prop · GZ03156 · 2012-05-29 00:00:00 — 2011/12:156 föreslagna ordningen utgör i detta avseende en kodifiering av nuvarande All utredningsverksamhet utanför förundersökningsinstitutets ram är emellertid inte otillåten. I det ordinära förfarandet kan under vissa förut- sättningar utredningsåtgärder som inte har karaktär av brottsutredning vidtas inom ramen för en s.k. förutredning. , som är ett oreglerat förstadium till en förundersökning, brukar beskrivas som vissa punktvisa åtgärder som vidtas för att berika beslutsunderlaget i frågan om en förundersökning ska inledas eller inte. Det rör sig då om en be- gränsad komplettering av kända eller påstådda förhållanden i ett bestämt syfte (DsJu 1979:15 s. 38 och SOU 1992:61 s. 272). Ett exempel är att en anmälan om mordbrand behöver kompletteras genom en kontroll av att det verkligen har förekommit en brand. För att belysa de förhållanden som tas upp i anmälan kan det även finnas behov av att komplettera un- derlaget med skriftligt material, som t.ex. originalet av ett avtal eller registerutdrag som styrker olika personers behörighet. Enligt JO är det inom ramen för en förutredning även tillåtet att be målsäganden eller annan anmälare att lämna kompletterande muntliga uppgifter i de avse- enden som bedöms relevanta för sammanhanget, förutsatt att det sker i syfte att komplettera anmälan eller konkretisera påståendena i denna. Utredningsåtgärder som har karaktär av brottsutredning får emellertid aldrig förekomma inom en förutredning. Således får en förutredning under inga förhållanden sträcka sig längre än vad som krävs för att för- undersökningsledaren ska kunna ta ställning till frågan om förundersök- ning ska inledas eller inte (JO 1997/98 s. 104). Den kompletterande utredningen som vidtas inom en förutredning sker alltså inom mycket snäva ramar och är till sin karaktär inte brottsutre- dande. Åtgärder av motsvarande art bör även kunna vidtas i syfte att utreda om det finns förutsättningar för resning utanför en förundersök- nings ram. Detta sker också redan i praxis. Exempelvis bör åklagaren kunna begära in kopior av domen och förundersökningsprotokollet från den tidigare brottmålsprocessen. Vidare bör åklagaren kunna vidta åtgär- der som närmast får betraktas som kompletteringar av det befintliga materialet, t.ex. begära förtydligande från den sökande angående upp- gifter i en ansökan om resning eller i en framställan om utredningsåtgär- der som riktas direkt till åklagaren. Sammantaget är regeringens bedömning att det inte bör införas någon möjlighet att vidta utredningsåtgärder av brottsutredande karaktär i syfte att utreda om det finns grund för resning utanför ramen för en förunder- sökning. Däremot får åtgärder som inte är brottsutredande vidtas utanför denna ram. Bör åklagaren ges en möjlighet eller en skyldighet att återuppta förundersökningen? När det gäller regleringens närmare utformning har Högsta domstolens ledamöter väckt frågan om bestämmelsen bör formuleras som en formellt fakultativ regel i stället för, som utredningen föreslår, en skyldighet för åklagaren att återuppta förundersökningen när vissa närmare angivna förutsättningar är för handen (se närmare avsnitt 5.2). 2011/12:156 kan det finnas risker för olämpliga motsatsslut med en obligatorisk be- Ledamöterna har framhållit att eftersom det är sökanden som ska visa att det finns resningsskäl, synes det mest konsekvent att även en bestämmelse om återupptagande av en förundersökning mer anpassas till det allmänna intresset av att vid behov kunna komplettera en utredning när det har åberopats eller framkommit nya omständigheter eller bevis som skulle kunna utgöra grund för resning. Ur den enskildes perspektiv är det angeläget att det tydligt framgår när och under vilka förutsättningar han eller hon kan få del av det allmännas utredningsresurser. Särskilt när det gäller resning till förmån för den tidigare tilltalade innebär det en rättssäkerhetsgaranti för sökanden om åklagaren inte bara ges en möjlighet att återuppta förundersökningen utan även är skyldig att göra det. Förfarandet blir med en sådan regel även mer tydligt för åklagarna. Om förutsättningarna för att återuppta en för- undersökning är för handen ska, med en obligatorisk regel, någon ytterli- gare bedömning av om ett återupptagande är aktuellt inte göras. Genom en sådan reglering skapas bättre förutsättningar för en enhetlig tillämp- ning av reglerna om när en förundersökning ska återupptas. Regeringen menar därför, i likhet med utredningen, att regleringen bör ha obligato- risk karaktär. Förundersökningen ska alltså återupptas om samtliga de förutsättningar som ställs upp för detta är uppfyllda. Den ska dock naturligtvis endast återupptas om det finns behov av att vidta kompletterande utrednings- åtgärder för att man ska kunna bedöma betydelsen av en viss omständig- het eller ett visst bevis som inte tidigare lagts fram (se närmare avsnitt 5.2). Finns inget sådant behov ska förundersökningen inte tas upp på nytt. Enligt regeringen får åklagaren därigenom tillräckligt utrymme för att bedöma om utredningen behöver kompletteras när det har åberopats eller framkommit nya omständigheter eller bevis som sannolikt skulle kunna utgöra grund för resning. Situationen när förundersökningen angående brottet inte är avslutad Den föreslagna ordningen med återupptagen förundersökning är inte adekvat när förundersökningen angående brottet inte är avslutad. Vid brott med flera personer inblandade är det inte ovanligt att lag- föring av dessa sker genom flera olika rättegångar. Det kan då hända att den först dömde ansöker om resning medan förundersökningen beträf- fande brottet fortfarande pågår. För att kunna vidta åtgärder i syfte att utreda om grund för resning föreligger måste enligt nuvarande praxis förundersökningen återupptas beträffande den resningssökandes delak- tighet, trots att förundersökningen avseende brottet i och för sig fortfa- rande pågår. Eftersom det per definition inte är möjligt att återuppta en förundersökning som inte är avslutad anser regeringen att kodifieringen av praxis avseende återupptagande av förundersökningen i syfte att ut- reda om det finns grund för resning bör kompletteras med en bestäm- melse som tar sikte på den angivna situationen, dvs. då fråga om utred- ningsåtgärder i sådant syfte uppkommer medan förundersökningen angå- ende brottet fortfarande pågår. Åklagaren ska i dessa fall, i stället för att återuppta förundersökningen, besluta att den pågående förundersök- Prop. 2011/12:156 ningen även ska avse frågan om den tidigare tilltalades delaktighet i När det i den fortsatta framställningen talas om att återuppta en förundersökning avses även den nu beskrivna situationen. Frågan om ett fristående resningsorgan Några av remissinstanserna, bl.a. och vid , anser att frågan om att inrätta ett fristående organ för prövning av resningssökandens begäran om utredningsåtgärder bör övervägas. Den frågan har inte omfattats av utredningens uppdrag. Frågan behandlas därför inte inom ramen för detta lagstiftningsärende. 5.2Förutsättningar för att vidta utredningsåtgärder Regeringens förslag: Åklagaren ska återuppta en förundersökning om det i en ansökan om resning åberopas eller om det på annat sätt kommer fram en omständighet eller ett bevis som inte tidigare lagts fram och det är sannolikt att omständigheten eller beviset utgör grund för resning. Förundersökningen ska dock inte återupptas om det saknas behov av utredningsåtgärder. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens med den skillnaden att utredningen föreslog att beviskravet skulle uttryckas på så sätt att det nya materialet sannolikt kan utgöra grund för resning. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna, bl.a. , , , , och , tillstyrker utredningens förslag. vid avstyrker det föreslagna kravet att sannolika skäl ska föreligga för att en förunder- sökning ska återupptas och menar att kravet bör sättas lägre. Även Riks- dagens ombudsmän () anser att kravet för återupptagande bör sättas lägre än det föreslagna. Hovrätten över och anser däre- mot att det i praxis gällande kravet för när en förundersökning ska åter- upptas bör kodifieras. understryker att begreppet sanno- likt inte får ges sådan innebörd att åklagare och domstol måste göra en prognos av vilket faktiskt bevisvärde en viss kompletterande utrednings- åtgärd kan få eftersom en sådan bedömning ofta är svår att göra på ett så tidigt stadium. Prövningen bör i stället utgå från hur bedömningen ut- faller om uppgifterna bekräftas. Hovrätten för ifrågasätter om man genom det föreslagna kravet på att sannolika skäl ska föreligga för att en förundersökning ska återupptas verkligen lyckas få fram den skillnad i förhållande till praxis som är avsedd. anser att upprätthållandet av kravet på nya omständigheter eller bevis för att utredningsåtgärder ska vidtas medför avsevärda begränsningar för sökanden att få till stånd en rättelse av en felaktig dom. I komplicerade fall är det nämligen sällan konkreta omständigheter eller bevis som initi- erar en granskning utan oftast rör det sig om förhållanden som synes tvivelaktiga eller mindre sannolika och det är först efter en granskning av Prop. 2011/12:156 dessa förhållanden som det eventuellt framkommer nya omständigheter Skälen för regeringens förslag Sedan en brottmålsdom vunnit laga kraft kan, som framgår av avsnitt 4.1, frågan om den dömdes ansvar för den åtalade gärningen som utgångs- punkt inte tas upp till ny prövning. Principen om domens orubblighet är en förutsättning för att myndigheter och enskilda ska kunna lägga ett domstolsavgörande till grund för sitt fortsatta handlande. Den är därmed också av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet och för allmänhetens tillit till samhällets rättskipande verksamhet. Principen om brottmålsdomars orubblighet har även motiverats av hänsynen till med- borgarnas rättssäkerhet; den som har fått en fråga om ansvar för en viss gärning prövad genom en dom som vunnit laga kraft ska inte behöva leva under hotet av att saken när som helst kan tas upp till förnyad prövning. Möjligheten till resning innebär ett undantag från orubblighetsprin- cipen. Bestämmelserna om resning kan sägas utgöra resultatet av en avvägning mellan orubblighetsprincipen och intresset av att ett avgö- rande är materiellt riktigt den s.k. sanningsprincipen. Intresseavväg- ningen har resulterat i att det endast i fall av utpräglad undantagskaraktär är möjligt att få till stånd en ändring av en dom efter att den vunnit laga kraft. Bör kraven på när förundersökningen ska återupptas sänkas? Det nuvarande rättsläget innebär att det ställs höga krav för att en förun- dersökning ska återupptas efter att en dom vunnit laga kraft (jfr avsnitten 4.4.1 och 4.4.2). Förundersökningen anses endast kunna återupptas om det nya material som åberopas om det skulle visa sig vara riktigt kan förväntas leda till att resning beviljas. Förutsättningarna för att återuppta en förundersökning är alltså mycket nära förbundna med resningsförut- sättningarna i 58 kap. 2 och 3 §§ RB. Sambandet mellan de materiella resningsreglerna och möjligheterna att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning innebär att skillnaderna i förutsättningarna för resning till förmån respektive till men för den tidigare tilltalade avspeglar sig i möjligheterna att återuppta förundersökningen. Eftersom möjligheten till resning är mer begränsad vid resning till men för den tidigare tilltalade är också utrym- met för att återuppta en förundersökning betydligt mindre i dessa fall. Av det anförda följer också att tilläggsregeln får särskild betydelse för möj- ligheterna att återuppta en förundersökning vid resning till den tidigare tilltalades förmån. Som framgår av avsnitt 4.2.1 får resning enligt denna regel beviljas även utan att man kan sluta sig till att de nya omständig- heterna eller bevisen som åberopas sannolikt skulle ha lett till en frikän- nande eller mildare dom. Det är tillräckligt att det nya materialet, till följd av särskilda omständigheter, är ägnat att framkalla tvivel om att den tidigare tilltalade verkligen gjort sig skyldig till det brott som han eller hon dömts för (jfr NJA 1992 s. 625). JO har uttalat att vad som fordras förefaller vara en prövning av de nya omständigheter eller bevis som åberopas i förhållande till de skäl som bär upp den tidigare domen. Om en sådan prövning ger anledning till tvivel om den tidigare domens rik- tighet såvitt gäller den tidigare tilltalades skuld kan resning beviljas. Vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas ska enligt JO således prövas vilken grad av tvivel om den tidigare domens bärkraft som de nya uppgifterna skulle kunna föra med sig (JO 2007/08 s. 114 och 116). Med hänsyn till de mer vidsträckta möjligheter till resning som tilläggsregeln ger kan det alltså oftare finnas anledning att återuppta en förundersökning när det kan bli fråga om resning till en tidigare tilltalads förmån. Även med beaktande av tilläggsregeln är emellertid kraven för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning enligt nuvarande praxis stränga. De höga kraven leder i praktiken ofta till att den dömde eller dennes ombud tvingas att försöka säkra be- visning på egen hand genom att t.ex. hålla förhör med ett nytt vittne eller med en målsägande som påstås ha ändrat sina uppgifter. Problemet med denna typ av bevissäkring är att den sker utanför den ram av rättssäker- hetsgarantier som omgärdar utredningsåtgärder inom förundersökningen. Det finns därför en påtaglig risk för att man i stället för att säkra bevis- ning i resningsfrågan förstör bevisningen eller i vart fall minskar dess värde. När uppgifterna från de egenhändigt hållna förhören åberopas i resningsärendet kan domstolen anse att uppgifterna inte bör tillmätas någon större betydelse, eftersom förhören inte genomförts i rättssäkra former inom en förundersökning. Nämnda omständigheter innebär att det råder en viss obalans mellan å ena sidan den dömde som ansöker om resning och å andra sidan åklaga- ren som förfogar över resurserna för att ta fram bevisningen. I likhet med utredningen och i stort sett samtliga remissinstanser anser regeringen att det behöver skapas en bättre balans mellan den enskilde och det allmänna när det gäller tillgången till dessa resurser. Som påpekat kan en förbättrad balans i detta avseende antas bidra till ett ökat förtroende hos allmänheten för rättsväsendet i dess helhet. Att ge åklagaren möjlighet att vidta enstaka utredningsåtgärder utom förundersökningen, t.ex. hålla förhör med ett vittne, är som regeringen anför i föregående avsnitt av rättssäkerhetsskäl inte lämpligt. I stället bör övervägas om kraven för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning bör sättas lägre än vad som gäller enligt nuvarande ordning. På så vis skulle det skapas bättre förutsätt- ningar att säkra sådan bevisning som kan bli mindre värd om den enskilde behöver vidta utredningsåtgärden på egen hand eller som det kanske saknas faktiska eller ekonomiska möjligheter att vidta för någon annan än åklagaren. I princip samtliga remissinstanser har varit positiva till att kraven för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns förutsätt- ningar för resning sätts lägre jämfört med nuvarande praxis. Hovrätten över och har dock, med hänsyn till orubblighets- principen, understrukit vikten av att resningsinstitutet inte blir någon fjärde instans och att det därför bara i rena undantagsfall kan komma i fråga att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning. Kraven för återupptagande bör enligt hovrätten därför vara höga. Motsatt ståndpunkt har framförts av JO som menar att eftersom kraven för resning är oförändrade, kan orubblighetsprincipen bara undantagsvis åberopas till stöd för att avstå från att utreda om nya omständigheter och nya bevis är av sådant slag att det finns anledning att låta den träda tillbaka till förmån för sanningsprincipen. Regeringen föreslår inga förändringar av resningsgrunderna i 58 kap. 2 och 3 §§ RB. Att de materiella kraven för resning är oförändrade inne- bär att möjligheten att få en dom som vunnit laga kraft ändrad inte utökas genom regeringens förslag. Resning ska fortsatt beviljas endast i extra- ordinära fall. Detta talar för att resningsinstitutet inte riskerar bli en fjärde instans i vilken man fortsätter sitt processande. Som utgångspunkt torde därför enligt regeringens bedömning orubblighetsprincipen inte ha någon avgörande betydelse för vilka krav som bör ställas för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning. Å andra sidan är det väsentligt att enskilda och myndigheter kan lägga ett domstolsavgörande till grund för sitt fortsatta handlande. En frikänd person ska således kunna lita på och inrätta sitt handlande efter en dom som vunnit laga kraft utan att leva under hotet av att förundersökningen kan tas upp på nytt utan att starka skäl talar för det. På motsvarande sätt behöver även t.ex. en målsägande kunna lägga lagföringen av ett brott bakom sig och inte känna oro över att förundersökningen kan återupptas. Därmed kan orubblighetsprincipens betydelse för medborgarnas rättssä- kerhet ändå anses tala för att en förundersökning inte bör kunna återupp- tas utan att starka skäl talar för det. Regeringen finner vid en samlad bedömning att orubblighetsprincipen inte utgör hinder mot att i viss utsträckning sänka kraven för när en för- undersökning ska återupptas i syfte att utreda om det finns grund för resning. Med hänsyn härtill och till att balansen mellan den enskilde och staten bör bli bättre, anser regeringen att kraven för att återuppta en för- undersökning bör sättas lägre än vad som gäller enligt nuvarande praxis. Hur detta bör komma till uttryck behandlas i det följande. På vilken nivå bör kraven för att återuppta en förundersökning ligga? Enligt praxis anses en förundersökning kunna återupptas endast om de nya uppgifter som åberopas om dessa bekräftas genom den komplette- rande utredningen kan förväntas leda till att resning beviljas (se när- mare avsnitt 4.4.1). En majoritet av remissinstanserna har inte haft några invändningar mot utredningens förslag att kravet ska uttryckas på så sätt att förundersökningen ska återupptas om det framkommer nya omstän- digheter eller bevis och det är sannolikt att det nya materialet kan utgöra grund för resning. Ett fåtal remissinstanser har varit kritiska till den föreslagna nivån. JO har, i linje med sin uppfattning som redovisas i föregående avsnitt, föreslagit att kraven för när en förundersökning ska återupptas sätts vid antagligt eller kan antas. Ett annat sätt att uttrycka det är, enligt JO, att en förundersökning ska återupptas om det är mer troligt att det nya materialet om det bekräftas leder till att en ansökan om resning beviljas än till att den avslås. Även vid har gjort gällande att de föreslagna kraven bör sättas lägre eftersom det i praktiken annars inte blir någon skillnad mot det krav som gäller enligt praxis. Hovrätten över och har å sin sida anfört att det i praxis utarbetade kravet bör kodifieras. Att de materiella förutsättningarna för att bevilja resning inte ändras talar, som regeringen anför ovan, för att orubblighetsprincipen inte har någon avgörande betydelse för frågan om kravets placering. Å andra sidan skapar det faktum att en domstols avgörande är slutgiltigt en garanti för att parter och andra inblandade personer kan lägga avgörandet till grund för sitt fortsatta handlande och inte behöver känna oro för att förundersökningen tas upp på nytt. Att vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas tillämpa en slags överviktsprincip, så som JO föreslår, är enligt rege- ringen att ställa för låga krav. Det är en viktig utgångspunkt att t.ex. målsäganden och vittnen inte ska besväras med utredningsåtgärder utan att starka skäl talar för det. I det till Lagrådet remitterade förslaget föreslog regeringen att en förundersökning ska återupptas om det kommer fram en omständighet eller ett bevis som inte tidigare lagts fram och det är sannolikt att omständigheten eller beviset kan utgöra grund för resning. Lagrådet har påpekat att formuleringen sannoliktkan utgöra grund för resning är något svårtolkad och att uttalandena i lagrådsremissen närmast tyder på att den prövning som ska göras är om det nya material som åberopas, för det fall det visar sig vara riktigt, sannolikt leder till att resning beviljas. Det är enligt Lagrådet emellertid inte självklart att ett så formulerat krav är ett lägre krav än det som tillämpas i praxis. Det är riktigt att syftet med förslaget är att en förundersökning ska återupptas om det nya material som åberopas, för det fall det visar sig vara riktigt, sannolikt leder till att resning beviljas. Som utvecklas nedan ska det vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas inte göras en prognos av vilket faktiskt bevisvärde en viss kompletterande utredningsåtgärd kan få utan prövningen ska utgå från hur bedömningen utfaller om de nya uppgifterna bekräftas. Regeringen kan mot bakgrund av det instämma i Lagrådets synpunkt att beviskravet för när en förundersökning ska återupptas bör förtydligas. Beviskravet blir enligt regeringen tydligare om det uttrycks på det sätt Lagrådet har pekat på, nämligen ett krav på att det nya materialet sannolikt utgör grund för resning. Lagrådet har också väckt frågan om hur ett sådant beviskrav förhåller sig till det i praxis använda beviskravet. Beviskravet kan förväntas förekommer inte i lagtext. Däremot används det i doktrin och praxis för att tydliggöra vilket krav som i det ordinära förfarandet ska vara uppfyllt för att åklagaren ska vara skyldig att åtala enligt 20 kap. 6 § RB. Vid åtalsprövningen måste bevisningen för att den misstänkte har begått gärningen vara tillräckligt stark för att åklagaren på objektiva grunder ska kunna förvänta sig en fällande dom (, , 20:14). Detta kan jämföras med att det krävs sannolika skäl för att häkta någon enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § RB. Det är naturligt att det krävs starkare bevisning för att åklagaren ska väcka åtal än för att en misstänkt ska kunna häktas (Per m.fl., Rättegång III, 2006, s. 55 och Rättegång V, 2010, s. 160 f.). ordinära förundersöknings- och brottmålsförfarandet är alltså beviskravet Prop. 2011/12:156 sannolikt att betrakta som ett lägre beviskrav än kan förväntas. motsvarande sätt är enligt regeringen sannolikt utgör grund för resning att betrakta som ett lägre beviskrav än det i praxis använda kan förväntas leda till att resning beviljas. Majoriteten av remissinstanserna har instämt i utredningens bedömning att kravet för att återuppta en förundersökning bör sättas något lägre än det som gäller enligt praxis. Regeringen ansluter sig till denna bedömning och anser att kravet bör vara att det är sannolikt att det nya materialet utgör grund för resning. Utrymmet för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning blir därigenom något större än enligt nuvarande ordning. Övriga förutsättningar för att återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för resning En förutsättning enligt praxis för att en förundersökning ska få återupptas i syfte att utreda om det finns grund för resning är att det framkommer en ny omständighet eller ett nytt bevis. Eftersom syftet med att återuppta förundersökningen är att ta reda på om det finns skäl för resning är den naturliga utgångspunkten vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas vad som fordras för resning. Med hänsyn till hur resnings- grunderna i 58 kap. 2 och 3 §§ RB är utformade bör, i motsats till vad anfört i sitt remissvar, en förutsättning för att återuppta en förundersökning även fortsättningsvis vara att det åberopas eller på annat sätt kommer fram en omständighet eller ett bevis som inte tidigare lagts fram.