prop · GZ0369 · 2012-02-20 00:00:00 — har framfört att det i lagtexten bör införas ett klargörande av vilka delar av vägarbetstidslagen som är tillämpliga på egenföretagare och inte. Som ett exempel har dessa remissinstanser framfört att det av 5 § angående ordinarie arbetstid i förslaget inte uttryckligen framgår att den inte ska vara tillämplig på egenföretagare. Skälen för regeringens bedömning: I de olika avsnitten i det föregående har föreslagits att vägarbetstidsdirektivet när det gäller förare som är egenföretagare genomförs genom att dessa företagare inarbetas i den redan befintliga vägarbetstidslagen. För att åstadkomma detta föreslås en justering av tillämpningsområdet enligt 1 § och en ny paragraf, nämligen 1 b §. I övrigt justeras, med ett undantag i 26 a §, bara redan befintliga paragrafer. Som framgått av de olika avsnitten finns i den nuvarande lagens lydelse flera paragrafer som uttryckligen talar om t.ex. arbetstagare eller arbetsgivare. Det är alltså frågan om paragrafer som uttryckligen refererar till personkategorier som inte har med egenföretagare att göra. finns det paragrafer som helt saknar sådana för tillämpligheten avgränsande begrepp. Det finns i vägarbetstidsdirektivet flera artiklar som rimligen inte kan vara avsedda att tillämpas på egenföretagare, se inledningen till avsnitt 5. Det innebär att det finns en del regleringar i vägarbetstidslagen som inte ska vara tillämpliga på egenföretagare. Det finns vidare i vägarbetstidslagen ett antal regleringar som inte påkallas av vägarbetstidsdirektivet och som redan av det skälet inte behöver omfattas av det nu aktuella genomförandet. Dessa frågor har berörts i det föregående för vissa paragrafer som inte ändras i ett antal fall som har samband med paragrafer som regeringen föreslår ska ändras. I detta avsnitt ska de paragrafer i vägarbetstidslagen som inte tidigare berörts beröras något. I 24 §§ vägarbetstidslagen behandlas möjligheterna att göra vissa undantag och preciseringar i kollektivavtal. Eftersom egenföretagare inte har kollektivavtal ska de inte vara tillämpliga på dem, dock med det undantag som ligger i att förslaget till 21 § hänvisar till 2 § i syfte att beskriva karaktären av de föreskrifter som ska kunna meddelas. Utöver förhållandet att de reglerar kollektivavtalens betydelse i vissa avseenden används i paragrafernas lydelse genomgående begreppen arbetsgivare och arbetstagare på ett sådant sätt att det är tydligt att de inte kan tillämpas på egenföretagare. Det saknas därför skäl att justera deras lydelse i syfte att klargöra detta. I 59 §§ behandlas ordinarie arbetstid, övertid och mertid (övertid vid deltidsanställningar). De finns samlade under rubriker som lyder Ordinarie arbetstid, Övertid och Mertid. När lagen tillkom angavs i förarbetena att dessa regler hämtades från arbetstidslagen (prop. 2004/05:132). Det finns inga skäl att reglera dessa förhållanden för egenföretagare och direktivet gör det inte heller. Paragraferna behöver därför inte ändras för att uppfylla kraven enligt direktivet. Förhållandet att paragraferna behandlar frågor som saknar relevans för egenföretagande åkare innebär att deras lydelse inte behöver justeras i syfte att klargöra att de inte är tillämpliga på dem. När det gäller 16 och 17 §§ innehåller de regler om arbetsgivares informationsskyldighet till arbetstagare och viloperioder för praktikanter och lärlingar. Sådana regleringar saknar relevans för egenföretagare och behöver därför inte genomföras på grund av vägarbetstidsdirektivet. Eftersom paragrafernas lydelse är avgränsad till att gälla arbetsgivare/arbetstagare samt lärlingar och praktikanter behöver de inte justeras i syfte att klargöra att de inte ska vara tillämpliga för egenföretagare. I 28 och 29 §§ finns regler om övertidsavgifter under en rubrik med samma beteckning. I förarbetena till lagen anges att dessa bestämmelser i sak överensstämmer med motsvarande regler i arbetstidslagen (prop. 2004/05:132). Då de tar sikte på regler om övertid m.m. som saknar relevans för egenföretagare ska de inte göras tillämpliga på sådana företagare. De båda bestämmelserna hör samman och i 28 § görs klart att de riktar sig mot arbetsgivare. De behöver därför inte justeras för att klargöra de inte ska gälla för egenföretagare. När det slutligen gäller 3034 §§ så innehåller de regler om överklagande (30 §), klagorätt för skyddsombud (31 §), intermistiska beslut (32 §) och ett bemyndigande om föreskrifter om avgifter (33 §). Bara 31 § saknar relevans för egenföretagare. Dess lydelse anger dock att skyddsombud ska ha vissa rättigheter i arbetstagarnas intresse vilket i sig klargör att den saknar tillämpning beträffande egenföretagare eftersom egenföretagare inte har skyddsombud i den mening som avses i vägarbetstidslagen. Övriga paragrafers lydelse är sådan att de saknar avgränsning till arbetsgivare, arbetstagare eller liknande begrepp som skulle utesluta deras tillämplighet för egenföretagare. De kommer därför i kraft av förslaget till 1 § att omfatta sådana företagare. När det gäller åkeriföretags, TransportGruppens och Bussbranschens Riksförbunds synpunkt vill regeringen lämna följande sammanfattande förklaring. I vägarbetstidslagen kommer det alltså att finnas ett visst antal paragrafer som genom sin lydelse uttryckligen anger att de är tillämpliga på egenföretagare. I vägarbetstidslagen kommer det Prop. 2011/12:69 också att finnas ett visst antal paragrafer som inte är tillämpliga på egen- Detta framgår genom att de enligt sin lydelse är tillämpliga på personkategorier (t.ex. arbetstagare eller arbetsgivare) eller förhållanden (t.ex. övertid och mertid) som saknar relevans för egenföretagare. Om paragrafen saknar referens till sådana avgränsande begrepp är den tillämplig på egenföretagare. Vad som sagts innebär att 1, 1 b, 10, 12, 13, 14, 15, 18, 20 första stycket, 21 första och andra stycket, 22, 23, 24, 25, 26 a, 30, 32 och 33 §§ gäller i fråga om egenföretagare. Regeringens förslag: De förslag som lämnas i denna proposition föreslås träda i kraft . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har inte yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Direktivet skulle egentligen varit genomfört . Till följd av de förhållanden som beskrivits i avsnitt 4 har dock avvaktat med genomförandeåtgärder i avvaktan på att den process som anges i direktivets artikel 2.1 slutförts. Sedan kommissionen sedermera dragit tillbaka förslaget och därefter beslutat om en formell underrättelse är det angeläget att direktivet genomförs så fort som möjligt. De nu aktuella förslagen bedöms kunna utarbetas till en proposition tidigast . Med beaktande av den tid som erfordras för att den tänkta propositionen ska kunna behandlas i och lagändringar därefter utfärdas och kungöras bör förslagen träda i kraft . Förslagen som lämnas bedöms varken få några konsekvenser för privatpersoner eller konsekvenser för miljön. 6.1Konsekvenser för statliga myndigheter Transportstyrelsen ska enligt 22 § lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete (vägarbetstidslagen) se till att lagen följs. I enlighet med förordningen (2005:399) om arbetstid vid visst vägtransportarbete får Transportstyrelsen meddela föreskrifter om avgifter för tillsyn och ärendehandläggning enligt lagen och enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, och för verkställighet av lagen. Transportstyrelsen har rätt att av arbetsgivaren på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. utöva tillsynen har Transportstyrelsen rätt att få tillträde till arbets- Prop. 2011/12:69 ställena. Transportstyrelsen har, baserat på uppgifter i Arbets- miljöverkets register (Samordnat ARbetsställeregister för ), beräknat att antalet tillsynsobjekt ökar med , från 9 577 till 15 475 arbetsställen om förare som är egenföretagare ska omfattas av lagen om arbetstid vid visst vägtransportarbete. Transportstyrelsen avser integrera tillsynen av vägarbetstidsbestämmelserna med kontrollen av kör- och vilotidsbestämmelserna. Kör- och vilotidkontroller baseras på ett riskvärderingssystem i enlighet med 7 kap. 13 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare m.m. vilket innebär att vissa företag kontrolleras oftare och mer ingående än andra baserat på antal överträdelser eller allvarliga överträdelser av förordningarna (EG) nr 561/2006 och (EEG) nr 3821/85 som har begåtts inom företagets verksamhet (riskvärdering). Med ett riskbaserat arbetssätt gör Transportstyrelsen bedömningen att merparten av kontrollinsatserna kommer att riktas mot verksamheter där det finns anställda. Transportstyrelsen ser över sin tillsynsmetodik varför exakta resursuppgifter inte kan lämnas. Transportstyrelsen bedömer dock att förslaget på kort sikt inte kommer att påverka resursbehoven. På lång sikt bedöms förslaget innebära en kostnadsökning för Transportstyrelsen. Denna ökning bedöms bli marginell och kunna hanteras inom ram. Transportstyrelsens föreskrifter (TSFS 2010:186) om avgifter inom vägtrafikområdet kan komma att behöva förtydligas med anledning av det förslag som lämnas. Av 2 kap. 10 och 11 §§ i den nämnda föreskriften framgår att Transportstyrelsen tar ut en årsavgift för tillsyn av företag med trafiktillstånd enligt yrkestrafiklagen (1998:490) på . Avgiften tas ut av tillståndshavaren. För tillsyn av kör- och vilotider enligt förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. och förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter debiteras en årlig avgift på per fordon. Avgiften tas ut av registrerad ägare till fordonet. Det kan komma att behöva förtydligas om kostnaderna för tillsyn enligt vägarbetstidslagen ingår i underlaget för uttag av avgifter för ovanstående tillsyn. Även Transportstyrelsens föreskrifter (2009:137) om riskvärderingssystem för kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. kan komma att behöva justeras något om tillsyn över bestämmelserna som följer av vägarbetstidslagen avses ingå i riskvärderingssystemet. Förslagen bedöms inte innebära några merkostnader för Polisen. De föreslagna ändringarna bedöms inte innebära någon ökning av arbetsbelastningen för domstolarna. För förare som är egenföretagare innebär förslaget att man ska följa samma arbetstidsregler som anställda förare. Grundregeln är en 48 timmars arbetsvecka med möjlighet att förlänga till en 60 timmars arbetsvecka om genomsnittet inte blir utslaget . Ungefär hälften av de svenska åkerierna bedöms vara förare som är egenföretagare. , vars medlemmar anges utgöra av de svenska åkeriföretagen, bedömer att antalet enbilsföretag är minst 6 000. För dessa bedömer organisationen att arbetstiden i snitt kommer att minska från en 63 timmars arbetsvecka. Organisationen beräknar att den sammanlagda kostnaden eller minskade omsättningen blir om man antar att ensamföretagens kostnad är ca och för fordonet. Organisationen anger att näringen omsätter . Det innebär att förslaget beräknas minska näringens omsättning med . Det är svårt att på förhand avgöra hur förslaget kommer att påverka den svenska transportnäringens struktur och arbetsmiljön inom vägtransportyrket. Förslaget till lag om ändring i lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Detta omfattar s.k. mobila arbetstagare och paragrafen genomför därmed delvis artikel 2 i och rådets direktiv /15/EG av om arbetstidens förläggning för personer som utför mobilt arbete avseende vägtransporter (direktivet). Direktivet ska nu genomföras även såvitt avser förare som är egenföretagare, vilket innebär att även den del av direktivets artikel 2 som berör egenföretagare ska genomföras. Detta sker genom att denna kategori läggs till i 1 § första stycket. De begränsningar i tillämpningsområdet som följer av 1 § första styckets båda strecksatser gäller således också för egenföretagare. Detta innebär t.ex. att vägtransporter av gods inte omfattas om fordonets högsta tillåtna vikt, inklusive släpvagn eller påhägnsvagn, inte överstiger , jfr artikel 2 i den EU-förordning som nämns i den första strecksatsen. Paragrafens nuvarande andra stycke har flyttats till en ny 1 a §. De båda återstående styckena i 1 § behålls oförändrade i sak. Av dessa är det nya andra stycket tillämpligt även på egenföretagare vilket framgår av att dess lydelse saknar avgränsande personkategorier eller andra liknande avgränsningar och därför blir tillämpligt genom den ändring som görs i första stycket. Endast en språklig justering görs i andra stycket. Det nya tredje stycket är däremot inte tillämpligt på egenföretagare, vilket framgår genom att dess lydelse innehåller de avgränsande begreppen arbetsgivare och arbetstagare. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.1. Paragrafen, som är ny, utgörs av samma reglering som finns i 1 § andra stycket. Definitionen av mobil arbetstagare har alltså flyttats till en egen ny paragraf men ingen saklig ändring är avsedd. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.1. Paragrafen, som är ny, genomför artikel 3 a 2 och e i direktivet. Paragrafens första stycke innehåller en definition av förare som är Paragrafens första stycke genomför den definition av detta begrepp som följer av direktivets artikel 3 e. Av framställningstekniska skäl betecknas dock kategorin i påföljande paragrafer bara som egenföretagare. Denna framställningsteknik ansluter till den som används för mobil arbetstagare som efter 1 § bara betecknas som arbetstagare. Liksom för mobila arbetstagare innefattar paragrafens lydelse ingen avgränsning med avseende på i vilket land egenföretagaren hör hemma. Det krävs dock att egenföretagaren har ett s.k. gemenskapstillstånd enligt de i paragrafen angivna EU-förordningarna eller ett yrkestrafiktillstånd enligt yrkestrafiklagen (2012:000) för att definitionen ska vara uppfylld. I sammanhanget kan erinras om att även de allmänna förutsättningarna i 1 § ska vara uppfyllda för att lagen ska vara tillämplig. Listan av kriterier i artikel 3 e i direktivet avslutas med ordet och. Alla kriterierna ska således vara uppfyllda för att föraren ska vara en egenföretagare, jfr också artikel 3 e andra stycket som anger att om inte kriterierna (notera i plural) är uppfyllda ska föraren ha samma skyldigheter och rättigheter som fastställs för mobila arbetstagare i direktivet. Den nya paragrafens första och andra stycke har utformats för att beakta kriterierna och den berörda slutsatsen. I direktivet finns dock ett kriterium som har formulerats som att egenföretagaren inte ska vara knuten till en arbetsgivare genom anställningsavtal eller någon annan form av hierarkiskt arbetsförhållande. Bruket av en sådan formulering för att beskriva ett anställningsförhållande skulle vara främmande för svensk arbetsrättslig lagstiftning och har därför formulerats annorlunda. Genom att använda formuleringen inte utför arbete för en arbetsgivares räkning uppnås saklig överensstämmelse med direktivet och en bättre språklig överensstämmelse med annan liknande svensk lagstiftning, se t.ex. 1 kap. 2 § arbetsmiljölagen (1977:1160) och 1 § arbetstidslagen (1982:673). Frågan om en åkare som är ansluten till en s.k. lastbilscentral uppfyller kriterierna enligt direktivet för att vara en förare som är egenföretagare kan uppkomma. Det kan då framhållas att en åkare är fri att säga upp sitt medlemskap i centralen, låt vara efter en viss uppsägningstid. Åkaren har också rätt till sina intäkter med avdrag för den avgift som betalas till lastbilscentralen för dess tjänster. Centralerna förmedlar transportuppdrag till åkaren men detta innebär inte att transportköparen har något inflytande över åkarens övriga affärsrelationer. Lastbilscentralen kan visserligen i vissa upplägg ha visst sådant inflytande men åkaren är som sagt fri att avsluta sitt deltagande i centralen. Dessutom torde sådant inflytande i allmänhet kunna ses som ett inslag av sådant samarbete mellan egenföretagare som omtalas i definitionen i direktivets artikel 3 e. Den egenföretagande åkare som är medlem i en lastbilscentral torde därför som utgångspunkt vara att bedöma som, självständigt eller i samarbete med andra egenföretagare, fri att ha affärsförbindelser med flera kunder. Frågan kan dock inte besvaras bara i generella ordalag. Det får till syvende och sist avgöras av åkarens och centralens upplägg i det enskilda fallet sett i belysning av de kriterier som listas i paragrafens första stycke. I paragrafens tredje stycke genomförs artikel 3 a 2 i direktivet. Vissa göromål som för egenföretagare inte ska räknas in i arbetstiden undantas här uttryckligen. Dessa göromål berörs närmare i sin praktiska kontext i kommentaren till 10 §. Paragrafen, som har utformats i enlighet med lagrådets förslag, har behandlats i avsnitt 5.1. Paragrafen genomför artikel 4 b första meningen i direktivet. Paragrafens första stycke utgör en definition av begreppet sammanlagd arbetstid. Enligt lagen ska all arbetstid läggas samman vid tillämpningen av lagens bestämmelser även om arbetet är uppdelat i olika delar eller har utförts för olika arbetsgivare. Eftersom direktivets krav angående maximal veckoarbetstid enligt artikel 4 a numera ska tillämpas även på egenföretagare behöver även egenföretagarna omfattas av denna princip om sammanläggning. Eftersom allmänt administrativt arbete som inte direkt hänger samman med transporten i fråga inte omfattas kommer egenföretagarens arbete med t.ex. bokföring, marknadsföring, administration, transportplanering och fakturering i allmänhet inte att omfattas av principen om sammanläggning, jfr 1 b § tredje stycket. Sådant arbete hänger ju i allmänhet inte samman med en viss transport. I andra stycket finns en ny regel som behandlar situationen att en viss person utför vägtransportarbete i egenskap av arbetstagare såväl som egenföretagare. I ett sådant fall ska summan av de båda arbetstiderna utgöra den sammanlagda arbetstiden. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.2. Paragrafen genomför artikel 4 a i direktivet. I första stycket återfinns den begränsning av den genomsnittliga sammanlagda veckoarbetstiden som ska gälla enligt direktivet. Beräkningsperioden kan bestämmas i t.ex. dagar, veckor eller månader, men får inte överstiga . Denna begränsning gäller numera även egenföretagare. I andra stycket finns en bortre begränsning innebärande att den sammanlagda arbetstiden inte får överstiga . Denna begränsning av en enstaka veckas totala arbetstid gäller dock inte vid andra internationella persontransporter än linjetrafik. Till följd av ändringar i och AETR-överenskommelsen har den nuvarande hänvisningen ändrats till artikel 8.6 a i och rådets förordning (EG) nr 561/2006 och artikel 8.6 b i AETR. De nu berörda begränsningarna, men även undantagen, gäller numera också för egenföretagare. I tredje stycket finns ytterligare bestämmelser om vad som ingår i den sammanlagda arbetstiden enligt lagen. Styckets första mening är hämtad från definitionerna i direktivet. Enligt artikel 3 a 1 andra strecksatsen avses med arbetstid även de perioder då arbetstagaren inte fritt kan disponera sin tid utan måste befinna sig på sin arbetsplats, beredd att utföra sitt normala arbete. Denna tid väntetid ska räknas in i den sammanlagda arbetstiden även för egenföretagare. Det ligger emellertid i sakens natur att en egenföretagande åkare på ett friare sätt än en arbetstagare själv kan avgöra om, och därför undvika att, väntetiden verkligen är sådan att den inte fritt kan disponeras eller påkallar närvaro på arbetsplatsen. Till exempel kan en egenföretagare på ett friare sätt än en arbetstagare själv avgöra när arbetsdagen börjar och slutar. Även tredje styckets reglering angående semesterledighet omfattar egenföretagare. En egenföretagare har dock till följd av den frihet som naturligen följer av egenföretagande mycket större möjligheter än en arbetstagare att låta bli att arbeta utan att detta i någon formell mening utgör semester. I den utsträckning egenföretagare formellt tar ut semester ska dock dessa tider behandlas på samma sätt som för arbetstagare. Även sjukdom ska hanteras på samma sätt för egenföretagare som för arbets- Tid då en egenföretagare varit frånvarande på grund av sjukdom ska således likställas med fullgjord arbetstid. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.2. Paragrafen genomför artikel 7 i direktivet Paragrafen innehåller i första stycket regler om begränsning av arbetstiden vid nattarbete. Denna reglering är tillämplig även på egenföretagare. Även hänvisningen i första stycket till sådan avslutad vila som avses i förordningen (EG) nr 561/2006, AETR eller arbetstidslagen är tillämplig på egenföretagare. Det andra stycket innehåller en reglering av sådan väntetid som inte fritt kan disponeras över, jfr kommentaren till 12 § tredje stycket. Liksom för 12 § tredje stycket om sammanlagd arbetstid ska sådan tid räknas in i nattarbete. Det tredje stycket innehåller en möjlighet till tillfälliga undantag. Båda de nu berörda styckena är tillämpliga på egenföretagare. Lydelserna av andra och tredje stycket har ändrats så att egenföretagare anges uttryckligen eftersom styckenas nuvarande lydelse innehåller de avgränsande begreppen arbetsgivare och arbetstagare. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.3. I paragrafen görs enbart en ändring av hänvisningen till 1 § andra stycket till följd av att innehållet i den bestämmelsen flyttas till den nya 1 a §. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.1. Paragrafens första stycke genomför artikel 5 i direktivet om raster. Det andra stycket anger att raster under sådan körtid som avses i förordningen (EG) nr 561/2006 och AETR-överenskommelsen ska förläggas i enlighet med dessa regleringar och räknas som rast även enligt lagen. Beträffande tredje stycket har i kommentaren till 12 § tredje stycket berörts sådan tid som arbetstagaren och egenföretagaren inte fritt kan disponera över. Sådan tid ska som utgångspunkt räknas in i den sammanlagda arbetstiden och i det nu aktuella stycket anges hur sådana perioder av väntan ska beaktas vid tillämpning av rastbestämmelsen. Sådan väntetid ska, förutom som rast, räknas även som arbetstid. De ovan berörda regleringarna ska gälla även för egenföretagare och paragrafens nuvarande lydelse har ändrats för att klargöra detta. Eftersom det bara är lydelsen i tredje stycket som innehåller det avgränsande begreppet arbetstagare är det bara där ordet egenföretagare har lagts till. De första och andra stycket saknar sådan avgränsning och kommer därför att bli tillämpligt på egenföretagare redan i kraft av den ändring som föreslås i 1 §. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.4. Paragrafen genomför bl.a. artikel 9 b i direktivet. Paragrafen innehåller regler om skyldigheten för arbetstagarens arbetsgivare att registrera arbetstid. Kravet omfattar all arbetstid enligt lagen. Enligt 10 § avses med den sammanlagda arbets- tiden även arbetstid som utförs för en annan arbetsgivares räkning, och arbetsgivaren är enligt 11 § skyldig att begära information om sådan arbetstid. Registreringskravet omfattar således arbetstid som utförts för andra arbetsgivare. Artikel 9 b i direktivet är visserligen avfattad med sikte på relationen mellan arbetsgivare och arbetstagare. Artikeln har dock bedömts kräva tillämpning även på egenföretagare och en justering i detta avseende har gjorts i första stycket. Skyldigheten att registrera arbetstiden för dessa ankommer dock på egenföretagaren själv. När det sedan gäller den tredje och fjärde meningen i paragrafens nuvarande lydelse saknar de relevans för egenföretagare. Deras lydelse innehåller begreppen arbetsgivare och arbetstagare och behöver därför inte justeras för att de inte ska vara tillämpliga på egenföretagare. Dessa två meningar görs dock om till ett nytt andra stycke. Detta eftersom de i den nuvarande lydelsen, i motsats till de två första meningarna, saknar relevans för egenföretagare. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.5.