prop · GZ03110 · 2012-03-19 00:00:00 — När rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) behöver beviljas för att säkerställa möjlig- heten till rättslig prövning, kan rättshjälp ges under de förutsättningar och på de villkor som följer av rättshjälpslagen. Enligt rättshjälpslagen kan personer som inte är bosatta i beviljas rättshjälp under vissa förutsättningar, och regeringen kan även förordna att vissa utländska medborgare ska likställas med svenska medborgare i fråga om rätt till rättshjälp (12 § rättshjälpslagen). Det finns också stöd för kostnads- och avgiftsbefrielse i de här fallen (5 § lagen [1980:307] om skyldighet för Prop. 2011/12:110 utländska medborgare att ställa säkerhet för rättegångskostnader). kompletterande lagbestämmelser behövs således inte. Barn ska ha rätt till kostnadsfri rättshjälp innehåller samma särskilt förmånliga bestäm- melser när det gäller underhåll till barn som underhållsförordningen gör; det har ansetts motiverat att införa mer fördelaktiga bestämmelser för barn. Om en ansökan görs av en underhållsberättigad via centralmyn- digheter och avser en förälders underhållsskyldighet mot någon som inte fyllt , ska rättsligt bistånd ges utan kostnad av den medlemsstat som tar emot ansökningen (artikel 15). Även i sådana fall finns det ett visst utrymme för att vägra kostnadsfritt rättsligt bistånd och att kräva ersätt- ning för kostnader från en förlorande part. Samma undantag från tillämpningen av vissa bestämmelser i rätts- hjälpslagen bör därför göras när det gäller konventionen som i fråga om underhållsförordningen (se prop. 2010/11:120 s. 32 f.). Det bör alltså inte krävas att sökanden har fått rådgivning (jfr 2 § andra stycket och 7 §). Vidare bör det inte göras någon prövning av sökandens ekonomi (jfr 6 §), rimligheten av att staten betalar (jfr 8 §) eller sökandens försäkrings- skydd (jfr 9 §). Det bör inte heller krävas särskilda skäl för att rättshjälp ska få beviljas i dessa fall (jfr 11 § 2). Sökanden bör dessutom vara be- friad från skyldigheten enligt rättshjälpslagen att betala rättshjälpsavgift (jfr 2325 §§). Liksom i fråga om underhållsförordningen bedömer regeringen att den s.k. 100-timmarsregeln samt taket för ersättningsgill utredningskostnad i rättshjälpslagen är begränsningar som är förenliga med konventionens krav (se prop. 2010/11:120 s. 32 f.). I mål hos om utmätning för fordran på under- hållsbidrag ansvarar en sökande inte för s.k. förrättningskostnader (17 kap. 3 § utsökningsbalken). Sökanden ansvarar inte heller när det är fråga om utländska underhållsbidrag som får verkställas i . kompletterande lagstiftning för att säkerställa att förfarandet blir kost- nadsfritt behövs inte. inhämtande och vidarebefordran av personuppgifter För att underlätta indrivningen av underhållsbidrag ska medlemsstaterna utse centralmyndigheter, som ska samarbeta med varandra och fullgöra de uppgifter som följer av . Som anges i av- snitt 3 avser regeringen att utse till svensk central- ska hjälpa underhållsberättigade och underhålls- skyldiga med ansökningar samt vidarebefordra ansökningar från andra centralmyndigheter till rätt myndigheter i det egna landet. centralmyndigheten vidta alla lämpliga åtgärder för att hjälpa till med att få fram uppgifter om huruvida den underhållsskyldige eller underhålls- berättigade bor i staten i fråga. ska även ta fram in- komstuppgifter och, om det är nödvändigt, uppgift om andra ekonomiska Enligt konventionen kan en centralmyndighet också hjälpa en annan centralmyndighet med att få fram sådana uppgifter även när det inte finns en ansökan men uppgifterna behövs för att kunna bedöma om det är lönt att initiera ett ärende; bor den underhållsskyldige inte i staten eller har han eller hon inga inkomster eller tillgångar där, kan det ju vara utsiktslöst att inleda en process eller ansöka om verkställighet. Det administrativa samarbetet enligt konventionen överensstämmer i stort med det som finns enligt underhållsförordningen, men i vissa avse- enden är regleringen i förordningen mer långtgående. Konventionen innehåller, till skillnad från förordningen, ingen bestämmelse om att en centralmyndighet i viss utsträckning utan hinder av sekretess ska kunna hämta in uppgifter om adress och ekonomiska förhållanden från andra myndigheter i den egna staten och även vidarebefordra dem. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte finns behov av att införa en motsvarande sekretessbrytande bestämmelse i fråga om konventionen. Bestämmelsen i underhållsförordningen har bedömts ha begränsad betyd- else för svensk del (se prop. 2010/11:120 s. 34). De offentliga uppgifter som centralmyndigheten har tillgång till får anses tillräckliga för att upp- fylla skyldigheterna enligt konventionen. Samarbetet enligt konventionen förutsätter att den svenska centralmyn- digheten kan vidarebefordra uppgifter till centralmyndigheten i en annan stat. Det finns ingen bestämmelse i konventionen som ålägger central- myndigheten att lämna ut sekretessbelagda uppgifter. Som framgår kom- mer det i regel att vara tillräckligt att offentliga uppgifter vidare- befordras. Någon sekretessbrytande lagbestämmelse bedöms därför inte vara nödvändig. Utlämnande av uppgifter för vilka sekretess gäller till en utländsk myndighet får då ske med stöd av offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400, OSL). Ett utlämnande får ske om uppgiften i motsvar- ande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och den utlämnande myndigheten bedömer att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten (8 kap. 3 § 2 OSL). Vidarebefordran av uppgifter till en centralmyndighet i ett annat land kommer i praktiken att aktualiseras främst när en framställning går ut på att få underlag för att bedöma om ett ärende ska initieras i . Om det i ett sådant fall förekommer en adressuppgift för vilken sekretess gäller, får det normalt anses tillräckligt att centralmyndigheten (Försäk- ringskassan) upplyser om att det finns en adress här. Om det är möjligt att delge en person genom eller , är det inte nödvändigt att lämna ut adressen till den utländska centralmyndig- heten. Vilket sekretesskydd som uppgiften har i en annan stat bedöms enligt den statens sekretessregler (artikel 39). I svensk rätt finns en jämförelse- vis långtgående offentlighet, så om en uppgift vidarebefordras kan den väntas vara sekretesskyddad i större utsträckning i den andra staten än den är här. Sekretess för personuppgifter hos centralmyndigheten och vid domstol Att sekretess ska säkerställas enligt nationell rätt innebär att svensk rätt bestämmer i vilken omfattning sekretess ska gälla här. De uppgifter som kan förväntas förekomma i mål och ärenden enligt kommer att vara av samma slag som enligt underhållsförordningen. Beträffande underhållsförordningen gjorde rege- ringen bedömningen att det fanns skäl för att införa bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen som möjliggör sekretess för uppgifter hos centralmyndigheten och hos domstol (prop. 2010/11:120 s. 35 f.). Samma bedömning görs i fråga om konventionen. En presumtion för att uppgifterna är offentliga bör gälla och sekretesstiden bör begränsas till . För att sekretessregleringen ska gälla i mål eller ärende hos domstol bör det krävas att en part har begärt sekretess. Rätten att med- dela och offentliggöra uppgifter bör ha företräde framför den tystnads- plikt som följer av bestämmelserna. Det administrativa samarbetet enligt New Yorkkonventionen är inte lika långtgående som enligt och underhålls- förordningen. Även i övrigt skiljer sig instrumenten åt. New Yorkkon- ventionen har tillämpats utan någon särskild sekretess- bestämmelse. Mellan EU:s medlemsstater har konventionen ersatts av underhållsförordningen, och i takt med att andra stater tillträder kommer New Yorkkonventionen att ersättas i än större utsträckning. Mot den bakgrunden finns det inte tillräckliga skäl att nu införa särskilda sekretessregler för New Yorkkonventionen. I samman- hanget kan också tilläggas att det redan enligt gällande reglering finns möjlighet att sekretessbelägga känsliga uppgifter i vissa situationer till skydd för enskild (se 21 kap. OSL). Personuppgifter som har samlats in eller översänts enligt Haag- konvention får användas endast i de syften för vilka de samlats in eller översänts (artikel 38). I fråga om behandlingen av personuppgifter liknar konventionens krav den grundläggande regleringen i personuppgiftslagen (1998:204, PUL). Något behov av kompletterande bestämmelser bedöms inte finnas. Regeringen har inte tillräckligt underlag för slutsatsen att de särskilda regler som är anpassade för verksamhet på socialför- säkringsområdet (se 114 kap. socialförsäkringsbalken) är lämpliga och ändamålsenliga för ärenden enligt , underhålls- förordningen eller New Yorkkonventionen. Behandlingen av personupp- gifter hos bör på detta område i stället ske enligt de generella reglerna i personuppgiftslagen. Utredningen föreslår en särskild reglering för de fall då personupp- gifter överförs till ett tredje land, dvs. en stat som inte ingår i EU eller är ansluten till det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Enligt huvudregeln i 33 § PUL är det inte tillåtet att föra över personuppgifter som är under behandling till tredje land, om landet inte har en adekvat nivå för skyddet av personuppgifter. Förbudet gäller också överföring av personuppgifter för behandling i tredje land. Regeringen kan föreskriva om undantag från förbundet om överföring (35 § PUL). Eftersom frågan vid behov kan regleras i en förordning, behandlas den inte i denna propo- sition. När uppgifter förekommer hos allmän domstol i ett mål om underhålls- Prop. 2011/12:110 bidrag eller verkställbarhetsförklaring, sker behandlingen av personupp- gifter enligt vanliga regler. Detsamma gäller om uppgifter förekommer hos . 7Utvidgad krets av personer som är obehöriga att vara testamentsvittnen Regeringens förslag: sambo ska inte få bevittna testa- mentet. Ingen ska få bevittna ett förordnande till sin sambo. Inte heller en förmyndare, god man eller förvaltare ska få bevittna ett förord- nande till någon som han eller hon företräder. Vidare ska en ledamot av styrelsen för ett bolag, en förening, ett trossamfund eller en stiftelse inte få bevittna ett förordnande till den juridiska person som han eller hon företräder. förslag: Utredningens förslag överensstäm- mer i huvudsak med regeringens men är bredare. generellt vittnesförbud för ställföreträdare. Det föreslås även att ingen ska få bevittna ett förordnande till någon som personen har sådan anknyt- ning till att han eller hon har ett betydande intresse i förordnandet. föreslås att ingen får bevittna ett förordnande till någon som hans eller hennes närstående är ställföreträdare för eller har sådan anknytning till. (Se betänkandet s. 225 f.) Remissinstanserna tillstyrker i allt väsentligt förslaget eller lämnar det Skälen för regeringens förslag: Ett testamente ska upprättas skrift- ligen med två vittnen (10 kap. 1 § ). Testatorn ska i vittnenas samtidiga närvaro skriva under testamentshandlingen eller vidkännas sin underskrift på den. Vittnena ska känna till handlingens egenskap av testa- mente, men de behöver inte känna till testamentets innehåll. vittnena kan få betydelse vid en tvist om testamentet. sina namn anteckna yrke och hemvist samt tidpunkten för bevittnandet och övriga omständigheter som kan vara av betydelse för testamentets giltighet (10 kap. 2 §). Inte sällan förekommer det att testamentsvittnena även anger sitt personnummer, vilket är lämpligt med hänsyn till den be- tydelse som personnumret numera har när det gäller att identifiera någon. Vissa personer får inte vara testamentsvittnen (10 kap. 4 §). den som är och den som på grund av psykisk störning saknar insikt om betydelsen av vittnesbekräftelsen. make, syskon och den som är släkt eller besvågrad med testatorn i rätt upp- eller nedstigande led är förhindrad att vara vittne. person bevittnar testamentet, leder det till att testamentet som sådant blir ogiltigt (13 kap. 1 § första meningen). Vidare finns det ett förbud mot att bevittna ett testamentariskt förordnande som tar sikte på personens anknytning till den som förordnandet gäller. En person får inte bevittna ett förordnande till honom eller henne själv eller till en make. får någon bevittna ett förordnande till ett syskon eller någon som han eller hon är släkt eller besvågrad med i rätt upp- eller nedstigande led. Konsekvensen av att någon obehörig bevittnar testamentet är i dessa fall att testamentet blir ogiltigt i den delen, dvs. när det gäller just det aktuella förordnandet (13 kap. 1 § andra meningen). Skälet till att testatorns make och andra närstående personer inte får bevittna testamentet är att de inte anses kunna inpränta vikten hos testa- torn av testamentet (NJA II 1930 s. 198 f.). Förbudet mot att bevittna ett förordnande till förmån för sig själv eller en närstående person grundar sig i stället på bedömningen att man då typiskt sett har ett sådant intresse i förordnandet att man är jävig att be- vittna det; vittnet kan misstänkas för att påverka testatorn på ett otill- börligt sätt. Utredningen föreslår att de nuvarande bestämmelserna om vittnesjäv ska omfatta också sambor. Med sambor avses två personer som stadig- varande bor tillsammans i ett parförhållande och har gemensamt hushåll (1 § sambolagen [2003:376]). När bestämmelserna om vittnesjäv infördes var det ovanligt med sam- boförhållanden; det fanns ingen särskild lagstiftning om sambor. har allt fler valt att inte ingå äktenskap utan leva som sambor. Ungefär en tredjedel av de par som bor tillsammans är sambor och an- talet samboförhållanden överstiger en miljon. Sambor står varandra så nära att relationen väl kan jämställas med de relationer som annars inne- bär vittnesjäv. De skäl som ligger till grund för jävsbestämmelserna är därmed relevanta också när det gäller sambor. Det går normalt utan svårighet att fastställa om någon är gift eller släkt med testatorn eller den som förordnandet gäller. Det är inte alltid lika lätt att fastställa om en person ska anses vara sambo eller inte. Samboför- hållanden registreras inte, utan frågan om två personer är sambor avgörs i det enskilda fallet genom en tillämpning av sambolagen. Man kan utgå från att den som avser att upprätta ett testamente i regel undersöker vilka förutsättningar som gäller för detta och vid tveksamhet avstår från att som vittne anlita någon som kan betraktas som sambo. Men det kan givetvis i enskilda fall ändå uppstå tvist, där någon som fått stå tillbaka på grund av testamentet klandrar detta och gör gällande ogiltighet för att vittnet varit sambo till testatorn eller någon som fått ett förordnande i testamentet. Att det i undantagsfall kan vara svårt att bevisa ett sambo- förhållande, särskilt om frågan aktualiseras senare, är dock inte ett tillräckligt skäl att avstå från att införa vittnesjäv för sambor. Regeringen delar därmed utredningens och remissinstansernas bedöm- ning att en sambo bör jämställas med en make i detta avseende. Begrep- pet sambo bör ha samma betydelse som i sambolagen och i i övrigt. Regleringen kommer alltså endast att omfatta sådana samboför- hållanden där ingen av samborna är gift (jfr 1 § tredje stycket sambo- lagen och 3 kap. 7 § fjärde stycket ). Det förekommer förordnanden i testamenten till förmån för enskilda personer som har ställföreträdare, dvs. förmyndare, god man eller för- valtare. Testamentariska förordnanden kan också gälla juridiska per- soner, t.ex. ideella föreningar, registrerade trossamfund och stiftelser. Ett förordnande blir inte ogiltigt bara för att det bevittnas av någon som före- träder en fysisk eller juridisk person. Utredningen anser att detta är principiellt oriktigt och föreslår därför ett vittnesförbud för ställföre- trädare generellt; en ställföreträdare ska inte få bevittna ett förordnande till den som ställföreträdaren företräder. Dåvarande har också ifrågasatt om den som företräder en organisation bör tillåtas be- vittna ett förordnande till förmån för organisationen (bet. 1991/92:LU35). Bakgrunden till uttalandet var att det i vissa trossamfund förekom att per- soner från samfundet bevittnade församlingsmedlemmars testamenten med förordnanden till förmån för samfundet (se t.ex. rättsfallet NJA 1963 Regeringen konstaterar att den som är förordnad som ställföreträdare för en fysisk person, t.ex. en god man, normalt inte har en sådan person- lig relation till huvudmannen som kan jämställas med de relationer som annars grundar jäv, och ställföreträdaren har sannolikt sällan något eget intresse i ett förordnande till huvudmannen. Inte heller en styrelseleda- mot eller annan företrädare för en juridisk person behöver ha något eget intresse i ett testamentariskt förordnande till den juridiska personen. Tanken på ett vittnesförbud för en ställföreträdare grundar sig i stället på att han eller hon som representant för den som förordnandet avser ändå kan misstänkas vilja utöva ett inflytande över testatorn. Det har visserligen inte framkommit att den nuvarande möjligheten att anlita sådana personer som vittne har lett till särskilt många tvister, och en begränsning av kretsen möjliga vittnen skulle troligen få begränsad praktisk betydelse. För att så långt som möjligt undvika fall där vittnet kan misstänkas ha påverkat testatorn att förordna på ett visst sätt anser regeringen dock att det nuvarande förbudet bör utsträckas till vissa ställ- företrädare. Som utredningen föreslår bör förmyndare, gode män och förvaltare omfattas. Syftet kan i och för sig anses tala för att även ställföreträdare för juridiska personer generellt bör omfattas, alltså både styrelseledamöter och t.ex. personer som på grund av fullmakt har firmateckningsrätt. Det kan dock vara svårt att avgöra om en person ska anses vara ställföreträd- are eller inte, eftersom innebörden av företrädarskapet varierar och kan medföra skilda slutsatser i olika sammanhang. Utgångspunkten bör vara att den enskilde på egen hand ska kunna avgöra om en viss person kan vara vittne eller inte; regleringen bör vara så förutsebar som möjligt med hänsyn till de konsekvenser som den kan få. Visserligen kan testatorn i ett tveksamt fall avstå från att anlita någon som vittne. Risken för miss- förstånd bedöms dock som så stor att vittnesförbudet bör begränsas till styrelseledamöter. Det är normalt lätt att avgöra om någon är styrelse- ledamot i ett bolag, en förening, ett trossamfund och en stiftelse; detta framgår i allmänhet av offentliga register. Förbudet bör därför gälla leda- möter av styrelser i dessa juridiska personer. En annan sak är att också en annan ställföreträdare än en styrelseledamot, beroende på sin koppling till den som förordnandet avser och övriga omständigheter, kan vara jävig att bevittna ett förordnande enligt den grundläggande regeln om vittnesjäv. I enlighet med det som sagts anser regeringen att det inte bör införas ett generellt vittnesförbud för den som på grund av anknytning har ett betydande intresse i förordnandet. Det finns inte heller tillräckliga skäl att utvidga förbudet till att gälla närstående till styrelseledamöter. Regeringens förslag: Lagändringarna avseende Haagkon- vention ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Ändringarna i ska träda i kraft . Om ett testamente har upprättats före ikraftträdandet, ska äldre bestämmelser i fråga om behörigheten att vara testamentsvittne gälla. förslag: Den nya lagen och lagändringarna ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer (se betänkandet s. 335 f.). förslag: Utredningen föreslår inget ikraft- trädande. Det föreslås att äldre bestämmelser ska tillämpas om arvlåtaren avlidit före ikraftträdandet (se betänkandet s. 62). Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invänd- ning. Skälen för regeringens förslag: träder i kraft i den månad som följer efter utgången av efter det att det andra tillträdesinstrumentet har deponerats (artikel 60, jfr också artikel 58). I konventionen regleras även när den träder i kraft i förhållande till stater eller regionala organisationer för ekonomisk integration (som EU) som senare tillträder den. Konventionen träder i kraft för del och för EU:s övriga medlemsstater (med undantag för ) i den månad som följer efter ut- gången av efter det att EU deponerat sitt tillträdesinstrument. De föreslagna lagändringarna är (med undantag för ändringen i ärvda- balken) antingen ett komplement till eller en direkt konsekvens av och bör därmed träda i kraft den dag då konvention- en träder i kraft för del. Det är inte möjligt att nu säga när detta kommer att ske, men EU kommer sannolikt att tillträda konventionen . Det bör därför överlämnas till regeringen att besluta om när lagändringarna som kompletterar konventionen ska träda i kraft. Ändringarna som kompletterar är av sådan natur att de inte kräver några övergångsbestämmelser (jfr prop. 2010/11:120 s. 37 f.). Förslaget om att utvidga kretsen av personer som är jäviga att vara testamentsvittnen bör kunna träda i kraft . Den övergångsbestämmelse som föreslår inne- bär att ett testamente som har upprättats före ikraftträdandet och som be- vittnats av någon som förbudet nu utsträcks till måste bevittnas av någon annan för att inte bli ogiltigt. För en sådan ordning talar ett önskemål om att lagändringen snabbt får verkan. finns en klar risk för att denna konsekvens av lagändringen förbises av den enskilde och att testa- menten som vid upprättandet har bevittnats i enlighet med gällande rätt blir ogiltiga. För att undvika detta bör det avgörande i stället vara om testamentet upprättats före ikraftträdandet eller inte. Om testamentet upp- rättats före ikraftträdandet, bör äldre bestämmelser gälla. En övergångs- bestämmelse av detta innehåll föreslås därför. Regeringens bedömning: väntas medföra ökade inbetalningar av underhållsbidrag till underhållsberättigade bo- satta i . Konventionen kan inte antas medföra en nämnvärd ökning av antalet mål om underhåll vid allmän domstol. Den begränsade kostnadsökning konventionen kan medföra för För- säkringskassan bedöms rymmas inom befintliga ramar. Sammantaget medför konventionen inte några ökade kostnader för det allmänna. Inte heller utvidgningen av den krets av personer som är obehöriga att vara testamentsvittnen bedöms medföra några kostnader för det allmänna. bedömning överensstämmer med regering- ens (se betänkandet s. 337 f.). bedömning överensstämmer med regering- ens (se betänkandet s. 369). Remissinstanserna: Få remissinstanser uttalar sig i frågan. Försäk- ringskassan bedömer att myndighetens anslag behöver utökas för att kunna hantera de nya uppgifterna. Skälen för regeringens bedömning: Människors ökade rörlighet får till följd att antalet mål och ärenden med internationell anknytning ökar och att myndigheterna ställs inför situationer där anknytningen till en annan stat ger upphov till gränsöverskridande ärenden. I många avseen- den innebär att det blir tydligare vad som gäller. De förbättrade möjligheterna till indrivning av underhåll är ur ett barnperspektiv av stor betydelse. För många barn är betalningen av underhållsbidrag från en bidragsskyldig förälder bosatt i av bety- delse för barnets försörjning. Konventionen innebär att hanteringen av internationella ärenden effektiviseras. Enligt skulle ett genomförande av utredningens för- slag (som även omfattar ändringar till följd av underhållsförordningen) medföra en kostnadsökning om . De förenklade reglerna om fastställande av underhållsbidrag utomlands och om erkännande och verkställighet kan förväntas innebära ökade in- betalningar av underhållsbidrag från underhållsskyldiga personer bosatta utomlands. De förbättrade möjligheterna att utomlands fastställa underhållsbidrag kan dessutom förväntas medföra att det i högre utsträckning anses lönt att utkräva underhåll. När inbetalningar av underhållsbidrag till ökar minskar kostnaderna för underhållsstöd i .