prop · H00336 · 2012-11-27 00:00:00 — Borgenären ska vid sen betalning automatiskt ha rätt till en fast ersättning om och därutöver ha rätt till skälig ersättning för indrivningskostnader som överstiger detta belopp. Artikeln behandlas i avsnitt 7. I artikel 7 finns bestämmelser om oskäliga avtalsvillkor och bruk avseende betalningsperioder, ränta och ersättning för indrivningskostnader, som till viss del överensstämmer med bestämmelser direktiv. Liksom i tidigare direktiv är bestämmelserna av både civilrättslig och marknadsrättslig karaktär. Avtalsvillkor eller bruk som är grovt oskäliga mot borgenären ska antingen inte få verkställas eller medföra skadeståndsskyldighet och det ska även finnas effektiva medel för att förhindra fortsatt tillämpning av grovt oskäliga avtalsvillkor eller bruk. Dessa frågor behandlas i avsnitt 8. Artikel 8 behandlar frågor om insyn och information. Medlemsstaterna ska bl.a. se till att offentliggöra den gällande räntesatsen för den lagstadgade räntan vid sen betalning. uppfyller redan det kravet genom att fastställer och offentliggör nivån på referensräntan och under vilken period den ska gälla. Medlemsstaterna ska också vid behov vidta informationsinsatser för att höja medvetenheten bland företag om påföljderna vid sen betalning. I artikel 9 finns en bestämmelse om återtagandeförbehåll. Medlemsstaterna ska ha bestämmelser som föreskriver att en säljare behåller rätten till varor som sålts, när säljaren inte får betalt och ett återtagandeför- behåll har avtalats. Bestämmelsen finns även direktiv och för- Prop. 2012/13:36 anledde vid genomförandet av det direktivet inga ändringar i svensk rätt 2001/02:132 s. 41 f.). Artikel 10 handlar om indrivning av obestridda fordringar. Medlemsstaterna ska se till att en borgenär normalt kan få en exekutionstitel från det att talan väcktes, om fordringen är obestridd. Den tid det tar att delge handlingar räknas inte in i tidsfristen, inte heller förseningar som orsakats av borgenären. Även denna bestämmelse finns direktiv. Vid genomförandet av det direktivet ansågs svensk rätt uppfylla kravet på skyndsamhet (prop. 2001/02:132 s. 42 f.). I artiklarna finns slutbestämmelser om bl.a. införlivande. Direktivet bör genomföras genom ändringar i befintliga författningar Ett EU-direktiv är bindande för medlemsstaterna när det gäller det resultat som ska uppnås, men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Det innebär att medlemsstaterna inte är bundna av direktivets terminologi och systematik. Det avgörande är att medlemsstaterna i sitt genomförande uppnår det avsedda resultatet. Medlemsstaterna ska också verka för en enhetlig tolkning och tillämpning av . Särskilt viktigt är detta när det gäller direktiv, som i likhet med detta, syftar till att säkerställa en väl fungerande inre marknad. En likartad tolkning och tillämpning av reglerna främjar goda konkurrensvillkor i näringslivet. Direktivets bestämmelser tar sikte på frågor om betalningstider och konsekvenser av försenade betalningar. I svensk rätt regleras dessa frågor i centrala förmögenhetsrättsliga författningar. I allmänhet är det en fördel om det är möjligt att genomföra EU-direktiv i författningar som redan innehåller bestämmelser på de aktuella områdena. Tillämparna kan då lättare få en överblick över relevanta delar av rättsordningen. Den metoden användes också när direktiv genomfördes i svensk rätt, vilket huvudsakligen skedde genom ändringar i räntelagen (1975:635) och lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare. En naturlig utgångspunkt är därför att genomföra även det nya direktivet, eller närmare bestämt de bestämmelser i direktivet som innehållsmässigt skiljer sig från tidigare direktiv, på samma sätt. Ett sådant genomförande är inte helt okomplicerat ur ett rättssystematiskt perspektiv. Dessa svårigheter är dock inte sådana att det klart framstår som mer lämpligt att huvudsakligen genomföra direktivet genom en särskild lag. Direktivet bör alltså, i enlighet med vad utredningen föreslår, genomföras i svensk rätt genom ändringar i befintliga författningar. Utredningen föreslår att regeringen lämnar ett uppdrag till att genomföra en upplysningsinsats för att öka företagens medvetenhet om handelskrediter och kredithantering. Det finns dock informationsportaler som riktar sig till företagare, t.ex. webbplatsen . Berörda näringslivsorganisationer och myndigheter kan också förväntas uppdatera sina webbplatser med relevant information om 2012/13:36 betalningstider m.m. Mot denna bakgrund finns det inte tillräckliga skäl att gå vidare med utredningens förslag. Regeringens förslag: Vid handelstransaktioner ska en fordran betalas senast efter det att borgenären har framställt krav på att Detta gäller alltid när en myndighet eller ett annat offentligt organ är gäldenär men i ett förhållande mellan näringsidkare ska betalningen få ske senare, om borgenären uttryckligen har godkänt Den tid som en gäldenär har rätt att skjuta upp betalningen på grund av en undersökning av om en vara eller tjänst överensstämmer med avtalet ska begränsas , om borgenären inte uttryckligen De nya bestämmelserna om betalningstid ska inte gälla betalningar som förfaller enligt en avbetalningsplan. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att en fordran, i förhållande mellan närings- idkare, ska förfalla till betalning senast efter det att borge- nären har framställt krav på att fordringen betalas. ningen att tillämpningsområdet för bestämmelsen om undersöknings- periodens längd inte begränsas till handelstransaktioner. Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak utredningens förslag eller lämnar dem utan invändning. advokatsamfund, kommun, , Bransch- mation, , Småföretagarnas dock att den föreslagna betalningsperioden näringsidkare emellan bör vara i stället . Svenska Teknik & Design- företagen anser att betalningstiden bör begränsas för såväl offentlig som privat sektor utom i undantagsfall samt att betalningsplaner inte ska få medföra längre betalningstider. vid , som ifrågasätter om inte utredningen borde ha övervägt skarpare skyddsregler för borgenärer än det minimum som föranleds av direktivet, framhåller att det finns anledning att befara att gäldenärer kommer att anpassa sig mot det föreslagna riktmärket och inte de eller mindre som i allmänhet är tumregel . borgs tingsrätt och vid har synpunkter på utredningens förslag om ändring i köplagen (1990:931) angående undersökningsperiodens längd och efterfrågar vissa anser vidare att den föreslagna ändringen inte uppfyller direktivets krav, eftersom köplagen inte gäller Nämnden anser även att den nordiska rättslikheten på köprättens område inte har beaktats i tillräcklig mån. Skälen för regeringens förslag Betalningsperiodens längd i ett förhållande mellan näringsidkare Enligt direktivet ska medlemsstaterna, när det gäller handelstransaktioner mellan näringsidkare, se till att den betalningsperiod som fastställs i parternas avtal inte överstiger , om inte annat uttryckligen fastställts i avtalet och under förutsättning att det inte är grovt oskäligt mot borgenären i den mening som avses i artikel 7 (artikel 3.5). Kravet på att uttryckligen ska ha fastställts i avtalet syftar till att säkerställa att borgenären ges ett verkligt inflytande över betalningsperiodens längd. En betalningsperiod som bestäms genom t.ex. borgenärens passivitet eller sedvänja kan därför inte betraktas som uttryckligen avtalad i direktivets mening. Detsamma kan i vissa fall gälla en betalningsperiod som följer av ett standardavtal. Om inget annat är bestämt mellan parterna, gäller som huvudregel i svensk rätt att gäldenären ska betala en fordran när borgenären kräver det (se bl.a. 49 § första stycket köplagen och 5 § lagen [1936:81] om skuldebrev). Någon motsvarighet till direktivets bestämmelse om betalningsperiodens längd finns inte. Svensk rätt tillåter i princip betalningsperioder som överstiger de tidsgränser som anges i direktivet, trots att betalningsperiodens längd inte kan anses uttryckligen avtalad mellan parterna i direktivets mening. För att uppfylla direktivets krav behövs därför kompletterande lagstiftning. Regeringen delar utredningens bedömning att det är lämpligast att genomföra direktivet genom att i räntelagen införa en bestämmelse om när en fordran vid handelstransaktioner mellan näringsidkare senast förfaller till betalning. Räntelagen har ett brett tillämpningsområde och innehåller bestämmelser om dröjsmålsränta, vilka har nära samband med frågan om fordringars förfallodag. Bestämmelsen bör utformas som en skyddsregel, som kan tillämpas för att begränsa betalningsperiodens längd i de situationer när en längre betalningstid bestämts på annat sätt än genom ett uttryckligt avtal. Avsikten med en sådan bestämmelse är alltså inte att ange någon normal betalningstid vid handelstransaktioner mellan näringsidkare och inte heller att ändra huvudregeln att betalning ska ske vid anfordran, om inget annat är bestämt mellan parterna. Utgångspunkten bör, som utredningen föreslår, vara att betalningsperioden inleds när borgenären framställer ett krav på att en fordran ska betalas. Förutom att en sådan ordning uppfyller direktivets krav överensstämmer den som sagt med gällande svenska regler på området. En sådan reglering är också enklare att tillämpa och hantera ur bevishänseende än en regel som utgår från någon annan tidpunkt, t.ex. från när leverans skedde. I direktivet betonas även fakturans betydelse för bestämmandet av betalningsfristen (skäl 18). När det gäller betalningsperiodens längd ställer direktivet upp en tidsgräns . Eftersom det är fråga om ett minimidirektiv till skydd för borgenären är det möjligt att föreslå en strängare reglering än direktivet föreskriver. Utredningen har inte funnit skäl för det, bl.a. med hänvisning till principen om avtalsfrihet. Flera remissinstanser anser dock att betalningsperiodens längd i stället bör vara , i likhet med vad som enligt direktivet som huvudregel gäller i förhållande mellan en näringsidkare och en offentlig myndighet (se mer nedan). 2012/13:36 punkt för den civilrättsliga lagstiftningen som rör företagande är neutralitet i förhållande till olika marknader och intressenter. En betalningsperiod ligger dessutom i linje med den faktiska genomsnittliga betalningstiden i , som enligt senare undersökningar är . Som en del remissinstanser anför finns det risk för att en betalningsperiod uppfattas som den normala betalningsperioden, vilket kan leda till längre betalningstider. Att i bestämmelsen ange en längsta betalningsperiod innebär inte heller ett nämnvärt större ingrepp i avtalsfriheten jämfört med att föreskriva en längsta betalningsperiod . Parterna kan ju uttryckligen avtala om en annan betalningsperiod. Sammanfattningsvis anser regeringen att betalningsperiodens längd ska vara , om inte borgenären uttryckligen har godkänt . Enligt direktivet förutsätter inte bara ett uttryckligt avtal. Den längre betalningsperioden får inte heller vara grovt oskälig mot borgenären. Som framgår av avsnitt 8 finns det i svensk rätt tillräckliga möjligheter att angripa oskäliga betalningsvillkor. Det gäller oavsett om det är ett villkor som uppställts i avtal eller genom sedvänja. En oskäligt lång betalningsperiod är alltså inte tillåten enligt gällande svensk rätt. Det finns därför inget behov av att i den nya kompletterande bestämmelsen särskilt ange att betalningsperiodens längd inte får vara oskälig mot borgenären. När det gäller bestämmelsens tillämpningsområde finner regeringen, i likhet med utredningen, inte skäl att gå längre än vad direktivet föreskriver. Bestämmelsen bör således endast gälla i fordringsförhållanden mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamhet vid betalning för varor eller tjänster. Betalningsperiodens längd i ett förhållande mellan en näringsidkare och det allmänna När en offentlig myndighet är gäldenär ger direktivet borgenären ett starkare skydd. I direktivet föreskrivs att betalningsperioden normalt inte ska överstiga efter mottagande av krav på betalning. Om varan eller tjänsten emellertid tas emot senare, eller kontrolleras före betalning, får tiden inte överstiga efter mottagandet eller kontrollen (artikel 4.3). Avtalade betalningsperioder får inte överstiga dessa tider om inte annat är uttryckligen överenskommet och då endast under förutsättning att det är objektivt motiverat mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär. Under inga omständigheter får avtalade betalningstider överstiga (artikel 4.6). Medlemsstaterna tillåts även generellt förlänga betalningsperioden till för vissa särskilt angivna typer av offentliga myndigheter och organ (artikel 4.4). Med offentlig myndighet avses enligt artikel 2.2 varje upphandlande myndighet enligt definitionen i artikel 2.1 a i direktiv /17/EG och i artikel 1.9 i direktiv /18/EG, oavsett upphandlingens föremål eller värde. Av dessa direktiv framgår att en upphandlande myndighet kan vara en statlig, regional eller lokal myndighet, ett offentligrättsligt organ samt en sammanslutning av en eller flera sådana myndigheter eller ett eller flera sådana organ. Staten, kommuner och landsting, inklusive statliga och kommunala myndigheter, omfattas således av definitionen. Enligt upphandlingsdirektiven är ett offentligrättsligt organ, i huvudsak, varje organ, i form av en juridisk person, som har inrättats för att tillgodose behov i det allmännas intresse, förutsatt att behovet inte har industriell eller kommersiell karaktär, om verksamheten till största delen finansieras av en myndighet, kontrolleras av en myndighet eller får mer än hälften av ledamöterna i ledningsorganet utsedda av en myndighet. Också exempelvis aktiebolag eller ekonomiska föreningar kan alltså omfattas av definitionen och därmed av direktivets bestämmelse om begränsade betalningstider. Det sagda bör, på samma sätt som vid genomförandet av direktiv, komma till uttryck i den svenska lagen genom att där använda begreppet myndighet eller annat offentligt organ. En myndighet eller ett offentligt styrt organ enligt upphandlingslagstiftningen är följaktligen också en myndighet eller ett annat offentligt organ i detta sammanhang. Utgångspunkten för betalningsperiodens längd bör vara densamma när det allmänna är gäldenär som i andra förhållanden, dvs. betalningsperioden bör inledas när borgenären framställer sitt krav på betalning. Samma skäl gäller här som för motsvarande reglering mellan näringsidkare. En generell möjlighet att uttryckligen avtala om saknas alltså när gäldenären är en myndighet eller annat offentligt organ. Möjligheten att i vissa undantagsfall uttryckligen avtala om betalningsperioder bedöms enligt utredningen inte fylla någon egentlig funktion, eftersom man genom avbetalningsplaner kan uppnå samma syfte som man inte behöver bedöma vad som objektivt sett är motiverat mot bakgrund av avtalets särskilda karaktär eller inslag. Under beredningen av ärendet har det inte heller framkommit att det finns behov av en sådan begränsad avtalsmöjlighet eller att det finns behov av att generellt förlänga betalningsperioden till för vissa särskilt angivna kategorier av offentliga myndigheter och organ. Det finns således inte tillräckliga skäl för att utnyttja de möjligheter som direktivet ger att i vissa undantagsfall tillåta betalningstider . Betalningsperioden bör alltså inte få överstiga . I likhet med vad som gäller i näringsidkarförhållanden bör detta endast gälla vid handelstransaktioner, dvs. när en näringsidkare har en fordran på en myndighet eller annat offentligt organ på betalning för varor eller tjänster. Enligt direktivet får dagen för mottagandet av fakturan inte bli föremål för ett avtalsvillkor mellan parterna (artikel 4.3 b). Den föreslagna regleringen, som utgår från att en fordran ska betalas senast efter framställande av ett betalningskrav, är tvingande. Någon särskild reglering om mottagandet av en faktura behövs därför inte. Det kan i sammanhanget nämnas att en myndighet eller ett annat offentligt organ i borgenärsställning, som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk natur, kan omfattas av begreppet näringsidkare. I direktivet finns särskilda bestämmelser för det fall att en köpare har rätt att undersöka en vara eller tjänst innan betalning sker. Det kan t.ex. finnas en rätt att kontrollera en varas kvalitet eller funktionalitet i den egna verksamheten. Köparen kan också ha rätt att besiktiga en utförd tjänst innan den betalas. I direktivet föreskrivs som huvudregel att en sådan undersökning inte får pågå längre än från mottagandet av varan eller tjänsten. är möjlig, om det uttryckligen har fastställts i avtalet och inte är grovt oskäligt mot borgenären i den mening som avses i artikel 7 (artiklarna 3.4 och 4.5). Bestämmelserna syftar till att förkorta betalningstiderna genom att begränsa den tid som betalningsperioden får förlängas till följd av en undersökning av en levererad vara eller utförd tjänst. Huvudregeln i svensk rätt är att en köpare ska betala när säljaren kräver det. I köplagen föreskrivs dock att innan en vara betalas, har köparen rätt att undersöka den på det sätt som följer av sedvänja eller bör medges med hänsyn till omständigheterna. Detta gäller dock inte om det avtalade sättet för avlämnandet och betalningen är oförenligt med en sådan undersökning (49 § andra stycket). Någon begränsning av hur länge en undersökning får pågå anges inte. Det är tillräckligt att en sedvänja tillåter en sådan undersökning för att betalningen ska få skjutas upp. Det gäller även om sedvänjan tillåter än . Längre undersökningsperioder kan även följa av standardavtal eller avtal som ingåtts genom t.ex. passivitet eller konkludent handlande. För att uppfylla kraven i direktivet behövs därför en kompletterande bestämmelse som begränsar den tid som en undersökning av en vara eller tjänst kan skjuta upp betalningen, om inte borgenären uttryckligen har godkänt . Liksom vad gäller i fråga om betalningstidens längd finns tillräckliga möjligheter att angripa oskäligt långa undersökningsperioder. Utredningen föreslår att det införs en sådan bestämmelse i köplagen. Ett problem med ett sådant genomförande är dock att köplagen endast är direkt tillämplig på köp av varor. Även om köplagen kan tillämpas analogt på tjänster, framstår en sådan lösning som mindre lämplig. Härtill kommer att köplagen inte är tillämplig på internationella köp. Det finns en särskild lag för sådana köp. Med hänsyn till det sakliga sambandet bör bestämmelsen i stället tas in i samma lag som övriga nu aktuella bestämmelser om betalningsperioder, dvs. En sådan lösning innebär att regleringen blir mer överskådlig, vilket underlättar för tillämparna. När det gäller bestämmelsens tillämpningsområde finner regeringen inte skäl att gå längre än vad direktivet föreskriver. Tvärtom är det lämpligt att denna bestämmelse får samma tillämpningsområde som de bestämmelser som gäller betalningstidens längd. Bestämmelsen bör alltså endast gälla vid handelstransaktioner, dvs. vid leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster mot betalning mellan näringsidkare eller mellan en näringsidkare och en myndighet, när myndigheten är gäldenär. Enligt direktivet ska parternas möjligheter att, i enlighet med nationell rätt, avtala om avbetalningsplaner inte påverkas (artikel 5). Om parterna har avtalat att betalning ska ske enligt en avbetalningsplan, bör de nya bestämmelserna i räntelagen om betalningstid och undersökningsperiod inte vara tillämpliga. En bestämmelse av detta innehåll bör därför tas in i räntelagen. Direktivet uppställer inte något krav på att avbetalningsplaner ska vara uttryckligen avtalade. Utredningen föreslår att ett sådant krav ska gälla. Avtalar parterna om en avbetalningsplan, torde detta normalt ha bestämts särskilt. Det bedöms därför inte nödvändigt att ta med ett sådant krav i bestämmelsen. Regeringens förslag: Om en fordran vid handelstransaktioner inte betalas , ska borgenären ha rätt till en förseningsersättning om . Har borgenären rätt till förseningsersättning, ska gäldenären vara skyldig att betala ersättning för betalningspåminnelse och inkassokostnader endast till den del kostnaderna överstiger förseningsersättningen. ska inom ramen för den summariska processen självmant pröva om ett yrkande om förseningsersättning är ogrundat eller obefogat. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak utredningens förslag. kommun, kommun och avstyrker dock att det utöver dröjsmålsränta även införs en förseningsersättning. anser att det inte ska finnas någon rätt till ersättning för inkassokostnader om det finns rätt till förseningsersättning, alternativt att gäldenären ska vara skyldig att betala förseningsersättning vid sidan av inkassokostnaderna. Skälen för regeringens förslag En rätt till förseningsersättning införs vid betalningsdröjsmål Artikel 6 i direktivet handlar om borgenärens rätt till ersättning för indrivningskostnader. Borgenären ska vid en betalningsförsening ha rätt till ersättning med ett fast belopp om vid handelstransaktioner. Ersättningen ska utgå när borgenären har rätt till dröjsmålsränta och betalas utan att det krävs en påminnelse. I svensk rätt finns det regler som ger en borgenär rätt till dröjsmålsränta vid sena betalningar. Det saknas dock en reglering som också ger borgenären rätt till en fast ersättning, s.k. förseningsersättning. En tänkbar lösning vore att låta rätten till förseningsersättning ersätta rätten till dröjsmålsränta när räntebeloppet annars skulle understiga ett Det skulle skapa en effektiv reglering för att motverka den vanliga förekomsten av sena betalningar av fordringar på mindre belopp. Rätten till dröjsmålsränta och rätten till förseningsersättning framstår dock som fristående från varandra i direktivet. I direktivet anges att det fasta beloppet kan kumuleras med ränta vid sena betalningar (skäl 19). Det framstår därför som tveksamt om en sådan lösning skulle vara lojal mot direktivets reglering. I direktivet sägs att förseningsersättningen ska utgöra en ersättning för borgenärens egna, eller interna, indrivningskostnader (artikel 6.2 och skäl 20). Det ligger alltså nära till hands att se förseningsersättningen som en kompensation liknande ersättningen för inkassokostnader enligt lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. (inkassokostnadslagen). Förseningsersättningen bör därför, som utredningen föreslår, behandlas som en ersättning enligt den lagen. Enligt inkassokostnadslagen ska en gäldenär ersätta en borgenär för kostnader för åtgärder som syftar till att få gäldenären att betala en förfallen skuld. Borgenären har rätt att få ersättning med belopp som normalt uppgår till för betalningspåminnelse, för inkassokrav och med för upprättande av amorteringsplan. Den sammanlagda ersättningen för dessa åtgärder uppgår till . En gäldenär som inte betalar drabbas alltså av successivt ökande kostnader som är hänförliga till borgenärens ansträngningar för att få betalt. Detta är en väl fungerande ordning som ger borgenären ersättning för nedlagt arbete och gäldenären kontinuerligt incitament att betala. Den är också enkel att tillämpa. För att behålla dagens väl inarbetade ordning och incitamentet att betala skulle en lämplig lösning vara att låta förseningsersättningen utgå vid sidan om ersättningen för inkassoåtgärder. Detta skulle dock i praktiken innebära att denna typ av ersättning mer än dubbleras och att borgenären ofta överkompenseras för sina inledande indrivningsåtgärder. När förseningsersättning utgår bör därför, som utredningen föreslår, ersättning för betalningspåminnelse och inkassokostnader endast utgå i den mån dessa överstiger förseningsersättningen. I praktiken kommer detta att ske sällan, eftersom förseningsersättningen normalt överstiger ersättningen för inkassoåtgärder. Direktivet föreskriver att det fasta beloppet ska uppgå till .