prop · GZ03156 · 2012-05-29 00:00:00 — Mot detta kan anföras att skälet till att en offentlig försvarare ska kunna förordnas innan en förundersökning har återupptagits är att den tidigare tilltalade behöver rättsligt biträde för att överväga om det över huvud taget finns någon anledning att ansöka om resning eller begära att förundersök- ningen ska återupptas. Avsikten är inte att den tidigare tilltalade ska få rättsligt bistånd för att utföra några utredningsåtgärder. Det finns alltså ingen anledning att involvera målsäganden i detta tidiga skede och något rättsligt biträde behöver därför inte kunna förordnas. Har förberedelse- arbetet inför en eventuell ansökan om resning nått så långt att utred- ningsåtgärder behöver vidtas bör den tidigare tilltalade begära att åklaga- ren återupptar förundersökningen och det är först i samband med den återupptagna förundersökningen som målsäganden kan komma att bli berörd av utredningsåtgärder. Innan en förundersökning återupptagits kan visserligen en målsägande föreläggas av domstol enligt 58 kap. 6 § första stycket RB att inkomma med skriftlig förklaring över en resningsansökan. Även åklagaren ska emellertid föreläggas att inkomma med skriftlig förklaring om den tidi- gare tilltalade ansöker om resning. Det är då åklagaren som företräder staten gentemot den tidigare tilltalade och som kommer att behöva ta ställning till om förundersökningen ska återupptas eller inte. Åklagaren torde även utan särskild begäran från målsäganden kunna uppträda på hans eller hennes vägnar som motpart i resningsärendet (, , 7:e avd:8). Några olägenheter av att förordnandet av målsägandebiträde får vänta till dess åklagaren fattat beslut om återupp- tagande av förundersökningen kan därmed knappast uppkomma för målsäganden. Regeringen gör sammantaget bedömningen att det behov som en tidigare tilltalad undantagsvis kan ha av ett rättsligt biträde innan en förundersökning återupptagits inte på samma sätt gör sig gällande för målsäganden. En grundläggande förutsättning för att ett målsägande- biträde eller en särskild företrädare för barn ska kunna förordnas i ett resningsförfarande bör därför vara att en förundersökning har återuppta- gits. Dessutom har målsäganden fortsatt en subsidiär rätt till rättshjälps- biträde (se närmare avsnitt 6.2). Målsägandens möjlighet enligt nuva- rande ordning att få ett rättsligt biträde förordnat i resningssammanhang inskränks alltså inte genom regeringens förslag. När domstolen ska ta ställning till frågan om förordnande av måls- ägandebiträde ska i det ordinära brottmålsförfarandet göras en behovs- prövning som i huvudsak är kopplad till brottets karaktär och målsägan- dens personliga omständigheter. Någon ändring av dessa förutsättningar är inte nödvändig för att en lagreglering av rätten till målsägandebiträde i resningsprocessen ska kunna genomföras. Domstolens prövning av en framställan om målsägandebiträde i ett sådant sammanhang bör alltså även fortsättningsvis ske i enlighet med de förutsättningar som anges i lagen om målsägandebiträde. Regleringen bör emellertid utformas så att dessa förutsättningar gäller även när en förundersökning har återupp- tagits. Den situation som avses är att en förundersökning återupptas i syfte att utreda om det finns grund för resning. Även i det ordinära för- undersöknings- och brottmålsförfarandet förekommer det emellertid att förundersökningar återupptas t.ex. efter överprövning av ett beslut att lägga ned en förundersökning. Även dessa situationer kommer att om- fattas av regleringen. Sådana beslut bedöms emellertid redan efter samma regler som inledande av förundersökning (och , Förundersökning, 2009, s. 228). Förslaget innebär alltså inte någon ändring i förhållande till möjligheterna att enligt nuvarande ord- ning förordna målsägandebiträde i det ordinära förundersöknings- och brottmålsförfarandet. På motsvarande sätt finns inte något behov av att göra ändringar i för- utsättningarna för förordnande av en särskild företrädare för barn. Vid bedömningen av om det finns förutsättningar att utse en sådan företrä- dare bör därför gällande lagstiftning tillämpas. Även i lagen om särskild företrädare för barn bör dock tydliggöras att förutsättningarna i 1 § gäller Prop. 2011/12:156 även när en förundersökning har återupptagits i syfte att utreda om det finns grund för resning. För att åstadkomma detta bör förordnande- tidpunkten uttryckligen knytas till inledandet eller återupptagandet av en förundersökning. Om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta eller bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och sådana omständigheter som anges i 1 § första stycket 1 och 2 finns endast i fråga om en av dem kommer 2 § att gälla även i resningssammanhang. 6.4Förfarandet vid en framställan om rättsligt biträde Regeringens förslag: Bestämmelsen om förundersökningsledarens anmälningsskyldighet i 23 kap. 5 § ska tillämpas även i ett resningsförfarande. Om det inte pågår någon förundersök- ning ska anmälan göras av åklagaren. Framställan om förordnande av offentlig försvarare, målsägande- biträde och särskild företrädare för barn i ett resningsförfarande ska göras hos den domstol som enligt 58 kap. 4 § första stycket rätte- gångsbalken är behörig att pröva ansökan om resning. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har såvitt gäller särskild företrädare för barn bedömt att ansökan om biträde bör göras i tingsrätt. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Offentlig försvarare ska enligt 21 kap. 4 § första stycket RB förordnas av domstol. I det ordinära brott- målsförfarandet är det tingsrätt i egenskap av allmän underinstans som i första hand förordnar offentlig försvarare. För att hovrätt eller ska vara behörig att som första instans i resningsprocessen ta upp försvararfrågan torde krävas stöd i lag (jfr 1 kap. 1 § första stycket, 2 kap. 2 § andra stycket och 3 kap. 3 § andra stycket RB). Den som vill ansöka om resning ska enligt 58 kap. 4 § första stycket RB göra detta hos hovrätten, om domen meddelats av tingsrätt, och i annat fall hos . Den domstol som är behörig att pröva en ansökan om resning bör enligt regeringen även vara behörig att pröva en framställan om förordnande av offentlig försvarare i resningsförfaran- det. En sådan ordning överensstämmer med vad funnit i fråga om målsägandebiträde i NJA 2002 s. 439. Detta blir också den naturliga ordningen om framställan görs i samband med att en resnings- ansökan lämnas in. Med tanke på den nära koppling som finns mellan 58 kap. 6 a § RB och förutsättningarna för att få en offentlig försvarare är det dessutom rimligt att bedömningen av om en offentlig försvarare ska förordnas görs av en domstol som har erfarenhet av att hantera frågor om resning. Framställan om förordnande av offentlig försvarare bör därför göras vid den domstol som är behörig att ta ställning till resningsansökan även om framställan görs innan resningsansökan ges in. Om åklagaren i ett resningsförfarande gör bedömningen att en offentlig försvarare bör utses bör han eller hon, i likhet med förfarandet i den ordinära processen, göra en anmälan om det hos rätten (jfr 23 kap. 5 § första meningen RB). I det fall den enskilde vänder sig direkt till åklaga- ren med en begäran om offentlig försvarare bör denne vidarebefordra framställan till domstolen. Detta gäller självfallet även om åklagaren på grund av att förundersökningen inte återupptagits inte är förundersök- ningsledare. Domstolen kan enligt 21 kap. 4 § andra stycket RB även förordna en offentlig försvarare ex officio. Liksom beträffande offentlig försvarare förordnas målsägandebiträde av rätten (7 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde) och det är tings- rätt i egenskap av allmän underinstans som i första hand är behörig att ta upp frågan. I det ordinära förfarandet får dock målsägandebiträde enligt 1 § andra stycket lagen om målsägandebiträde förordnas i högre rätt om domen har överklagats dit. I enlighet med det avgörande från som nämns ovan (NJA 2002 s. 439) bör högre rätt vara behö- rig att pröva frågan om målsägandebiträde även i resningssammanhang. Detta bör tydliggöras genom att en särskild bestämmelse för resnings- förfaranden införs i lagen om målsägandebiträde. En sådan bestämmelse bör dock inte omfatta den situationen att ett avgörande har vunnit laga kraft beträffande en tidigare tilltalad men förundersökningen angående brottet i och för sig inte är avslutad. Om det fortfarande pågår en förun- dersökning avseende ett brott i förhållande till vilket det finns en måls- ägande bör bestämmelserna om förordnande av målsägandebiträde i det ordinära förfarandet i stället tillämpas. Behovet av rättsligt biträde för en målsägande i ett resningsförfarande torde i normalfallet uppkomma i samband med att ett förnyat förhör ska hållas inom ramen för en återupptagen förundersökning. Målsäganden bör då kunna vända sig antingen till åklagaren eller direkt till domstolen. Enligt 23 kap. 5 § andra meningen RB är undersökningsledaren skyldig att hos rätten anmäla om en målsägande begär biträde eller om det annars finns behov av det. Bestämmelsen gäller under det ordinära förundersök- ningsförfarandet och bör i enlighet med regeringens bedömning i avsnitt 5.4 tillämpas även i samband med resningsförfarandet. Av 4 § lagen om målsägandebiträde följer att domstolen även kan förordna ett målsägan- debiträde ex officio. Vad därefter gäller ansökan om särskild företrädare för barn framgår av 4 § lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn att en sådan ska göras av åklagaren hos tingsrätten. Någon särskild forumbestämmelse finns inte men ansökan torde i den ordinära processen i de flesta fall ges in till den domstol där åtal för brottet ska väckas enligt 19 kap. RB (prop. 1998/99:133 s. 44). Utredningen har bedömt att en ansökan om särskild företrädare för barn ska ges in till tingsrätt även om frågan aktualiseras i en resnings- process. Enligt regeringen framstår det som mer ändamålsenligt att en sådan ansökan på samma sätt som en ansökan om offentlig försvarare och en ansökan om målsägandebiträde prövas av den domstol som sedermera har att pröva en eventuell ansökan om resning än att en dom- stol som inte ska handlägga resningsfrågan tar ställning till ansökningen. Regeringen anser därför att en ansökan om förordnande av särskild före- trädare för barn bör göras vid den domstol som enligt 58 kap. 4 § första stycket RB är behörig att pröva resningsansökan. Liksom beträffande Prop. 2011/12:156 målsägandebiträde bör emellertid en särskild företrädare för barn förord- nas enligt bestämmelserna i det ordinära förfarandet om ett avgörande har vunnit laga kraft beträffande en tidigare tilltalad men förundersök- ningen angående brottet i och för sig inte är avslutad. 7 Kostnader i resningsförfarandet Regeringens förslag: Om en offentlig försvarare har förordnats enligt 21 kap. 3 b § och det inte ges in någon resningsansö- kan till domstol, får den tidigare tilltalade åläggas att ersätta staten för det som har betalats av allmänna medel i ersättning till försvararen. Den tidigare tilltalade får i resningssammanhang även åläggas att er- sätta staten kostnader för målsägandebiträde och särskild företrädare för barn. Om en förundersökning har återupptagits i syfte att utreda om det finns grund för resning till men för den tidigare tilltalade och det inte ges in någon resningsansökan till domstol, får den tidigare tilltalade tillerkännas ersättning av allmänna medel för sådana skäliga kostnader som avses i 31 kap. 2 § . Frågan om ersättning för sådana kostnader ska prövas av den dom- stol som är behörig att pröva resningsansökan. Utredningen har inte lämnat något förslag i denna del. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians förslag. Hovrätten över och påpekar emellertid att det i den föreslagna bestämmelsen, lik- som i 58 kap. 8 § RB, inte finns en sådan begränsning i kostnadsansvaret med hänvisning till den tilltalades ekonomiska förhållanden som finns i 31 kap. 1 § tredje stycket RB. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 31 kap. RB om rättegångskostnader i brottmål är inte direkt tillämpliga vid resning (SOU 1938:44 s. 579). Ansvaret för de kostnader som uppstår i resnings- ärendet regleras i stället i 58 kap. 8 § RB. Av första meningen i den be- stämmelsen följer, om en resningsansökan avvisas eller avslås, att sökan- den får åläggas att ersätta motparten eller om åklagaren är motpart staten kostnaderna i resningsärendet. Detsamma torde gälla om ansökan återkallas (, Om resning i rättegångsmål, 1959, s. 277). Har resning sökts av åklagaren får kostnaderna, enligt andra meningen, er- sättas av allmänna medel. Bifalls ansökningen ska, enligt sista meningen, kostnadsfrågan prövas i samband med målet efter dess återupptagande. Beträffande frågan om en viss kostnad i ett resningsärende är att hän- föra till rättegångskostnad bör tillämpas de grunder som gäller i fråga om rättegångskostnad i allmänhet. Frågan om en kostnad är ersättningsgill bedöms, såvitt gäller brottmål, således enligt reglerna i 31 kap. 1 och 2 §§ RB (SOU 1938:44 s. 579 och , Om resning i rätte- gångsmål, 1959, s. 277). Om den tidigare tilltalade är sökande i ett res- ningsärende kan han eller hon, med utgångspunkt i 31 kap. 1 § RB, där- för bli skyldig att ersätta staten kostnaderna för offentlig försvarare, hämtningskostnader och kostnader för provtagning och undersökning av blod och urin. I det ordinära förfarandet kan den dömde, utöver nu angivna kostnader, dessutom åläggas att till staten återbetala kostnaderna för målsägandebiträde och för särskild företrädare för barn (8 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde och 12 § första stycket lagen [1999:997] om särskild företrädare för barn). Det saknas dock uttryckligt stöd för att även dessa kostnader omfattas av den tidigare tilltalades ersättningsskyldighet i ett resningsärende. I den reglering regeringen föreslår om rätten till offentlig försvarare uppställs inget krav på att resningsförfarandet ska ha nått ett visst skede eller att något särskilt beslut ska ha fattats av åklagare eller domstol. En offentlig försvarare kan således förordnas redan innan en resnings- ansökan inkommit till domstol och innan en förundersökning har åter- upptagits. För det fall någon resningsansökan aldrig inkommer t.ex. för att vidtagna utredningsåtgärder inte stödjer den tidigare tilltalades sak saknas reglering om ansvaret för uppkomna kostnader. En tillämpning av 58 kap. 8 § RB förutsätter som framgår ovan att någon ansökt om res- ning. Vid avsaknad av en sådan reglering torde i praxis kostnaderna för en offentlig försvarare få stanna på staten. Detta innebär att den tidigare tilltalade kan bli återbetalningsskyldig till staten för kostnader för sin offentlige försvarare för det fall en resningsansökan getts in och seder- mera avvisas, avslås eller återkallas men inte när han eller hon aldrig inkommer med en sådan. Enligt regeringens uppfattning är detta en otillfredsställande ordning. Avgörande för om någon i resningssammanhang ska kunna bli ersätt- ningsskyldig för försvararkostnader bör vara om det uppkommit kostna- der med anledning av att en försvarare förordnats och inte om en ansökan om resning faktiskt har lämnats in till domstolen. Till detta kommer att ett ansvar för kostnader har en handlingsdirigerande funktion. Den som vet att han eller hon har ett kostnadsansvar kan antas vinnlägga sig om att inte genom sitt sätt att processa förorsaka onödiga kostnader. Det får därför anses rimligt att det finns ett ansvar för försvararkostnader som uppstått på grund av att frågan om resning har aktualiserats även om en resningsansökan inte ges in till domstol. Även statsfinansiella hänsyn talar för att en sådan ordning bör gälla. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det bör införas en kompletterande reglering till 58 kap. 8 § RB som tar sikte på skedet innan en resningsansökan i brottmål lämnas in till domstol. I denna situ- ation bör den tidigare tilltalade kunna åläggas att ersätta staten för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till en offentlig försvarare som förordnats enligt 21 kap. 3 b § RB. Målsägandebiträde och särskild företrädare för barn ska kunna förord- nas sedan en förundersökning har återupptagits i syfte att utreda om det finns grund för resning (se närmare avsnitt 6.3.2). Det bör klargöras genom ett tillägg i 8 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde att även kostnader som uppkommit med anledning av sådana förordnanden om- fattas av ersättningsskyldigheten i 58 kap. RB. Att samma sak gäller i fråga om kostnader för särskild företrädare för barn kommer att följa av 12 § första stycket lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn. Bestämmelsen om den tidigare tilltalades ersättningsskyldighet föreslås vara fakultativ men enligt regeringen bör utgångspunkten vara att en tidigare tilltalad som har begärt att förundersökningen ska återupptas men därefter inte ger in en ansökan om resning ska ersätta staten kostna- den för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvararen. Vid bedömningen av om ett kostnadsansvar bör åläggas den tidigare tilltalade bör emellertid omständigheterna kring försvararförordnandet och återupptagandet av förundersökningen beaktas. Skulle den tidigare tilltalade t.ex. ha motsatt sig att en offentlig försvarare förordnas eller åklagaren återupptagit förundersökningen till förmån för den tidigare tilltalade mot dennes vilja, kan det även om situationen förväntas bli ovanlig finnas skäl att låta kostnaderna stanna på staten. Hovrätten över och har påpekat att det inte finns någon sådan be- gränsning i kostnadsansvaret med hänvisning till den tilltalades ekono- miska förhållanden som finns i 31 kap. 1 § tredje stycket RB. Eftersom den föreslagna bestämmelsen till skillnad från 31 kap. 1 § RB är fakultativ har domstolen möjlighet att ta hänsyn till om, och i så fall i vilken utsträckning, det är skäligt att ålägga den tidigare tilltalade något kostnadsansvar. Vid den bedömningen bör enligt regeringen utöver ovan nämnda omständigheter den tidigare tilltalades ekonomiska förhållanden i viss utsträckning kunna beaktas. Har en förundersökning återupptagits för att utreda om det finns grund för resning kan det uppstå kostnader även för den tidigare tilltalade. Om åklagaren har återupptagit förundersökningen i syfte att utreda om det finns grund för resning till men för den tidigare tilltalade är det enligt regeringen rimligt att den tidigare tilltalade även om någon ansökan om resning inte lämnas in till domstol kan få ersättning av allmänna medel för sådana kostnader som avses i 31 kap. 2 § RB och som skäligen varit motiverade för att han eller hon skulle kunna ta tillvara sin rätt. Detta överensstämmer med vad som enligt 31 kap. 8 § första stycket RB gäller i det ordinära förfarandet om en förundersökning läggs ner eller åtal annars inte väcks. De kostnader som den tidigare tilltalade således bör kunna få ersättning för är kostnader för försvarare och för bevisning under den återupptagna förundersökningen. Åklagaren, som är den som förfogar över det allmännas utredningsresurser, har med beaktande av orubblighetsprincipen det yttersta ansvaret för att en förundersökning inte i onödan återupptas i denna situation. Att kostnaderna ska stanna på staten bör därför gälla även om målsäganden ursprungligen begärt att förundersökningen ska återupptas. Någon reglering motsvarande den i det ordinära förundersöknings- och brottmålsförfarandet enligt vilken målsäganden kan bli skyldig att ansvara för kostnader under förunder- sökningen om han eller hon t.ex. gjort sig skyldig till falsk angivelse (jfr 31 kap. 3 och 8 §§ RB) är enligt regeringen inte nödvändig. Förutsätt- ningarna för att bevilja resning till men för den tidigare tilltalade och att återuppta en förundersökning i detta syfte är mycket begränsade (se när- mare avsnitt 4.2.2). Situationen att åklagaren på begäran av målsäganden återupptar en förundersökning till men för den tidigare tilltalade och någon ansökan om resning därefter inte ges in bedöms därför bli så pass ovanlig att det inte finns skäl att införa en särskild bestämmelse om kost- Prop. 2011/12:156 nadsansvar för målsäganden i denna situation. Det är enligt regeringen naturligt att frågan om skyldighet att ersätta kostnader för offentlig försvarare och målsägandebiträde och övriga eventuella utredningskostnader prövas av den domstol som förordnat biträdena, dvs. den domstol som skulle varit behörig att pröva ansökan om resning. 8 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Om rättshjälpsbiträde i ett pågående resningsförfarande utsetts för en tidigare tilltalad före ikraftträdandet ska i stället bestämmelserna i rättshjälpslagen (1996:1619) gälla. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens när det gäl- ler övergångsbestämmelsen. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt. De bör därför träda i kraft . När det gäller processrättslig lagstiftning är huvudregeln att nya regler blir gällande. Det innebär att sådana regler ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen trätt i kraft. är det ur ett rättssäkerhetsperspektiv viktigt att den en- skilde som vidtar rättsliga åtgärder kan förutse vad dessa åtgärder får för konsekvenser. I fråga om rättsligt biträde kan uppstå en situation där rättshjälp i ett pågående resningsförfarande beviljats en tidigare tilltalad före ikraftträdandet, men rätten till rättshjälp upphör genom den nya regleringen. Bestämmelserna i rättshjälpslagen bör därför gälla i fråga om redan utsedda rättshjälpsbiträden även sedan de nya reglerna trätt i kraft. Några andra övergångsbestämmelser behövs inte. Regeringens bedömning: Förslagen medför, i vart fall , mindre kostnadsökningar för polisen, Åklagarmyn- digheten, och domstolarna. Även marginellt ökade kostnader för rättsligt bistånd kan förutses. Kostnadsökningarna ryms inom befintliga ekonomiska ramar. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ifrågasätter slutsatsen att statens kostnader för arvoden till rättsliga biträden kommer vara förhållandevis marginella. Vidare påtalar verket vikten av att en uppföljning görs efter en tid för att få en bild av hur måltillströmningen vid berörda domstolar och kostnaderna för arvoden har påverkats. Övriga remissinstanser har inte uttalat sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Det återupptas endast ett fåtal förundersökningar i resningssammanhang. Regeringens förslag innebär sannolikt en viss ökning av antalet återupptagna förundersök- ningar. Ökningen bedöms dock inte bli så stor att den kommer att påverka behovet av resurser hos polis och åklagare. Däremot är det troligt att antalet framställningar till åklagaren om nya utredningsåtgärder kommer att öka, i vart fall . Detta torde i första hand gälla framställningar till riksåklagaren. Uppskattningsvis kan det leda till ett förstärkningsbehov motsvarande en halv åklagartjänst. De allmänna åklagarkamrarna torde däremot endast i mindre utsträckning komma att beröras av förslaget. Förslaget att offentlig försvarare i vissa fall ska kunna förordnas för en tidigare tilltalad i ett resningsförfarande ersätter den nuvarande möjlig- heten till rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Praxis har varit restriktiv och antalet ansökningar om rättshjälp i samband med ärenden om resning har varit relativt få.