptagande av förundersökningen är uppfyllda. 5.3Utredningsåtgärder efter föreläggande av rätten Regeringens förslag: Det ska i lag anges att domstolen kan förelägga åklagaren att vidta en viss utredningsåtgärd om förutsättningarna är uppfyllda för att återuppta en förundersökning. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig särskilt i denna del, Högsta domstolens ledamöter och Hovrätten över och , tillstyrker att domstolarna ges uttryckligt lagstöd att förelägga åklagaren att vidta utredningsåtgärder. Högsta domstolens ledamöter anser dock att möjligheten till formellt föreläggande inte bör begränsas till fall i vilka åklagaren är skyldig att återuppta förundersökningen utan domstolen bör även kunna förordna om återupptagande av förundersök- ningen när den finner behov av det. Hovrätten över och betonar att bestämmelsen bör tillämpas restriktivt. Skälen för regeringens förslag: I praxis har det i ett fåtal fall före- kommit att förelagt riksåklagaren att komplettera utredningen i ett pågående resningsärende. I dessa fall synes riks- åklagaren först ha getts tillfälle att genom en begäran om skriftlig för- ta ställning till om denne självmant ska återuppta förundersök- ningen, men ansett att det inte funnits skäl att göra det. Förfarandet att förelägga åklagaren att komplettera utredningen saknar direkt lagstöd och torde ske med analog tillämpning av 45 kap. 11 §, 46 kap. 12 §, 51 kap. 12 § tredje stycket och 55 kap. 15 § första stycket 2 RB. Nämnda bestämmelser ger rätten möjlighet att i det ordinära förfaran- det begära komplettering av förundersökningen. De har nära samband med bestämmelsen i 46 kap. 4 § andra stycket RB vari bl.a. föreskrivs att rätten ska se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att rätten genom frågor och påpekanden ska försöka avhjälpa otyd- ligheter och ofullständigheter. Lagrummet ger uttryck för den utred- ningsskyldighet och den skyldighet att bedriva materiell processledning som åvilar rätten i brottmålsprocessen. I resningsärenden är bestäm- melsen i 46 kap. 4 § andra stycket RB inte tillämplig. Vid handlägg- ningen av dessa ärenden gäller allmänt sett att rätten inte bedriver någon materiell processledning och heller inte har någon utredningsskyldighet. Brister i partens ansökan medför därför att den antingen avvisas eller ogillas. Sökanden kan dock återkomma med en ny ansökan där bristen är åtgärdad eller andra skäl åberopas till stöd för ansökan (Felaktigt dömda Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 81 f.). Att rätten i vissa fall förelagt åklagaren att vidta utredningsåtgärder ut- gör således ett undantag från huvudregeln att rätten i resningsärenden inte bedriver materiell processledning. Även om utgångspunkten för handläggningen av resningsärenden är att domstolen inte har någon ut- redningsskyldighet är det enligt regeringens mening rimligt att domstolen har möjlighet att agera om den anser att förutsättningarna för att åter- uppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning är uppfyllda men åklagaren är av motsatt uppfattning. Detta gäller sär- skilt när de aktuella utredningsåtgärderna är av sådant slag att den enskilde inte själv kan vidta dem, t.ex. vissa rättsmedicinska åtgärder. Det kan i enstaka fall framstå som klart otillfredsställande för domstolen att vara tvungen att avslå en resningsansökan därför att en åberopad om- ständighet inte har verifierats genom en kompletterande utredning trots att starka skäl talar för att ansökan skulle ha bifallits om omständigheten bekräftats. En annan situation där det framstår som rimligt att domstolen har möj- lighet att verka för ytterligare utredning är när rätten anser att förutsätt- ningarna för ett återupptagande är för handen och bevisvärdet av det nya material som utredningsåtgärden avser att säkra riskerar att förstöras om den resningssökande skulle vidta åtgärden själv. Med hänsyn till att en möjlighet för domstolen att förelägga åklagaren att företa utredningsåtgärder framstår som ett undantag från de mer gene- rella principer som anses gälla för handläggning av resningsärenden, anser regeringen i likhet med utredningen och remissinstanserna, att förfarandet bör ges uttryckligt lagstöd. Ytterligare skäl för att i lag reglera en sådan möjlighet är att det ökar tydligheten och förutsebarheten i resningsförfarandet. Regeringen vill dock understryka att avsikten med att införa regeln inte är att lägga någon direkt utredningsskyldighet på domstolen i resningsärenden utan att ge domstolen möjlighet att verka för en mer fullständig utredning i fall där det framstår som särskilt ange- läget. På sätt Hovrätten över och påpekat bör denna möj- lighet användas med försiktighet. Ett föreläggande ska endast kunna meddelas angående en specifik utredningsåtgärd och inte avseende ut- redningsåtgärder i allmänhet. Högsta domstolens ledamöter har gjort gällande att möjligheten till föreläggande inte bör begränsas till fall i vilka åklagaren är skyldig att återuppta förundersökningen, utan domstolen ska kunna förordna om Prop. 2011/12:156 återupptagande av förundersökningen när den finner behov av det. punkten ligger i linje med det resonemang ledamöterna fört kring frågan om åklagaren bör ges en möjlighet eller en skyldighet att återuppta för- undersökningen (se närmare avsnitt 5.1). Syftet med att reglera möjligheten för rätten att i vissa fall förelägga åklagaren att vidta en specifik utredningsåtgärd är att det ska bli tydligare och mer förutsebart i vilka situationer rätten ska ha denna möjlighet. Att ge rätten en sådan möjlighet när den finner behov av det bidrar enligt regeringen inte till att systemet blir tydligare och mer förutsebart. Den osäkerhet som finns enligt nuvarande ordning när det gäller i vilka fall rätten kan förelägga åklagaren att vidta utredningsåtgärder riskerar i stället att kvarstå. Om domstolen skulle ges en rätt att förordna om åter- upptagande av förundersökningen när den finner behov av det skulle domstolen dessutom ges en längre gående möjlighet att besluta om åter- upptagande av en förundersökning än vad åklagaren har. Mot bakgrund av att det är åklagaren och inte domstolen som har ansvaret för den brottsutredande verksamheten, är en sådan ordning tveksam även från principiell utgångspunkt. Att rätten ges möjlighet att förelägga åklagaren att vidta en viss utredningsåtgärd om förutsättningarna i övrigt för att återuppta en förundersökning är uppfyllda (se närmare avsnitt 5.2), ger enligt regeringen tillräckligt utrymme för domstolen att verka för att utredningen tillförs ytterligare material. Särskilt när det gäller resning till förmån för den tidigare tilltalade finns det inom ramen för tilläggsregeln (se närmare avsnitt 4.2.1) förhållandevis stora sådana möjligheter. Rege- ringens bedömning är alltså att domstolen inte bör ges någon utvidgad befogenhet i detta avseende. Möjligheten att i ett pågående resningsärende förelägga åklagaren att vidta en viss utredningsåtgärd bör vara tillämplig vid såväl en hovrätts som Högsta domstolens handläggning. Förfarandet vid en återupptagen förundersökning Regeringens bedömning: Det behövs inte några särskilda regler om vilka bestämmelser i 23 kap. och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som bör tilläm- pas på förundersökningar som återupptas i syfte att utreda om det finns grund för resning. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten över och anser att det närmare bör utredas vilka bestämmelser som ska gälla i samband med en Övriga remissinstanser har inte yttrat sig i Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelsen i 23 kap. 23 § RB om komplettering av förundersökningen efter åtals väckande gäller endast under det ordinära förfarandet. Enligt praxis tillämpas emellertid bestämmelserna om förundersökning på förfarandet vid återupptagna förundersökningar i syfte att utreda om det finns grund för resning i den utsträckning det är möjligt. Vad gäller regleringen i 23 kap. RB är det uppenbart att denna inte i sin helhet kan appliceras direkt på en förundersökning som återupptagits i syfte att utreda om det finns förutsättningar för resning. Som exempel kan kopplingen till att någon blivit skäligen misstänkt nämnas. Om ett utredningsförfarande som sker efter att en dom vunnit laga kraft läggs ned finns det vidare ett behov av någon form av slutdelgivning av den tidigare tilltalade. Någon sådan rätt finns inte för en misstänkt om åkla- garen fattar motsvarande beslut beträffande förundersökningen under det ordinära förfarandet. Trots den i viss mån bristande överensstämmelsen mellan en förunder- sökning som återupptagits i syfte att utreda om det finns grund för res- ning och bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. RB ansluter sig regeringen till utredningens bedömning att dessa bestämmelser i möjlig- aste mån bör gälla även för en sådan förundersökning. Även ombudsmän () har uttalat sig i denna riktning. Enligt JO gäller för återupptagna förundersökningar, på samma sätt som i fråga om andra förundersökningar, dels att en förundersökning bör bedrivas på ett sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet, dels att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och att den ska läggas ner om det inte längre finns anledning att fullfölja den (JO 2002/03 s. 124 f.). JO har också framhållit att beslut om att återuppta en förundersökning, i likhet med beslut om att inleda eller utvidga en förundersökning, ska doku- menteras i akten. Vidare ska åklagaren, sedan kompletterande utred- ningsåtgärder i ett resningsärende vidtagits, i ett beslut redovisa sin be- dömning i frågan om utredningsresultatet föranleder åklagarsidan att verka för resning eller inte (JO 2000/01 s. 74). För handläggningen under det ordinära förfarandet hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden där den misstänkte inte har fyllt finns det i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) bestämmelser som kompletterar regleringen i bl.a. 23 kap. RB. Exempelvis föreskrivs i 4 § LUL att en förundersökning mot den som inte har fyllt och som gäller brott på vilket fängelse kan följa, ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Av 5 § LUL följer att om någon som inte fyllt skäligen kan misstänkas för brott ska vård- nadshavaren eller annan som har en på visst sätt angiven ställning i för- hållande till den unge underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. I 7 § LUL finns vidare en bestäm- melse om att företrädare för i vissa fall ska närvara vid förhör med en person . I likhet med utredningen anser rege- ringen att det finns anledning att även vid genomförandet av en förunder- sökning som återupptas i syfte att utreda om det finns grund för resning särskilt beakta om denna avser en ung person. De särskilda bestämmelser om förundersökning som gäller för unga lagöverträdare bör därför, i den mån det är möjligt, tillämpas på en sådan förundersökning (se dock avsnitt 6.3.1 gällande möjligheten till offentlig försvarare). Hovrätten över och har, av tydlighetsskäl, efterlyst en uttrycklig reglering av förfarandet. Regeringen har förståelse för hovrät- tens synpunkt. Såvitt regeringen känner till har emellertid den praxis som utvecklats kring förfarandet vid en återupptagen förundersökning funge- Den närmare preciseringen av vilka bestämmelser Prop. 2011/12:156 som ska tillämpas bör därför även i fortsättningen göras i praxis. 6 Rätten till rättsligt biträde 6.1Lagreglering av rätten till rättsligt biträde Regeringens förslag: Det ska framgå av lag under vilka förutsätt- ningar den tidigare tilltalade och målsäganden har rätt till rättsligt biträde i ett resningsförfarande. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalat sig i denna del är positiva till förslaget. Bland dessa finns ombudsmän (), , Hovrätten över och , , , , Juridiska fakultets- nämnden vid , och Brotts- offermyndigheten. Skälen för regeringens förslag: Det är staten genom åklagaren som förfogar över det allmännas utredningsresurser och det kan vara svårt för den enskilde som ansöker om resning och har bevisbördan för att res- ningsförutsättningarna är uppfyllda att själv ta fram nödvändig utredning i resningsärendet. Ett sätt att underlätta för den enskilde är att, som rege- ringen föreslår i avsnitt 5.2, sänka kraven för att återuppta en förunder- sökning i syfte att utreda om det finns grund för resning. Ett annat sätt att underlätta för den enskilde är att införa en rätt till rättsligt biträde. Som framgår av avsnitt 4.5 finns varken för en tidigare tilltalad eller för en målsägande någon författningsreglerad rätt till rätts- ligt bistånd i samband med ett resningsförfarande i brottmål. Många personer som dömts för brott avtjänar fängelsestraff när ett resningsförfa- rande i brottmål aktualiseras. Bland annat därför har tidi- gare tilltalade ett begränsat ekonomiskt utrymme att själva bekosta ett ombud. Detta talar för att den enskilde i vissa situationer bör ha rätt till rättsligt biträde. Vidare ökar förutsebarheten om förutsättningarna för när rättsligt biträde kan förordnas finns angivna i lag. En sådan ordning får också brett stöd bland remissinstanserna. bör samhällets resurser vägas in i bedömningen. Som utred- ningen påpekat kan rimligheten i att staten bekostar rättsligt biträde för en person som redan fått sin sak prövad i tre instanser i och för sig ifrå- gasättas. Om det finns starka skäl för att ifrågasätta den tidigare domens riktighet gör sig detta argument dock inte gällande med samma styrka. Enligt regeringens uppfattning är det därför av större betydelse i vilket skede i resningsförfarandet rätten till sådant biträde bör inträda, än om en sådan rätt över huvud taget bör införas. En lagfäst rätt till rättsligt biträde bör därför införas. Med hänsyn härtill framstår det som naturligt att även målsäganden bör ha en sådan lagfäst rätt till biträde. En författningsregle- ring för denna grupp innebär dessutom en kodifiering av praxis (NJA 2002 s. 439). Former för rättsligt biträde Regeringens förslag: För en tidigare tilltalad i ett resningsförfarande ska det vara möjligt att förordna en offentlig försvarare. utöver inte finnas möjlighet till rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). För brottsoffer under ska det vara möjligt att förordna en sär- skild företrädare för barn. Regeringens bedömning: Målsägandebiträde bör även fortsätt- ningsvis vara den biträdesform som i första hand kommer i fråga för brottsoffer i ett resningsförfarande. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser instämmer i utred- ningens förslag och bedömning eller lämnar dem utan invändningar. efterlyser en motivering till varför målsägandens möjlig- het till rättshjälpsbiträde inte begränsas när den tidigare tilltalades rätt till det tas bort. ifrågasätter, mot bakgrund av att res- ningsärenden huvudsakligen avser resning till förmån för den tidigare tilltalade, om inte offentligt biträde är en bättre benämning på den som förordnas att biträda den dömde. Skälen för regeringens förslag och bedömning Den som ansöker om resning, eller har för avsikt att göra det, är enligt nuvarande ordning hänvisad till att ansöka om rättshjälp för att få ett Vid en lagreglering av frågan om rätt till rättsligt biträde i resningssammanhang är en möjlighet att i rättshjälpslagen (1996:1619) särskilt ange under vilka förutsättningar rättshjälp kan beviljas i samband med ett resningsförfarande. Ett annat alternativ är att utvidga tillämpningsområdet för offentlig försvarare till att omfatta även En fördel med att välja rättshjälpsinstitutet är att ordningen är relativt inarbetad och inte kräver några omfattande lagstiftningsåtgärder. finns också viss praxis på området. Att införa en rätt till offentlig försva- rare i resningsförfarandet skulle innebära ett avsteg från institutets exklu- siva tillämpningsområde, dvs. det ordinarie förundersöknings- och Det skulle också kunna hävdas att en rätt till offentlig försvarare i resningssammanhang bör föranleda samma rätt i andra extraordinära ärenden, t.ex. klagan över domvilla (jfr NJA 1980 s. Det finns å andra sidan flera skäl som talar för att systemet med offentlig försvarare bör väljas som biträdesform i resningsprocessen. Genom att möjliggöra förordnande av offentlig försvarare blir situationen likvärdig med den som gäller i den ordinära förundersöknings- och Vidare blir biträdessystemet för den tidigare tillta- lade mer enhetligt såtillvida att en och samma biträdesform blir tillämp- lig genom hela processen i en tänkt situation där en ansökan om resning leder till bifall. Det gamla försvararförordnandet torde nämligen åter- Prop. 2011/12:156 upplivas när resning har beviljats och brottmålet tas upp till ny prövning (jfr avsnitt 4.5.1). Om den nuvarande möjligheten till rättshjälpsbiträde ersätts av en rätt till offentlig försvarare, blir domstolen som ska pröva en ansökan om resning också behörig att besluta i biträdesfrågan (jfr avsnitt 6.4).