prop · GZ03167 · 2012-07-05 00:00:00 — Men vattenbruket kan riskera att slå ut småbrukare och vissa befolkningars traditionella livsstil. bl.a. genom ökad konkurrens om mark med jordbruk och skogsbruk. Det är det viktigt att vattenbruket är långsiktigt hållbart. Regionala fiskeriförvaltningsorganisationer (, RFMO) är forum för internationellt samarbete mellan fiskande länder och kuststater, vilka kan lämna rekommendationer och besluta om fiskets förvaltning. EU är medlem i de flesta RFMO. presenterade kommissionen ett förslag om reformering av EU:s gemensamma fiskeripolitik (Common Fisheries Policy, CFP). Förhandlingarna inom EU pågår och reformen var avsedd att träda i kraft , men kommer sannolikt inte att vara avslutade då. är medbeslutande i CFP och därmed en viktig aktör i det fortsatta arbetet. EU:s fiskepolitik påverkas även av EU:s olika frihandelsavtal med utvecklingsländer som till exempel de ekonomiska partnerskapsavtalen (EPA), samt av det EU:s allmänna preferenssystem (GSP). De externa delarna av EU:s gemensamma fiskeripolitik behandlar EU:s förhållande till de Regionala fiskeriorganisationerna (RFMO) och EU:s avtal med utvecklingsländer, s.k. fiskepartnerskapsavtal (Fisheries Partnership Agreements, FPA). EU har FPA med ca 15 utvecklingsländer, främst i och i Stilla havsregionen. Flertalet FPA avser endast tonfisk. Finansieringen av FPA består av två delar, dels en offentlig del från EU, dels en del från de privata redare som fiskar på avtalen genom deras licensavgifter. EU betalar också ett sektorsstöd som syftar till att stärka utvecklingslandets nationella fiskeriförvaltning. FPA förhandlas fram av kommissionen på uppdrag av rådet. Kommissionen har ansvar för att det görs externa utvärderingar före och efter avtalen. Parterna i FPA träffas i en gemensam kommitté för att följa upp avtalen. Rådsslutsatser antogs inom EU 2004 som gav riktlinjer för hur FPA skulle se ut. Därefter har rådsslutsatserna successivt implementerats i de avtal som finns. Detta har bl.a. inneburit att det i avtalen står att fisket ska vara hållbart långsiktigt och bedrivas på ett överskott av kuststatens eller ö-nationens resurser. Det innebär också att ekonomiska och sociala utvärderingar ska genomföras både före och efter avtalen. Vidare ska samarbetsparterna i ökad omfattning förbättra det vetenskapliga underlaget för beslut avseende kvoter samt motarbeta illegalt fiske. I de förslag på förnyade avtal och protokoll som kommissionen lämnat till rådet och finns också en klausul om mänskliga rättigheter. antog jordbruks- och fiskerådet slutsatser om kommissionens meddelande om den gemensamma fiskeripolitikens internationella dimension. Slutsatserna slår fast att EU:s internationella fiske måste följa samma principer och främja samma normer för fiskeriförvaltning som de som tillämpas i EU:s vatten, samt att öppenheten om det totala fisket i partnerlandets vatten måste öka. Slutsatserna slår även fast att samstämmighet för utveckling ska beaktas, dvs. att hänsyn ska tas till målen för utvecklingssamarbete vid genomförandet av politik som kan påverka utvecklingsländerna. Slutsatserna anger att fiskeripartnerskapsavtalen får upphävas vid Skr. 2011/12:167 allvarliga brott mot mänskliga rättigheter och demokratiska principer. Kritik av EU:s fiskepartnerskapsavtal Aktörer som till exempel olika civilsamhällesorganisationer har kritiserat EU (och andra ) för att överutnyttja utvecklingsländers fiskebestånd och att fiskeresursen därmed inte kommer den lokala befolkningen tillgodo. De flesta av EU:s fiskepartnerskapsavtal (Fisheries Partnership Agreements, FPA) avser uttag av tonfisk som sker längre från kusten. Indirekt kan dock det kustnära fisket påverkas, även av uttag av fisk som sker längre från kusten, genom att beståndstätheten kan minska. Många av de kustnära utvecklingsländerna har inte tillgång till fartyg med kapacitet för fiske längre ut till havs, men flera länder har uttryckt en ambition att utveckla sitt eget djuphavsfiske. EU:s finansiella stöd för fiskepartnerskapsavtalen (FPA) kan bidra till en sådan utveckling Arbete inom och med myndigheter har Landsbygdsdepartementet huvudansvar för fiskefrågorna inklusive bl.a. EU:s fiskepartnerskapsavtal med tredje land Landsbygdsdepartementet samarbetar med andra departement i frågorna, framför allt . Samordning om handel, fiskeri och utveckling sker genom WTO-arbetsgrupp samt i arbetsgruppen för sanitära och fytosanitära frågor, i vilka representanter från berörda myndigheter också ingår. Myndigheter som Havs-och vattenmyndigheten, , och Sida bistår med viktigt expertis i frågor om fiskeripolitik och utveckling. Regeringen anser att ett utvecklingsperspektiv är viktigt i fiskeripolitiken så att utvecklingsländer och deras befolkningar gynnas av avtalen. Det är också viktigt att avtalen präglas av ett långsiktigt hållbart nyttjande av den globala fiskresursen som gynnar alla länder, inklusive utvecklingsländer. Regeringen arbetar för att alla FPA ska innehålla en särskild klausul om mänskliga rättigheter, i likhet med vad som redan gäller för vissa . Regeringen arbetar för en väl fungerande fiskeriförvaltning på regional och lokal nivå. En förstärkning av de regionala fiskeriförvaltningsorganisationerna (RFMO) är en viktig del i detta. Inom EU:s framtida gemensamma fiskeripolitik (CFP) anser regeringen de externa delarna vara viktiga och vill att dessa inkluderas i grundförordningen Regeringen vill se att FPA ska bli mer transparenta, till exempel vad gäller publicering av externa utvärderingar. Utvärderingarna av avtalen behöver bli av högre och jämnare kvalitet. Beståndsbedömningar bör kvalitetsgranskas. 2011/12:167 Regeringen stödjer kommissionens förslag om att privata fartygsägare inom EU ska bära en större andel av EU:s kostnad för tillträdet till fiskresursen i utvecklingslandet och vill se att den helt finansieras av de privata fartygsägarna (och inte av EU:s gemensamma budget). Det närmaste året är centralt i reformeringen av EU:s gemensamma fiskeripolitik, inklusive integreringen av ett utvecklingsperspektiv. Viktiga framtidsfrågor är en förbättring av det vetenskapliga underlaget inom det globala fisket, inklusive beståndsuppskattningar. Regeringen kommer att fortsatt följa EU-arbetet om FPA och driva ett hållbarhets- och utvecklingsperspektiv. Ett tidigt strategisk påverkansarbete är viktigt i detta syfte, liksom att arbeta multilateralt och bilateralt med andra länder i fiskefrågorna. Doharundans avslutande är av stor betydelse för utvecklingsländernas handel med fiskeprodukter, inte minst vad gäller minskad tulleskaleringen (ökad tullsats i takt med bearbetningsgraden) på fiskeområdet i syfte att öka utvecklingsländernas export av mer förädlade produkter. Doharundans avslutande är också av betydelse för att etablera multilaterala principer för subventioner av fisket. Exempel: Svenskt stöd till fiske- och vattenbruk i Regeringen ger stöd till FN:s livsmedels- och jordbruksorganisations (FAO) extrabudgetära program för fiske- och vattenbruk i . Programmet fokuserar på fisket som en viktig närings- och inkomstkälla för många fattiga människor i berörda länder och genomförs i samarbete med Afrikanska Unionen (AU). Programmet syftar till att uppnå ett miljömässigt hållbart fiske och vattenbruk och en ekonomisk utveckling med inriktning på gott styrelseskick, med fokus på hanterandet av fiskresurserna ur ett ekosystemperspektiv och en anpassning till klimatförändringarna. Kapacitetsuppbyggnad av institutioner på nationell och regional nivå kommer att spela en framträdande roll. Programmets genomförande kommer främst att utgå ifrån tre regioner: västra och centrala Afrikas kustregioner, samt södra och östra . Avsikten är att genom lokala aktiviteter kunna föra upp verktyg och goda exempel till policynivån på nationell, sub-regional och regional nivå. Ett exempel på geografiskt fokus är , där fiskeresursen har minskat dramatiskt . Programmet bidrar bl.a. till utveckling av förutsättningarna för kommersiella relationer, till att underlätta den regionala handeln och till klimatanpassning i fisket och vattenbruket. Exempel: Genetiska resurser och livsmedelstrygghet Genetiska resurser är ärftliga anlag från levande organismer som växter och djur. Genetiska resurser utvecklas genom naturligt urval, men kan också vidareförädlas av människan. Mångfald av genetiska resurser är viktigt och bidrar till växter och djurs möjligheter till vidareutveckling och anpassning till nya förhållanden, till exempel när det gäller Skr. 2011/12:167 klimatförändringarna. Förädling av växter och avel av husdjur har visserligen framgångsrikt bidragit till en ökad livsmedelsproduktion och därmed ökad livsmedelstrygghet, men har lett till att den genetiska mångfalden minskat. Genom att förlora arter och raser förlorar man en global försäkring mot framtida hot mot livsmedelsförsörjningen. En sådan utveckling hotar möjligheterna att klara av människans framtida behov och de utmaningar miljön och marknader ställer när det gäller den framtida matproduktionen. Ett öppet internationellt utbyte av genetiska resurser är väsentligt för tryggad global livsmedelsförsörjning. Inget land är självförsörjande på genetiska resurser för livsmedel och jordbruk. Det internationella växtgenetiska fördraget syftar till att stimulera ett hållbart nyttjande av de växtgenetiska resurserna och bidrar till forskares och förädlares tillträde till växtgenetiskt material. Det framtida behovet av animaliska livsmedel förväntas öka. Den globala efterfrågan på animaliska produkter, särskilt i utvecklingsländerna och ekonomier i förändring, beräknas fördubblas , medan vi står inför stora klimatförändringar. Husdjur är även viktiga för utnyttjande av gräsbevuxen mark som inte lämpar sig för spannmålsodling. Av de 7600 husdjursraser som FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) rapporterat om, riskerar 1500 utrotning eller är redan utrotade. Regeringen har infört nationell lagstiftning om genetiska resurser. I det internationella arbetet stöder regeringen det europeiska samarbetet inom husdjursgenetiska resurser, European Regional Focal Point, samt förespråkar en utvidgning av det multilaterala systemet inom det växtgenetiska fördraget så att fler arter och sorter inkluderas. För utvecklingsländer har genbankerna inom CGIAR instituten (on ) en stor betydelse och delfinansierar som stödjer dessa. bidrar också till Nordiska Ministerrådets institution arbete för biologisk mångfald. NordGen förvaltar bl.a. ett globalt frölager på , som kan utgöra ett mycket betydelsefullt säkerhetsnät för världens viktigaste växtgenetiska resurser. 3.2.3Mål-/intressekonflikt: Globalt tryggad livsmedelsförsörjning EU:s jordbrukspolitik och höga och rörliga livsmedelspriser Jordbruket är en mycket betydelsefull näring i de flesta utvecklingsländer, såväl för livsmedelsproduktion som för sysselsättning och tillväxt, och har därmed stor påverkan på att minska ett ekonomiskt Av världens fattiga människor är en majoritet jordbrukare, eller beroende av jordbruket för sin överlevnad. småbrukare kan dock inte leva på sin egen produktion utan är beroende av att köpa livsmedel utöver andra jordbruksvaror eller insatsvaror på Bättre fungerande marknader i utvecklingsländer, liksom mer effektiv distribution, skulle därmed kunna ha stora effekter För att bidra till ökad regional och internationell handel för utvecklingsländer behövs också mer effektiv infrastruktur, mer utvecklingsvänliga handelsregimer och kvalitetsstandarder. Tullar och subventioner utgör fortfarande betydande hinder för utvecklingsländernas export av jordbruksvaror, inklusive förädlade sådana. har frågan om en tryggad global livsmedelsförsörjning alltmer kommit i fokus i den internationella debatten. Viktiga anledningar till detta är en växande global befolkning, prisstegringar på livsmedel och en ökad insikt om jordens begränsade naturresurser, men även ett ökat globalt välstånd. Klimatförändringarna och naturkatastrofer kan också hota livsmedelsförsörjningen på lite . En viktig fråga inom diskussionerna om tryggad global livsmedelsförsörjning är effekterna av höga och varierande livsmedelspriser på jordbruksmarknaden. Högre priser på livsmedel gynnar generellt utvecklingsländernas exportinkomster och investeringar i jordbruket. Men höga priser drabbar också fattiga konsumenter med små marginaler som använder en stor del av sin inkomst till att köpa mat. Några av de fattigaste länderna i världen saknar dessutom naturliga förutsättningar för jordbruksproduktion. Därmed kommer dessa länder alltid att vara beroende av import för att säkra livsmedelsförsörjningen. Kraftiga prissvängningar skapar osäkerhet och riskerar därför leda till att nödvändiga investeringar för att höja produktiviteten uteblir. De flesta låginkomstländers exportinkomster och importutgifter är direkt relaterade till världsmarknadspriserna på energi och jordbruksråvaror. Däremot påverkas småbrukares inkomster från försäljning av jordbruksprodukter på lokala marknader i varierande grad av världsmarknadspriserna. Vad gäller den befolkningen i utvecklingsländer, som ökar i snabb takt, konsumerar dessa ofta mer importerade livsmedel vars priser påverkas av världsmarknadspriserna. De stora prishöjningarna på livsmedel som skett har förorsakat politiska oroligheter i många centra i utvecklingsländer. Frågan om de internationella livsmedelsprisernas svängningar finns högt upp på den globala agendan. Viktiga grupperingar, som G8 och G20, har engagerat sig betydligt mer i dessa frågor. Reformering av EU:s gemensamma jordbrukspolitik EU är världens största importör av jordbruksprodukter från utvecklingsländer och en stor exportör av jordbruksvaror. EU:s jordbrukspolitik berör ett stort antal politikområden som bl.a. handelspolitik, energipolitik, utrikes- och utvecklingspolitik, samt klimat- och miljöpolitik. Samstämmigheten mellan EU:s jordbrukspolitik och utvecklingsmålen är fortfarande ifrågasatt av många aktörer. Målet för EU:s gemensamma jordbrukspolitik (Common Agricultural Policy, CAP) har sedan tillkomsten varit att trygga livsmedelsförsörjningen inom EU. Tullar och olika marknadsregleringar har använts som skydd mot konkurrens och för att uppnå tillräcklig lönsamhet hos EU:s jordbrukare. Jordbruksstödet inom EU ledde under till stora överskott som exporterades på världsmarknaden vilket påverkade världsmarknadspriserna nedåt och utvecklingsländernas konkurrenskraft negativt. Reformeringen av EU:s gemensamma jordbrukspolitik har pågått och har bidragit till att EU:s jordbrukspriser numera står i bättre samklang med världsmarknadspriserna. EU:s gemensamma jordbrukspolitik innehåller betydligt mindre inslag av marknadsregleringar och handelsstörande element, men innebär dock fortsatt stora hinder för utvecklingsländer att utveckla sitt jordbruk. Höga jordbruksstöd och tullar inom EU, och i många andra , begränsar dock fortsatt utvecklingsländernas tillträde till dessa marknader. EU har inrättat olika preferensarrangemang för att ge utvecklingsländer ökat tillträde till EU-marknaden (till exempel genom GSP och EPA). Många utvecklingsländer har dock svårt att dra nytta av dessa förmåner bl.a. på grund av. inhemska begränsningar, såsom dålig inhemsk infrastruktur samt svårigheter att klara krav på säkra livsmedel m.m. presenterade kommissionen ett förslag till den framtida inriktningen av EU:s gemensamma jordbrukspolitik (CAP) som syftar till ett konkurrenskraftigt och hållbart jordbruk inom EU, samt till tryggad livsmedelsförsörjning inom EU och globalt. I detta förslag är marknadsinstrumenten i stora drag oförändrade, vilket innebär att de handelsstörande elementen av CAP kvarstår. Direktstöd till EU:s jordbrukare, reglerad handel via tullar, samt vid behov exportstöd och licenser skulle enligt förslaget också finnas kvar, Den stora andelen direktstöd betalas dock ut till jordbrukarna utan krav på produktion, s.k. frikopplade stöd. En viktig förändring som föreslås av kommissionen är att jordbrukarna måste vidta vissa aktiva miljöåtgärder för att bli berättigade till stödet. En klar majoritet av EU:s medlemsländer vill fortsatt se en stark gemensam jordbrukspolitik och vill bl.a. ha ökade möjligheter att koppla stöden till produktionen. En rad initiativ har tagits av G20, vars medlemsländer har stora intressen i livsmedels- och energimarknaderna. G20-gruppens jordbruksministrar tog beslut om ett antal åtgärder för att motverka kraftiga prissvängningar. Dessa åtgärder fokuserar bl.a. på ökad öppenhet i, och information om, de internationella livsmedelsmarknaderna, bättre internationell samordning för att förebygga kriser, samt åtgärder för att mildra effekterna av prishöjningarna för de fattigaste. G20 tar även upp det faktum att majoriteten av världens producenter är småbrukare i utvecklingsländer vars egen livsmedelsförsörjning är otillräcklig. En ökad livsmedelsproduktion skulle ge ökade inkomster och direkta effekter på fattigdomsbekämpning och hunger via förbättrade lokala och nationella marknader. G20 har även lyft fram vikten av ökad produktivitet i jordbruket, bättre mark- och vattenanvändning, bättre odlingsteknik samt ökade investeringar. G20-gruppens jordbruksministrar har åtagit sig ett brett spektrum av sådana åtgärder samt att stärka jordbruksforskningen. framhålls att många av de viktiga besluten påverkas av 2011/12:167 nationell jordbrukspolitik och prioritering i respektive land. Många utvecklingsländer har inte investerat i jordbruket och inte heller fokuserat på att attrahera privata investeringar till denna sektor. Det internationella biståndet till jordbrukssektorn har också varit lågt. Då världens befolkning ökar och inkomsterna generellt ökar, bedömer FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) att livsmedelsproduktionen måste öka fram . För att möta en ökad efterfrågan på jordbruksprodukter är det viktigt att resurser satsas för att öka produktiviteten och effektivisera produktionen och åstadkomma en hållbar produktion. FAO bedömer att den globala jordbruksarealen kan öka till 2050. Det sker en ökning i utvecklingsländerna medan arealen minskar i . Arealreserven finns i några få länder i och i söder om , ofta i områden med svag infrastruktur, viss areal ligger också i träda. All areal är dock av olika skäl inte lämplig för jordbruksproduktion. Dessutom är beroende av ökad användning av handelsgödsel. I används ca handelsgödsel per hektar att jämföra med i . En genomförd studie6 visar att den globala livsmedelsproduktionen kan öka med 100- om användningen av handelsgödsel ökar i utvecklingsländerna, med fokus på . Lokala förutsättningar måste dock beaktas så att en långsiktigt hållbar produktion uppnås utan negativ påverkan på miljön. Ett annan viktig faktor för att trygga livsmedelsförsörjningen är att minska svinnet i olika delar av livsmedelskedjan. har påbörjat ett arbete som syftar till att kartlägga svinnets storlek samt ge policyrekommendationer. Det för Livsmedel och Bioteknik () har på uppdrag av FAO gjort en kartläggning av svinnets storlek och var i kedjan det uppstår. Nivån på svinnet ligger i hela världen. Svinnet är störst i producentledet i utvecklingsländerna och störst i konsumentledet i . Exempel: Hållbar matkonsumtion7 Hur vi producerar och konsumerar mat kan ha en betydande inverkan på hållbar global utveckling: En miljard av världens människor saknar tillgång till näringsrik mat, som välfärdssjukdomar (till exempel fetma och diabetes) ökar i omfattning. Ca en tredjedel av de livsmedel som produceras för mänsklig konsumtion i världen (ca ) försvinner på grund av ineffektivitet genom hela livsmedelsproduktionskedjan, som till exempel skördeförluster, dålig lagerhantering och matsvinn. 6Studien om en hållbar livsmedelsproduktion 2050, , SEI. 7Källa: FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO), . (WHO) och och Bioteknik, 2011. Den mat som konsumenter i höginkomstländer slänger (222 miljoner Skr. 2011/12:167 ton) är ungefär lika stor som livsmedelsproduktionen som helhet i söder om (). Ändrade matvanor, påverkade av stigande inkomster och högre efterfrågan på kött och mejeriprodukter, kräver mer vatten. Två tredjedelar av vattenbehovet för livsmedelsproduktion används för animaliska produkter. Boskapsuppfödning använder av världens jordbruksmark och står för av de globala växthusgaserutsläppen. Det uppskattas att av de globala fiskbestånden utnyttjas fullt ut, att är överutnyttjade och utfiskade. Arbete inom och med myndigheter har Landsbygdsdepartementet huvudansvar för jordbruksfrågor inklusive förhandlingarna av EU:s gemensamma jordbrukspolitik. Svenska positioner bereds med berörda departement bl.a. Myndigheterna , samt (och ) bistår med viktiga analysunderlag. Regeringen driver en fortsatt reformering av EU:s gemensamma jordbrukspolitik (CAP) i syfte att väsentligt minska utgifterna, nå ökad marknadsorientering, frikoppling av direktstödet och utfasning av marknadsstödet. Regeringen arbetar aktivt för att utvecklingsdimensionen av CAP ska uppmärksammas mer i förhandlingarna. Regeringen arbetar för ett avslut i Doharundan, vilket på jordbruksområdet skulle resultera i en betydande minskning av handelsstörande stöd och tullar samt en avveckling av exportstöd, vilket också kan ge positiva effekter för världens livsmedelsförsörjning. Regeringen stödjer de rådslutsatser om livsmedelstrygghet i utvecklingsländer som antogs av EU 2010 vilka bl.a. understryker vikten av samstämmighet mellan livsmedelsfrågor, bioenergi, vatten och klimatanpassning. Regeringen arbetar för en effektiv uppföljning av deklarationen från toppmötet om tryggad livsmedelsförsörjning i vilken bl.a. handlar om behovet av ökade investeringar i jordbrukssektorn samt om vikten av global koordinering i livsmedelsfrågor, även med privata sektorn. Regeringen anser att bättre fungerande nationella, regionala och internationella marknader är grundläggande för tryggad livsmedelsförsörjning. Nya WTO-förenliga initiativ behövs som bidrar till ökad produktivitet för småbrukare i utvecklingsländer och till möjligheter för dessa att konkurrera på lika villkor. Tillgång till mark och finansiering är viktiga frågor, inte minst för många kvinnor i utvecklingsländer. 2011/12:167 Åtgärder inom djur- och växtskydd kan bidra till utvecklingsländernas möjligheter till internationell handel och regeringen arbetar med dessa frågor inom internationella standardiseringsorgan för djurhälsa, växtskydd och livsmedel. Inom FAO driver regeringen en reformering av kommittén för tryggad livsmedelsförsörjning (CFS) för att denna ska bli det centrala internationella forumet för arbetet med livsmedelstrygghet. Regeringen har inom biståndet gjort särskilda finansiella satsningar på att stärka livsmedelsförsörjningen i låginkomstländer med början . livsmedelssatsning har regeringen lyft fram ökad produktivitet i jordbruket, forskning/utbildning och bioteknologi, samt nya former av livsmedelsbistånd. Huvudfokus i satsningen ligger på . En effektiviserad och ökad hållbar produktion och export av jordbruksprodukter är grundläggande för ökad livsmedelstrygghet, inte minst i söder om . En öppnare marknad inom EU är av fortsatt stor betydelse för utvecklingsländernas handel med jordbruksprodukter. Subventioner kan även motverka ny utveckling och innovationer, då subventioner oftast stödjer redan etablerade strukturer. Vetenskaplig verksamhet som kan bidra till nya analyser och innovationer inom jordbruksområdet behövs. () är en betydande vetenskaplig institution i detta sammanhang och har också en speciell enhet för frågor inom politiken för global utveckling (PGU). , och har ingått en överenskommelse om samarbete om PGU. Det internationella samordningsarbetet för global livsmedelstrygghet blir fortsatt viktigt, inte minst arbetet inom EU och G20. Förbättrad politisk dialog behövs, bl.a. inom ramen för () och för globalt tryggad livsmedelsförsörjning (CFS) i syfte att undvika framtida livsmedelskriser.