prop · GZ0385 · 2012-03-19 00:00:00 — Regeringen föreslår därför att en nämnd i som full- gör uppgifter inom ska vara reservforum. Som JO fram- håller kan detta innebära att det kan finnas flera nämnder som formellt sett blir behöriga, eftersom vissa av uppgifter i kommun fullgörs av ett antal stadsdelsnämnder. Det ankommer i sådana fall på kommunen själv att bestämma vilken eller vilka av nämnderna som ska handlägga de aktuella frågorna. Anmodan att utöva behörighet Som huvudregel ligger behörigheten på myndigheterna i den stat där barnet har hemvist (artikel 5). I undantagsfall kan det dock vara lämp- ligare att en myndighet i en annan fördragsslutande stat utövar behörighet. Konventionen möjliggör därför för myndigheterna att i en sådan särskild situation komma överens om vilken myndighet som ska utöva behörighet (artiklarna 8 och 9). I konventionen finns det ett antal bestämmelser om det förfarande som ska tillämpas. Det finns dock ingen uttrycklig bestämmelse om hur en behörig svensk myndighet ska gå till väga när en utländsk myndighet eller parterna i målet eller ärendet vid den utländska myndigheten har gjort en framställning om att den myndigheten ska få utöva behörighet i stället för den svenska myndigheten (artikel 9.1). På motsvarande sätt som enligt II-förordningen bör en svensk myndighet som får en sådan framställning anmoda den utländska myndigheten att utöva behö- righeten. En förutsättning för en sådan anmodan bör vara att den svenska myndigheten anser att den utländska myndigheten är bättre lämpad att bedöma vad som är bäst för barnet. Regeringen föreslår att det tas in en kompletterande bestämmelse om detta. Till skillnad från utredningen gör regeringen bedömningen att det i Prop. 2011/12:85 övrigt inte är nödvändigt med några kompletterande bestämmelser. frågor om förfarandet som inte regleras i konventionen får, på samma sätt som vid tillämpningen av II-förordningen, allmänna process- uella regler tillämpas. T.ex. får det med ledning av regler avgöras vad som gäller om överklagande av ett beslut av en svensk domstol att inte skilja sig från ett mål efter en framställning om att en domstol i en annan fördragsslutande stat önskar utöva behörighet. Frågor om rättens sammansättning eller behörigheten inom bestäms av respektive socialtjänstlagen. När det gäller en domstols beslut om att anmoda en utländsk domstol att utöva behörig- heten följer det av att ett sådant beslut under rätte- gången kan överklagas i samband med att dom eller slutligt beslut över- klagas. Erkännande, verkställbarhet och verkställighet Regeringens förslag: ska vara behörig domstol när det gäller ansökningar om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verkställbart i . förfarandet i ska införas. Ett utländskt avgörande som har förklarats verkställbart ska verk- ställas enligt 21 kap. om det avser barnets person. avgörande som avser barnets egendom ska verkställas enligt utsök- För verkställigheten ska gälla vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk domstols avgörande i motsvarande fall. Utredningens förslag överensstämmer till stora delar med rege- Utredningen bedömer att det inte finns anledning att i lag ange enligt vilka lagar verkställighet ska ske (se SOU 2005:111). Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller har inga invändningar mot dem. har vissa synpunkter på det föreslagna förfarandet där. Skälen för regeringens förslag De åtgärder som vidtas av en fördragsslutande stats myndigheter ska enligt erkännas direkt på grund av lag i samt- liga övriga fördragsslutande stater (artikel 23.1). Avsikten är att en åtgärd till skydd för ett barn, t.ex. att en person anförtros vårdnaden om barnet, ska gälla direkt i de stater som barnet har anknytning till. inte vara nödvändigt att genomgå någon procedur för att åtgärden ska Principen att en åtgärd ska erkännas är dock inte utan undan- tag; konventionen innehåller ett antal vägransgrunder. Det är också möj- ligt för en part att begära att myndigheterna beslutar om erkännande eller icke-erkännande av en viss åtgärd. Vidare ska en åtgärd som beslutas i en stat och som är verkställbar där också kunna verkställas i en annan fördragsslutande stat (artikel 26.1). För att verkställighet ska kunna ske i en annan stat krävs dock att åtgärden först har förklarats vara verkställ- bar. Förfarandet i fråga om erkännande och verkställbarhetsförklaring ska regleras i den anmodade statens lagstiftning. Erkännande eller verkställ- barhetsförklaring får endast vägras på de grunder som framgår av kon- ventionen (artikel 23.2 ). Enligt konventionen ska förfarandet vara enkelt och snabbt. Konventionens likheter med II-förordningen talar i och för sig för att införa bestämmelser som motsvarar exekvaturförfarandet enligt det instrumentet. Regeringen gör dock liksom utredningen bedöm- ningen att det inte finns anledning att föreskriva tre stadier för förfaran- det när det inte krävs enligt konventionen. Det förfarande som väljs bör vara enklare och ha sin förebild i andra lagar med exekvaturbestäm- melser. Regeringen föreslår därför en ordning som innebär att motparten redan under det första stadiet ges tillfälle att yttra sig innan domstolen fattar beslut i frågan. Enligt II-förordningen får motparten möjlighet att yttra sig först efter det att parten ansökt om ändring av avgörandet. Exekvaturprövningen bör alltså ske i två led. Det andra ledet består av en möjlighet att överklaga domstolens beslut. är behörig domstol enligt såväl II-förordningen som andra lagar med exekvaturbestämmelser på familjerättens område. Ett eventuellt överflyttande av exekvaturförfarandet till tingsrätt tas upp i regeringens proposition Kompletterande bestämmelser till EU:s under- hållsförordning (prop. 2010/11:120). Där görs bedömningen att en sådan reform bör avvakta den pågående översynen av rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). Det saknas anledning att nu göra en annan bedömning. Det föreslås alltså att ska handlägga förklaringar om erkännande och verkställbarhet enligt konventionen. En part som ansöker om erkännande eller verkställbarhetsförklaring bör ge in avgörandet i original eller en kopia av detta som har bestyrkts av en behörig myndighet. Vidare bör det krävas att sökanden bifogar bevis om att åtgärden är verkställbar i ursprungsstaten något som av naturliga skäl inte kan krävas om ansökan bara avser beslut om erkännande. Utredningen är av uppfattningen att det saknas skäl att tynga förfarandets inledningsskede med ytterligare föreskrifter. När ansökan avser en dom eller ett slutligt beslut som har meddelats i en parts utevaro bör dock, som föreslår, sökanden redan i samband med ansökan om erkännande eller verkställbarhetsförklaring ge in bevis om att parten blivit delgiven stämning. Om komplettering krävs först i ett senare skede, kan förfarandet försenas och föranleda onödig skriftväxling. Liksom utredningen anser regeringen att hovrätten bör kunna förelägga sökanden att inkomma med ytterligare handlingar om det behövs för prövningen av ansökningen. Det bör krävas att de handlingar som ges in till hovrätten är översatta till svenska, om inte hovrätten finner att det är obehövligt. framhåller att möjlighet bör ges att frångå kravet på översättning även när det inte skäligen kan krävas av sökanden att handlingen översätts. Så kan vara fallet t.ex. om sökanden har haft rättshjälp i den ursprungliga processen. Regeringen föreslår att det införs en sådan möjlighet. när det handlar om åtgärder till skydd för ett barn finns det skäl att inte Prop. 2011/12:85 upprätthålla ett absolut krav på att sökanden alltid ska översätta samtliga handlingar i ärendet. Enligt konventionen ska en åtgärd, som har vidtagits av en fördrags- slutande stats myndighet och som har förklarats verkställbar i , verkställas här som om den hade vidtagits av en svensk myndighet. Verkställigheten ska ske enligt svensk lag med de begränsningar som denna kan innehålla och med hänsyn tagen till barnets bästa (artikel 28). Konventionens bestämmelser är ett sätt att anpassa åtgärderna till inhemska förhållanden i den stat där de ska genomföras. Åtgärderna kan alltså passa in i de möjligheter till verkställighet som finns tillgängliga i den aktuella staten. Konventionen innebär att svenska bestämmelser för motsvarande situation ska användas vid verkställighet av en sådan utländsk åtgärd. En dom eller ett beslut av svensk domstol om vårdnad, boende eller umgänge verkställs enligt 21 kap. . Detsamma gäller avtal mellan föräldrar i sådana frågor när avtalet har godkänts av social- nämnden enligt 6 kap. . Verkställighet söks hos tings- rätten. Beslutar domstolen om verkställighet får den även besluta om vissa tvångsåtgärder, t.ex. föreläggande av vite eller beslut om hämtning av barnet genom polismyndighetens försorg. I första hand ska domstolen dock verka för att avgörandet följs frivilligt. Domstolen kan t.ex. uppdra åt en ledamot eller suppleant i socialnämnden eller tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt full- gör vad som åligger honom eller henne. Domstolen bör hålla samman- träde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främjar ett snabbt avgörande av ärendet. Domstolen kan vägra verkställighet bl.a. om barnet motsätter sig det. Det är barnets ålder och mognad som avgör vilken tyngd barnets synpunkter har. Verkställighet kan också vägras om det är uppenbart att verkställigheten är oförenlig med barnets bästa. Bestämmelserna i 21 kap. är utformade främst med tanke på sådana frågor som regleras i 6 kap. , dvs. vård- nad, boende och umgänge, och på verkställighetsåtgärder som går ut på överlämnande av eller sammanträffande med barn. Normalt kommer också de avgöranden om föräldraansvar som ska verkställas enligt att röra just sådana frågor. I vissa fall kan ett av- görande avse en fråga om föräldraansvar som inte har någon direkt motsvarighet i 6 kap. och där verkställigheten inte går ut på överlämnande av eller sammanträffande med barn. Som exempel kan nämnas att det förekommer att en förälder kan föreläggas att lämna infor- mation om barnet till den andra föräldern. Uppenbarligen gör sig samma intressen gällande här som vid verkställighet av avgöranden om vårdnad, boende och umgänge. Barnets bästa bör även då komma i främsta rummet, och man bör verka för att föräldrarna frivilligt fullgör vad som åligger dem innan det blir aktuellt med tvångsåtgärder. Det ligger alltså nära till hands att låta avgöranden om föräldraansvar verkställas av domstolen enligt 21 kap. . Verkställighetsreglerna i 21 kap. kan tillämpas även i de fall där det handlar om att vidta en åtgärd i anledning av ett beslut i en annan stat att ett barn ska vara placerat utanför det egna hemmet där. I de troligen fåtal praktiska fall där det över huvud taget blir aktuellt med en verkställighet med stöd av konventionen handlar det om att flytta barnet tillbaka till det land där beslutet om placering fattades. Utgångspunkten är att myndigheterna så långt det är möjligt ska eftersträva ett frivilligt fullgörande. Även om det skulle vara fråga om att vidta tvångsåtgärder, är bestämmelserna i 21 kap. lämpliga. De tillämpas redan analogt i de undantagsfall där det med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) blir aktuellt att hämta ett barn med polismyndighetens hjälp. I samband med övervägandena till de kompletterande bestämmelserna till II-förordningen gjordes bedömningen att förfarandet i 21 kap. får anses väl ägnat för internationell verkställighet även av beslut att ett barn ska vara placerat utanför det egna hemmet (prop. 2007/08:98 s. 38). Det saknas anledning att göra någon annan bedömning i nu aktuellt lagstiftnings- ärende. Tillämpningsområdet innebär att det också kan bli aktuellt med verkställighet av ett avgörande som avser en åtgärd till skydd för barnets egendom. För dessa fall går det inte att använda verkställighetsförfarandet enligt 21 kap. , efter- som det tar sikte på åtgärder angående barnets person. Verkställigheten bör på vanligt sätt i stället ske enligt utsökningsbalkens regler. Liksom när det gäller II-förordningen kan det naturligtvis vid verkställighet av utländska avgöranden förekomma förordnanden eller villkor som saknar direkt motsvarighet i svensk rätt. I samband med övervägandena till de kompletterande bestämmelserna till II-för- ordningen gjordes bedömningen att reglerna i 21 kap. och utsökningsbalken är tillräckligt flexibla och inte behöver kompletteras för att möjliggöra verkställighet i dessa fall (prop. 2007/08:98 s. 39). Det saknas anledning att nu göra en annan bedömning beträffande verk- ställighet av åtgärder enligt . Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det klargörs att ett utländskt avgörande ska verkställas enligt 21 kap. om det avser barnets person och enligt utsökningsbalken om det avser barnets egendom. Det bör också i den kompletterande lagen tydliggöras att de bestämmelser som är tillämpliga för verkställigheten av motsvarande frågor i svensk lag är tillämpliga även beträffande utländska, verkställ- bara åtgärder. Det är inte nödvändigt att som utredningen föreslår i den kompletterande lagen särskilt ange att ett beslut om tvångsmedel i det utländska avgörandet inte ska tillämpas vid verkställigheten. Det kommer ändå att framgå tydligt att verkställighet i ska ske enligt svensk lag, vilket innebär att svenska regler, däribland regler om tvångs- medel, ska tillämpas vid verkställigheten. Beslut om en tillfällig åtgärd Regeringens förslag: Det ska införas en möjlighet för svensk domstol att besluta om en tillfällig skyddsåtgärd även om den allmänna behörigheten enligt ligger hos en annan stats I brådskande fall ska svensk domstol kunna fatta beslut om en tillfällig åtgärd även när II-förordningen är tillämplig. Vid domstolens handläggning ska lagen om domstolsärenden tilläm- Det ska införas vissa kompletterande bestämmelser om hand- I domstolens beslut ska det anges hur länge den tillfälliga Utredningens förslag överensstämmer till viss del med regeringens. Utredningen föreslår inte några bestämmelser om handläggningen i domstol (se SOU 2005:111). Remissinstanserna har i allt väsentligt inga synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag Möjlighet för domstolen att besluta om en tillfällig åtgärd Enligt har svenska myndigheter behörighet att i brådskande fall vidta åtgärder när ett barn eller barnets egendom finns här i landet (artikel 11). Om det krävs ett skyndsamt ingripande, får alltså en svensk myndighet besluta om en tillfällig skyddsåtgärd trots att den allmänna behörigheten enligt konventionen utövas av en myndighet i en annan stat, t.ex. därför att barnet har sitt hemvist där. nämnas att en förälders umgänge måste begränsas eftersom det finns risk för att barnet utsätts för övergrepp och ärendet är så brådskande att det inte går att avvakta ett avgörande av umgängesfrågan i den stat som är En annan skyddsåtgärd som kan aktualiseras är ett omhändertagande av ett barn som vistas här. Beslut om eventuella ytter- ligare insatser som ett barn kan vara i behov av fattas sedan av den stats myndigheter som har allmän behörighet enligt konventionen. de allra flesta åtgärder som kan komma att aktualiseras görs bedöm- ningen att nuvarande reglering möjliggör för svenska myndigheter att besluta om tillfälliga skyddsåtgärder. Svensk domstol saknar däremot i princip lagstöd för att enbart besluta om en tillfällig åtgärd när frågan slutligt ska avgöras av en myndighet i en annan stat. Regeringen föreslår därför att det i lagen om 1996 års tas in en bestämmelse som ger domstolen möjlighet att besluta om tillfälliga åtgärder i fråga om vårdnad, boende, umgänge och II-förordningen skiljer sig från konventionen på så sätt att förordningens bestämmelser inte hindrar att en medlemsstats domstolar i brådskande fall tillämpar nationella behörighetsgrunder för att kunna vidta tillfälliga åtgärder beträffande ett barn som befinner sig i landet eller har egendom där (artikel 20). För svensk del kan en tillämpning av 3 kap. 12 § lag bli aktuell. Bestämmelsen gäller fall där ett äktenskapsmål pågår i en annan stat och ger en svensk domstol behörig- het att meddela tillfälliga beslut om t.ex. vårdnad och umgänge. dock uppkomma behov av att besluta om en tillfällig åtgärd även annars Prop. 2011/12:85 än när ett äktenskapsmål pågår i en annan stat. Regeringen föreslår att det också i lagen med kompletterande bestämmelser till II-förord- ningen tas in en bestämmelse som ger svensk domstol behörighet i brådskande fall. Enligt konventionen är svenska myndigheter även behöriga att besluta om tillfälliga åtgärder till skydd för ett barns person eller egendom som finns här i landet trots att det inte är fråga om ett brådskande fall (artikel 12). Det finns ingen motsvarande bestämmelse i II-förordningen. Ett beslut får verkan endast i . En förutsättning är att beslutet inte är oförenligt med åtgärder som redan har vidtagits av de myndigheter som har allmän behörighet enligt konventionen. Regeringen föreslår att det i lagen om 1996 års tas in en bestämmelse som möjliggör för domstol att även i dessa fall besluta om tillfälliga åtgärder. Kompletterande bestämmelser om handläggningen i domstolen Lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) ger utrymme för ett i det konkreta fallet mindre formbundet förfarande. Lagen ger också generellt ett snabbare förfarande än vad som är fallet vid en handlägg- ning enligt . Enligt regeringens mening är det därför ändamålsenligt att de tillfälliga åtgärderna handläggs enligt ärendelagen. Valet av den ordningen innebär bl.a. att bestämmelserna om samman- träde i ärendelagen blir tillämpliga. Ärenden om tillfälliga åtgärder torde vara av sådan karaktär att det behöver hållas ett samman- träde. Med hänsyn till frågornas natur bör det finnas en möjlighet för domstolen att höra barnet på motsvarande sätt som gäller enligt föräldra- balken. För att säkerställa att domstolen får ett så bra underlag som möjligt för sitt beslut bör det också, på samma sätt som i mål och ärenden enligt , finnas en möjlighet att inhämta upplysningar från social- nämnden. lämnar upplysningar till domstolen bör nämnden höra föräldrarna och barnet om det är lämpligt. Enligt upphör en tillfällig skyddsåtgärd att gälla så snart den myndighet som har allmän behörighet enligt konven- tionen har fattat de beslut som situationen kräver. Även i II-för- ordningen finns det en motsvarande bestämmelse. Det är lämpligt att den svenska domstolen i sitt beslut om en tillfällig skyddsåtgärd anger hur länge åtgärden gäller. Som påpekar bör detta framgå av lagtexten. Placering av ett barn över nationsgränserna Regeringens förslag: Förutsättningarna för när en socialnämnd ska kunna godkänna en placering av ett barn här i landet, som övervägs av en utländsk myndighet, ska klargöras i lag. ningarna för när en socialnämnd ska kunna besluta om en placering av ett barn utomlands. Det ska alltid krävas att placeringen är bäst för barnet, särskilt med beaktande av barnets anknytning till landet. placering ska endast kunna ske om vårdnadshavaren och, om barnet fyllt , barnet samtycker till åtgärden. Ett godkännande av en placering här i landet ska endast kunna lämnas om placeringen sker med stöd av eller II-förordningen. Det ska införas ett särskilt uppehållstillstånd för barn som avses bli placerade här i landet. Promemorians förslag överensstämmer till stora delar med rege- I promemorian föreslås det inte att ett barn som placerats här ska kunna få permanent uppehållstillstånd. I promemorian föreslås det inte heller att placeringar här i landet ska kunna godkännas endast om place- ringen sker med stöd av ett internationellt instrument (se Ds 2009:62). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i prome- förslag och bedömningar eller har inga invändningar mot dem. JO, Hovrätten för , Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i , , i att de nya instrumentens innebörd inte analyserats tillräckligt och ifrågasätter om det kan göras en åtskillnad mellan frivillig och tvångsvis Kammarrätten i framhåller att en placering i utlandet bör komma i fråga först när de alternativ som finns i inte anser att en placering i utlandet aldrig ska kunna göras om det inte kan garanteras att socialnämnden får samma möjligheter att utöva tillsyn och följa upp placeringen som vid en placering inom landet. Skälen för regeringens förslag Vård och fostran utanför det egna hemmet Det är kommunen som ansvarar för och som har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. eller någon annan nämnd som fullgör uppgifter inom ska verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. Nämnden ska i nära sam- arbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det stöd och skydd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet (2 kap. 1 § och 5 kap. 1 § socialtjänstlagen). Om en placering utanför det egna hemmet blir aktuell, måste social- nämnden först pröva om barnet kan placeras hos en anhörig eller annan närstående (6 kap. 5 § socialtjänstlagen). medgivande för att ett barn ska få tas emot för stadigvarande vård och Prop. 2011/12:85 fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om barnet (6 kap. 6 § socialtjänstlagen). får inte lämna ett sådant medgivande förrän förhållande- na i det enskilda hemmet och förutsättningarna för vård där är utredda. ska även lämna medgivande när ett barn placeras i ett annat enskilt hem (s.k. privatplacering). Härmed avses situationer där barnets vårdnadshavare och inte socialnämnden tar initiativ till att barnet ska tas emot av någon annan. När socialnämnden efter en utred- ning bedömer att ett barn behöver placeras utanför det egna hemmet, finns det i princip två placeringsalternativ. Det ena sättet är institutions- boende, i form av hem för vård eller boende, s.k. HVB-hem. Alternativet är s.k. familjehem, med vilket avses enskilda hem som på uppdrag av socialnämnden tar emot barn för stadigvarande vård eller fostran och vars verksamhet inte bedrivs yrkesmässigt. Båda dessa placeringsformer kan aktualiseras såväl när insatsen sker på frivillig väg som när den görs med stöd av LVU. Att de enskilda kommunerna har det yttersta ansvaret för de sociala insatserna inom sina respektive gränser utesluter inte att de kan sam- arbeta med varandra i enskilda fall. På så sätt möjliggörs placeringar av barn och unga i familjehem belägna i någon annan kommun än den egna. En förutsättning är att den placerande kommunen först informerar och samråder med den andra kommunen. Det är inte reglerat under vilka förutsättningar ett barn med hemvist i utlandet kan placeras i . Utländska placeringar i torde förekomma men är ovanligt. Det saknas också regler som anger under vilka förutsättningar placeringar av barn och ungdomar kan ske i utlandet. Ett system för placering av barn över nationsgränserna II-förordningen och innehåller bestäm- melser om placering av barn och unga över nationsgränserna. För att en placering ska kunna genomföras på ett bra sätt fordras flera övervägan- den, såsom vilket hem som är lämpligt, hur vården kan ordnas och hur uppföljning och tillsyn ska säkerställas. Även frågan om vem som ska stå kostnaderna under placeringen aktualiseras. De båda instrumenten skapar ett system som underlättar placeringar i andra länder. Om en utländsk myndighet avser att placera ett barn på en institution eller i ett familjehem i en annan medlemsstat, ska den enligt II- förordningen i förväg samråda med den behöriga myndigheten i den senare staten (artikel 56.1). Ett beslut om placering som sker med stöd av förordningen får fattas endast om myndigheten där först har godkänt placeringen (artikel 56.2).