prop · H00336 · 2012-11-27 00:00:00 — Regeringens proposition 2012/13:36 Regeringen överlämnar denna proposition till . I propositionen lämnas förslag som syftar till att motverka sena betalningar och långa avtalade betalningstider i näringslivet. Genom att betalningar sker snabbare och kan företagens finansierings- och administrationskostnader minska, förutsättningarna för en sund konkurrens förbättras och i förlängningen samhällsekonomiska vinster uppnås. Förslagen genomför det nya EU-direktivet om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner. I propositionen föreslås följande. En fordran ska betalas senast efter det att borgenären framställt krav på betalning. I förhållanden mellan näringsidkare får längre betalningstider gälla endast om borgenären uttryckligen har godkänt det. Myndigheter och andra offentliga organ ska inte kunna avtala om längre betalningstider. Vidare ska en borgenär som drabbas av en sen betalning alltid ha rätt till kompensation i form av en förseningsersättning om . Borgenärens rätt till dröjsmålsränta ska inte kunna avtalas bort. Detsamma ska gälla rätten till förseningsersättning, om det inte finns särskilda skäl för det. Myndigheter och andra offentliga organ som betalar för sent ska dessutom alltid vara skyldiga att betala minst den lagstadgade dröjsmålsräntan. Det föreslås också en höjning av ersättningsbeloppen för inkassoåtgärder motsvarande kostnadsutvecklingen. Lagändringarna föreslås träda i kraft . 2012/13:36 Innehållsförteckning Förslag till riksdagsbeslut ................................................................. Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635) 2.2Förslag till lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m.................................. 2.3Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare ................................... 2.4Förslag till lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning ....................... Ärendet och dess beredning ............................................................ Problemen med långa betalningstider och sena betalningar ........... Direktivet och dess genomförande.................................................. Ersättning för inkassoåtgärder m.m. ............................................... Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser................................... Ekonomiska och andra konsekvenser ............................................. Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635) ...... 12.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m................................ 12.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare ................................... 12.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning ....................... Bilaga 2 Sammanfattning av betänkandet (SOU 2012:11) ................. Bilaga 4 Förteckning över remissinstanserna...................................... Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1.lag om ändring i räntelagen (1975:635), 2.lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m., 3.lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare, 4.lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1Förslag till lag om ändring i räntelagen (1975:635) Härigenom föreskrivs1 i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 1, 6 och 8 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas fyra nya paragrafer, 2 a2 c och 4 a §§, av följande lydelse. Denna lag är tillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område. Denna lag är tillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område. Den innehåller bestämmelser om betalningsvillkor i vissa fall samt om ränta. Lagen gäller i den mån ej annat är avtalat eller utfäst eller särskilt föreskrivet. Avtalsvillkor som inskränker gäldenärens rätt till jämkning enligt 8 § är dock utan verkan mot denne. Lagen gäller i den mån inte annat är avtalat, utfäst eller särskilt föreskrivet. I lagen finns dock bestämmelser om avtalsvillkor som är utan verkan och om betalningsvillkor som är utan verkan eller som har verkan endast om borgenären uttryckligen har godkänt villkoret. En fordran på betalning för en vara eller tjänst i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet förfaller till betalning senast efter det att borgenären har framställt krav på att fordringen 1 Jfr och rådets direktiv /7/EU av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 23.2.2011, s. 1, Celex 32011L0007). 2 Senaste lydelse 1987:327. Detsamma gäller när en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet har en sådan fordran på en myndighet eller ett annat offentligt organ. Ett betalningsvillkor är utan verkan mot borgenären i den mån det inskränker borgenärens rätt till betalning enligt första stycket. I ett förhållande mellan näringsidkare får dock betalningen ske senare, om borgenären uttryckligen har godkänt detta. Har gäldenären i ett sådant fordringsförhållande som avses i 2 a § rätt att skjuta upp betalningen på grund av en undersökning av om varan eller tjänsten överensstämmer med avtalet, får betalningen skjutas upp i från det att varan mottogs eller tjänsten utfördes, om borgenären inte uttryckligen har godkänt . Det som sägs i 2 a och 2 b §§ gäller inte betalningar som förfaller enligt en avbetalningsplan. Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala ränta enligt 3 eller 4 § på en fordran på betalning för en vara eller tjänst är utan verkan mot borgenären i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet. Detsamma gäller i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning. I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada skall avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan för tiden till dess förmånerna har slutligt fastställts. I fall som avses i 3 eller 4 § beräknas ränta för år enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § med ett tillägg av . Om det vid bestämmande av skadestånd med anledning av personskada ska avräknas förmåner som en skadelidande har rätt till enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (1972:207), utgör dock tillägget till referensräntan för tiden till dess förmånerna har fastställts slutligt. Ett avtalsvillkor som innebär att räntan ska beräknas enligt en lägre räntefot än vad som följer av första stycket första meningen är utan verkan mot borgenären i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning. Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han inte har kunnat råda över varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn härtill vara oskälig, får den ränta som annars skulle utgå jämkas. Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan liknande omständighet som gäldenären inte har kunnat råda över varit förhindrad att betala i rätt tid och skulle en skyldighet att betala full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsyn till detta vara oskälig, får den ränta som annars skulle betalas jämkas. Ett avtalsvillkor som inskränker rätten till jämkning enligt första stycket är utan verkan mot gäldenären. Denna lag träder i kraft . 3 Senaste lydelse 2002:352. 4 Senaste lydelse 1987:327. 2 a och 2 b §§ tillämpas inte på fordringar till följd av avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. 2.2Förslag till lag om ändring i lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. Härigenom föreskrivs1 i fråga om lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. dels att 1, 4, 5 och 6 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas en ny paragraf, 4 a §, av följande lydelse. Denna lag gäller en gäldenärs skyldighet att ersätta en borgenärs kostnader för åtgärder som syftar till att förmå gäldenären att erlägga betalning för en förfallen skuld. Denna lag gäller en gäldenärs skyldighet att ersätta en borgenärs kostnader för åtgärder som syftar till att få gäldenären att betala en förfallen skuld. I lagen finns också bestämmelser om en gäldenärs skyldighet att i vissa fall betala förseningsersättning till borgenären. Ersättningsskyldighet enligt 2 och 3 §§ gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta till vara borgenärens rätt. Ersättning utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. Gäldenärens ersättningsskyldighet enligt 2 och 3 §§ gäller endast kostnader som har varit skäligen påkallade för att ta till vara borgenärens rätt. Ersättning ska betalas, om det inte finns särskilda skäl till annat, med högst 1. för skriftlig betalningspåminnelse som avses i för krav som avses i 3 § 1, för upprättande av amorteringsplan som avses i 3 § 2. Om en borgenär i ett förhållande mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet har rätt till dröjsmålsränta till följd av att 1 Jfr och rådets direktiv /7/EU av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 23.2.2011, s. 1, Celex 32011L0007). en fordran på betalning för en vara eller tjänst inte har betalats i tid, har borgenären också rätt till samma gäller i ett förhållande mellan en näringsidkare och en myndighet eller ett annat offentligt organ, när näringsidkaren i sin Har någon annan åtgärd än som avses i 2 och 3 §§ vidtagits i syfte någon annan åtgärd än som avses i att förmå gäldenären att erlägga 2 och 3 §§ i syfte att få gäldenären betalning för en förfallen skuld, är att betala en förfallen skuld, är denne inte skyldig att ersätta kost- gäldenären inte skyldig att ersätta naderna för åtgärden. kostnaderna för åtgärden. inskränker dock inte den skyldig- het som på annan grund än denna lag kan åvila gäldenären att er- sätta kostnader för mer omfattan- de förhandling för biläggande av tvistefråga rörande en fordran. Om borgenären har rätt till förseningsersättning enligt 4 a §, är gäldenären skyldig att betala som avses i 2 och 3 §§ endast till den del den sammanlagda ersätt- hindrar inte att gäldenären kan än denna lag ersätta kostnader för mer omfattande förhandlingar för att lösa en tvist om en fordran. Avtalsvillkor, som innebär att gäldenärens skyldighet att ersätta kostnader som avses i 1 § utvidgas utöver vad som följer av denna lag, är ogiltigt. Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenärens skyldighet att ersätta kostnader som avses i 1 § första stycket utvidgas utöver vad som följer av denna lag är ogiltigt. Ett avtalsvillkor som innebär att borgenären inte har rätt till ersättning enligt 4 a § eller 5 § andra stycket är ogiltigt, om det inte finns särskilda skäl för att tillåta 1.Denna lag träder i kraft . 2.För åtgärder enligt 2 eller 3 § som har vidtagits före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser om ersättningens storlek. 3.4 a § och 5 § andra stycket tillämpas på fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet, även om fordringen grundas på ett avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Förslag till lag om ändring i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare Härigenom föreskrivs1 att det i lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare ska införas en ny paragraf, 7 §, av följande lydelse. Vid handel med varor eller tjänster gäller det som sägs i denna lag om avtalsvillkor också för praxis som utbildats mellan parterna, handelsbruk och annan sedvänja avseende betalningstid, dröjsmålsränta eller ersättning för indrivningskostnader. Denna lag träder i kraft . 1 Jfr och rådets direktiv /7/EU av om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner (EUT L 48, 23.2.2011, s. 1, Celex 32011L0007). 2012/13:36 2.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning ska ha följande lydelse. Om det kan antas att sökandens yrkande i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning är ogrundat eller obefogat, skall ansökningen behandlas som om svaranden bestritt den. Ett yrkande om ersättning för åtgärder som avses i 2 eller 3 § lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. skall alltid antas vara ogrundat eller obefogat, i den mån ersättningen inte kan utgå enligt den lagen. Om det kan antas att sökandens yrkande i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning är ogrundat eller obefogat, ska ansökningen behandlas som om svaranden bestritt den. Ett yrkande om ersättning för åtgärder som avses i 2 eller 3 § lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. eller om ersättning enligt 4 a § samma lag ska alltid antas vara ogrundat eller obefogat, i den mån ersättningen inte kan utgå enligt den lagen. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning och Europeiska unionens råd antog 2011 direktivet (2011/7/EU) om bekämpande av sena betalningar vid Direktivet är en omarbetning av ett tidigare direktiv (2000/35/EG), som genomfördes i svensk rätt (direktiv, se propositionen Direktivet om sena betalningar [prop. 2001/02:132]). Det nya direktivet innehåller bestämmelser om bl.a. betalningsfrister, dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader. genomfört i nationell rätt . lydelse på svenska finns i bilaga 1. gavs en särskild utredare i uppdrag att föreslå hur direk- tivet ska genomföras i svensk rätt (dir. 2011:30). Även en begäran från Svensk Inkasso till regeringen, avseende ändring av ersättningsnivåerna enligt förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m., överlämnades till utredningen för åtgärd (Ju2011/1347/L2). Utredningen (Ju 2011:04), som antog namnet Utredningen om snabbare betalningar, lämnade betänkandet Snabbare betal- ningar (SOU 2012:11). Under utredningsarbetet har överläggningar hållits mellan företrädare för ansvariga departement i de nordiska länderna. har man försökt enas om hur direktivet bör tolkas och, i viss mån, även hur det lämpligen bör genomföras. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 2 och betänkandets författningsförslag finns i bilaga 3. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstans- erna finns i bilaga 4. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftnings- ärendet (Ju2012/2869/L2). En jämförelsetabell med en sammanställning av bestämmelserna i direktivet och närmast motsvarande bestämmelser i svensk lag finns i I propositionen behandlas också frågan om ökade möjligheter att jämka avtalsvillkor mellan näringsidkare. har i ett tillkännagivande, mot bakgrund av användningen av skiljeklausuler i förhållande till små- företagare, uttalat att regeringen bör tillsätta en utredning med uppgift att lägga fram förslag till åtgärder för att öka möjligheterna att jämka oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare (bet. 2004/05:LU12 s. 19 f. 2004/05:179). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Lagrådet anser bl.a. att tillämp- ningsområdet för räntelagen (1975:635) bör tydliggöras samt att det tydligare bör framgå att man inte kan avvika från alla bestämmelser om betalningstider genom avtal. Regeringen följer i allt väsentligt Lagrådets Lagrådets synpunkter behandlas i författningskommentaren och föranleder även vissa förtydliganden i avsnitt 8. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag görs också några 4Problemen med långa betalningstider och sena betalningar När företag säljer varor och tjänster till andra företag eller till det allmänna sker betalningen ofta i efterhand. Köparen erbjuds på så sätt en viss tidsfrist att betala, en kredit. Krediter är betydelsefulla vid handelstransaktioner eftersom de förenklar betalningsadministrationen och möjliggör en mer effektiv handel. Det är därför viktigt att marknadsaktörerna har ett utrymme att anpassa kredittiden efter behoven i det enskilda fallet. Långa betalningstider, liksom sena betalningar, dvs. betalningar som sker efter förfallodagen, kan dock få negativa effekter. Efter genomförandet av direktiv tillsatte regeringen en utredning som fick i uppdrag att kartlägga problemen med sena betalningar och långa betalningstider i näringslivet. Utredningen, som antog namnet Utredningen om långa betalningstider, redovisade sitt betänkande, Betalningstider i näringslivet (SOU 2007:55), . Av utredningens kartläggning framgick att betalningstiderna generellt inte är så långa i som i många andra europeiska länder, men att det i viss utsträckning även i förekommer både långa avtalade betalningstider och betalningsförseningar. undersökningar, bl.a. företaget årliga mätningar av betalningstider i ett antal europeiska länder (European Payment Index), ger stöd för antagandet att betalningstiderna i inte har förändrats nämnvärt . Utredningens kartläggning utvisade att den genomsnittliga betalningstiden som små och medelstora företag angav i sina fakturor till andra företag eller offentlig sektor var . Den vanligaste avtalade betalningstiden i var alternativt en kalendermånad. Inom vissa branscher förekom längre avtalade betalningstider. Särskilt utmärkande i detta avseende var underleverantörer till transportmedelsindustrin samt elektronik- och teleproduktindustrin. När det gäller sena betalningar visade kartläggningen att omkring hälften av alla fakturor i betalas för sent även om det normalt inte är fråga om längre förseningar. Det kan finnas flera olika anledningar till att fakturor betalas för sent vid sidan av bristande betalningsförmåga hos gäldenären. Företag kan betala för sent av rent företagsekonomiska skäl, trots att betalningsförmåga finns. är orsaken bristfälliga rutiner, slarv hos gäldenären eller bristande respekt för gällande avtal. En förklaring kan vara att relativt få borgenärer begär dröjsmålsränta och ersättning för inkassoåtgärder, vilket gör att det inte kostar gäldenärerna någonting att dröja med betalningen. För en borgenär innebär långa betalningstider och sena betalningar att likviditeten påverkas negativt. Detta gäller för både små och stora företag, även om mindre företag givetvis kan vara mer känsliga för att fakturor betalas sent. Likviditeten har betydelse för dels företagets förmåga att betala sina egna löpande utgifter, dels möjligheten till investeringar och utveckling av verksamheten. En försämrad likviditet kan därför i förlängningen inverka negativt på företagets lönsamhet och konkurrenskraft. En försämrad likviditet minskar också borgenärens möjligheter att betala sina egna leverantörer ; en stor del av kapitalet binds i kundfordringar. I ett längre perspektiv kan de negativa effekterna Prop. 2012/13:36 av långa betalningstider och sena betalningar innebära att ett företag får betalningssvårigheter som i värsta fall kan leda till konkurs. givetvis följdverkningar för det enskilda företaget och dess närmaste omgivning. När ett företag eller det allmänna betalar en faktura för sent eller använder sig av långa betalningstider, drabbar det alltså inte bara motparten utan även andra företag längre ned i leverantörskedjan. Betalningar som sker efter förfallodagen medför dessutom administrationskostnader för borgenären som inte alltid blir ersatta. Om företagets resurser används till indrivningsåtgärder i stället för att användas i den ordinarie verksamheten, minskar företagets lönsamhet och konkurrenskraft. Enligt en grov uppskattning uppgår de årliga kostnaderna för betalningspåminnelser till , fakturering av dröjsmålsränta till , inkassokostnader till mellan en och samt betalningsförelägganden till (SOU 2007:55 s. 135 f.). Det är med andra ord fråga om betydande resurser, sammanlagt motsvarande , som läggs på indrivningsåtgärder i stället för på tillväxtskapande verksamhet, vilket givetvis får betydelse för samhällsekonomin. Därtill kommer att sena betalningar också leder till en finansiell osäkerhet för leverantörerna. Företagen kan tvingas att tillförsäkra sig en större andel rörelsekapital, i stället för att använda medlen för tillväxtskapande investeringar. Även om , liksom de andra nordiska länderna, uppvisar kortare betalningsperioder än vad som är vanligt i övriga , kan samhällsekonomiska fördelar uppnås genom att betalningar inom näringsliv och offentlig sektor sker snabbare än . Regler som främjar detta förbättrar villkoren för företagandet. Direktivet och dess genomförande Direktivet bakgrund, syfte och huvudsakligt innehåll Inom EU har arbetet för att förkorta betalningstider och bekämpa sena betalningar vid handelstransaktioner bedrivits . 1995 uppmanade kommissionen genom en rekommendation medlems- staterna att arbeta med frågan om sena betalningar (EGT L 127, 10.6.1995, s. 19). Efterföljande utvärdering utmynnade i En utvärdering av det direktivet resulterade i sin tur i det nu aktuella direktivet. Flera av reglerna i det nya direktivet är i sak oförändrade i förhållande till tidigare direktiv. I vissa avseenden är det nya direktivet dock mer långtgående, bl.a. innehåller det bestämmelser om betalningsperiodens längd. Liksom direktiv är det nya direk- tivet ett s.k. minimidirektiv. Detta innebär att medlemsstaterna tillåts ha ett bättre, men inte sämre, skydd för borgenärerna än vad som följer av Direktivets syfte och tillämpningsområde anges i artikel 1. direktivet är att bekämpa sena betalningar vid handelstransaktioner, för att se till att den inre marknaden fungerar väl och därigenom främja särskilt de små och medelstora företagens konkurrenskraft. Direktivet ska, med vissa möjliga undantag, gälla för alla betalningar vid handelstransaktioner. I artikel 2 definieras en rad begrepp. Med handelstransaktioner avses transaktioner mellan företag eller mellan företag och offentliga myndigheter som leder till leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot ersättning. Offentlig myndighet definieras som varje upphandlande myndighet enligt definitioner i direktiven om offentlig upphandling, och företag som varje organisation, utom en offentlig myndighet, som handlar inom sin oberoende ekonomiska eller yrkesmässiga verksamhet, även om den verksamheten bedrivs av en ensam person. I artikeln finns också definitioner av sen betalning, ränta vid sen betalning, lagstadgad ränta vid sen betalning, referensränta, förfallet belopp, återtagandeförbehåll och exekutionstitel. Artikel 3 behandlar transaktioner mellan företag. Bestämmelserna om rätten till ränta vid sen betalning (punkterna 13) är i sak oförändrade i förhållande till direktiv, som redan har genomförts i svensk rätt (prop. 2001/02:132 s. 27 f.). Artikeln innehåller även bestämmelser om begränsning av dels den tid för undersökning av en vara eller tjänst som en köpare kan ha rätt till före betalning (punkt 4) och dels betalningsperiodens längd (punkt 5). Dessa bestämmelser saknar motsvarighet i tidigare direktiv. Motsvarande bestämmelser om rätten till ränta samt begränsning av undersöknings- och betalningsperioden vid transaktioner när gäldenären är en offentlig myndighet finns i artikel 4. Av artikel 5 följer att direktivet inte ska påverka parternas möjligheter att, i enlighet med nationell rätt, avtala om avbetalningsplaner. Artiklarna 35 behandlas i avsnitt 6. Artikel 6 reglerar en borgenärs rätt till ersättning för indrivningskostnader.