prop · H00336 · 2012-11-27 00:00:00 — Förseningsersättningen kommer att aktualiseras i ett mycket stort antal fall och kommer alltså att ingå som en del i den betydande mängd kravbrev som skickas. Det är mot den bakgrunden angeläget att det inte råder någon osäkerhet om beloppets storlek. Beloppet bör därför i den svenska lagstiftningen inte anges i euro utan i svenska kronor. Av samma skäl bör beloppet inte heller knytas till något slags index. 2012 har växelkursen varierat mellan och . har således motsvarat mellan och . Det är inte lämpligt att beloppet bestäms till en så låg nivå att en valutaförändring skulle leda till att beloppet motsvarar en betydligt lägre summa än . Mot denna bakgrund framstår som en lämplig nivå på förseningsersättningen. Enligt direktivet ska en borgenär även ha rätt till skälig ersättning för alla indrivningskostnader som överstiger förseningsersättningen. Som anges ovan ska ersättning för betalningspåminnelse och inkassokostnader utgå i den mån borgenärens kostnader är högre än förseningsersätt- Prop. 2012/13:36 ningen. Därutöver har en borgenär rätt till ersättning för utsöknings- och rättegångskostnader (se prop. 2001/02:132 s. 33 f.). ska beakta om ett krav på förseningsersättning är ogrundat eller obefogat Om en part framställer ett ogrundat eller obefogat yrkande inom ramen för den summariska processen, ska , utan att det krävs en invändning från motparten, behandla yrkandet som om motparten bestritt det (23 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning). Ett yrkande om ersättning för åtgärder enligt inkassokostnadslagen ska alltid antas vara ogrundat eller obefogat om ersättning inte kan utgå enligt den lagen. Avsikten är att på eget initiativ ska pröva att en borgenärs ersättningsyrkande står i överensstämmelse med inkassokostnadslagen. Förseningsersättningen bör i detta hänseende bedömas på samma sätt som övriga ersättningar enligt inkassokostnadslagen. Även ett yrkande om förseningsersättning bör alltså antas vara ogrundat eller obefogat, om inte den yrkade förseningsersättningen kan utgå enligt inkassokostnadslagen. Regeringens förslag: Ett avtalsvillkor som innebär att gäldenären inte är skyldig att betala dröjsmålsränta vid handelstransaktioner ska vara utan verkan mot borgenären. Detta ska gälla såväl i ett förhållande mellan näringsidkare som när en näringsidkare tillhandahåller varor eller tjänster mot betalning till en myndighet eller ett annat offentligt organ. När en myndighet eller ett annat offentligt organ är gäldenär ska ett avtalsvillkor som innebär att dröjsmålsräntan är lägre än den lagstadgade räntan vara utan verkan mot näringsidkaren vid handelstransaktioner. Ett avtalsvillkor som innebär att en borgenär inte har rätt till förseningsersättning eller till ersättning för eventuella överstigande inkassokostnader ska vara ogiltigt, om det inte finns särskilda skäl för att tillåta villkoret. En fortsatt tillämpning av en oskälig sedvänja i fråga om betalningstid, dröjsmålsränta eller ersättning för indrivningskostnader ska kunna förbjudas efter en prövning i . Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att ytterligare utreda frågan om ökade möjligheter att i andra sammanhang jämka oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att avtalsvillkor som innebär att dröjsmålsränta inte ska utgå ska vara utan verkan mot borgenären i alla förhållanden mellan näringsidkare, dvs. inte bara vid handelstransaktioner. ningen lägger inte fram något förslag om förbud mot fortsatt användning av bruk eller annan sedvänja som kan anses oskälig. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar dem utan invändning. kommun och avstyrker dock förslaget om en tvingande rätt till dröjsmålsränta och anser att det ska vara möjligt att inskränka rätten genom avtal. påpekar att direktivet synes ställa krav på att också bruk som är oskäligt ska kunna förbjudas vid handelstransaktioner. Skälen för regeringens förslag och bedömning En tvingande rätt till dröjsmålsränta Utgångspunkten i direktivet, liksom direktiv, är att borgenären ska ha en automatisk rätt till dröjsmålsränta. Rätten till dröjsmålsränta inträder alltså utan att det krävs någon åtgärd från borgenärens sida. Dröjsmålsränta ska betalas efter förfallodagen, om den är fastställd i förväg, och i annat fall ska ränta utgå efter det att fakturan eller leveransen har mottagits, alternativt efter det att leveransen har kontrollerats enligt avtal eller lag. Svensk rätt går emellertid något längre och föreskriver att ränta ska utgå från förfallodagen om denna är bestämd i förväg (3 § räntelagen), från tidpunkten för krav på betalning mot avlämnade av varan (71 § andra stycket köplagen) eller annars efter det att krav har framställts (4 § räntelagen). Enligt artikel 7 i direktivet ska ett avtalsvillkor eller ett bruk om att ränta vid sen betalning inte får tas ut anses som grovt oskäligt vid handelstransaktioner. Villkoret ska inte vara verkställbart eller ge upphov till skadestånd. Medlemsstaterna ska också säkerställa att grovt oskäliga villkor eller bruk om räntesats för ränta vid sen betalning inte är verkställbara eller ger upphov till skadestånd. Som framgår av avsnitt 6 får inte heller betalningstider vara grovt oskäliga även om de är uttryckligen fastställda i avtalet. När det ska fastställas om ett avtalsvillkor är grovt oskäligt mot borgenären ska enligt direktivet alla omständigheter i fallet beaktas inklusive varje kraftig avvikelse från gott handelsbruk som strider mot god tro och god sed, produktens eller tjänsternas beskaffenhet samt om gäldenären har något objektivt skäl för att avvika från direktivets bestämmelser. Det finns i svensk rätt en generell möjlighet att angripa oskäliga avtalsvillkor genom den s.k. generalklausulen i 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen). Ett avtalsvillkor får jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. De omständigheter som direktivet fäster vikt vid kan alltså beaktas vid en jämkning av ett avtalsvillkor enligt 36 § avtalslagen. Vid en bedömning enligt svensk rätt av om ett avtalsvillkor är oskäligt beaktas även parternas inbördes styrkeförhållande. Eftersom direktivet har det uttalade syftet att stärka små och medelstora företags konkurrenskraft (artikel 1.1), och alla omständigheter i fallet ska beaktas, får också ett beaktande av parternas styrkeförhållanden anses ligga i linje med direktivets bestämmelser. Till skillnad från vad direktivet föreskriver krävs det inte att ett villkor är grovt oskäligt för att det ska kunna jämkas enligt 36 § avtalslagen. När omständigheterna är sådana att ett villkor är grovt oskäligt enligt direktivet, kan det alltså angripas med stöd av 36 § avtalslagen. Ett villkor om att dröjsmålsränta inte får tas ut torde ofta kunna anses vara oskäligt i den mening som avses i generalklausulen. Beroende på omständigheterna behöver dock detta inte alltid vara fallet, särskilt som rätten till dröjsmålsränta framgår av räntelagen som uttryckligen är dispositiv. Direktivets reglering är absolut, dvs. ett avtalsvillkor om att dröjsmålsränta inte utgår, ska alltid vara ogiltigt. Med hänsyn till det sagda bör en reglering införas om att ett villkor med sådant innehåll ska vara utan verkan mot borgenären. Om en sådan tvingande bestämmelse kringgås genom att parterna avtalar om en så låg räntesats att förhållandena är att betrakta som grovt oskäliga enligt direktivet, kan räntevillkoret jämkas med stöd av 36 § avtalslagen. En sedvänja som strider mot en sådan tvingande civilrättslig bestämmelse är enligt allmänna rättsprinciper inte heller bindande mellan parterna och följaktligen inte verkställbar. Direktivets bestämmelser gäller för handelstransaktioner mellan näringsidkare. Det saknas anledning att i svensk rätt utsträcka ogiltighetsregeln i räntelagen till att gälla annat än kommersiella transaktioner. Det ska alltså inte råda några hinder mot att avtala bort dröjsmålsräntan i konsumentförhållanden. De nuvarande reglerna i räntelagen som föreskriver att dröjsmålsränta ska betalas utan att borgenären särskilt i sin betalningsanfordran behöver ange att ränta ska utgå vid betalningsdröjsmål gäller i alla förhållanden mellan näringsidkare, dvs. oavsett vad avtalet rör. Utredningen anser mot den bakgrunden att vissa tillämpningssvårigheter kan uppkomma om den tvingande rätten till dröjsmålsränta inskränks till att bara gälla vid handel med varor och tjänster och föreslår därför att rätten till dröjsmålsränta ska vara tvingande i samtliga förhållanden mellan näringsidkare. Det innebär att en tvingande rätt till ränta skulle gälla i många olika situationer, t.ex. när en kommissionär är skyldig att redovisa för medel som han mottagit från en huvudman, vid skadestånds- och andra ersättningskrav samt vid andra slags fordringar som inte har samband med leverans av varor eller utförande av tjänster. En tvingande rätt till dröjsmålsränta som inte begränsas till handelstransaktioner innebär ett förhållandevis stort ingrepp i avtalsfriheten med svåröverblickbara konsekvenser. Regeringens bedömning är därför att den tvingande rätten till dröjsmålsränta bör avgränsas till att, i enlighet med direktivet, gälla krav på betalning för varor och tjänster i förhållanden mellan näringsidkare. Direktivets bestämmelser om en tvingande rätt till dröjsmålsränta gäller även när en näringsidkare tillhandahåller en myndighet eller ett annat offentligt organ varor eller tjänster mot betalning. Det saknas också här anledning att utsträcka ogiltighetsregeln till att gälla annat än kommersiella transaktioner, vilket utredningen inte heller föreslår. Förhållandena när det allmänna agerar utanför området för kommersiella handelstransaktioner är svåröverblickbara och det kan förekomma olika typer av offentligrättsliga inslag. Det allmännas betalningar kan exempelvis avse ett bidrag, en ersättning eller en återbetalning av en skatt eller en avgift. 2012/13:36 När det allmänna är gäldenär i en handelstransaktion ger direktivet ett ännu starkare skydd för borgenären i fråga om rätten till dröjsmålsränta. Enligt artikel 4.1 har borgenären i dessa fall rätt till lagstadgad ränta vid sen betalning. Det innebär att borgenären alltid har rätt till den ränta som följer av lagen, dvs. enligt den räntesats som motsvarar summan av referensräntan och . När gäldenären är en myndighet eller ett annat offentligt organ saknas det alltså möjlighet att vid handelstransaktioner avtala om en lägre räntesats än den lagstadgade dröjsmålsräntan. I dessa fall ska ett avtalsvillkor som innebär att dröjsmålsräntan är lägre än den lagstadgade räntan vara utan verkan mot näringsidkaren. Avtalsvillkor som begränsar rätten till förseningsersättning m.m. Som framgår ovan ska borgenären vid en sen betalning ha rätt till ersättning från gäldenären med minst ett fast belopp om (förseningsersättning) samt skälig ersättning för alla indrivningskostnader som överstiger detta fasta belopp. Av artikel 7.1 c i direktivet följer att det finns ett utrymme för att i vissa fall avvika från det fasta beloppet, men ett avtalsvillkor eller ett bruk om att ersättning för indrivningskostnader inte ska få tas ut ska enligt artikel 7.3 i direktivet presumeras vara grovt oskäligt. Indrivningskostnader anses i svensk rätt kunna avse inkassokostnader, utsökningskostnader och rättegångskostnader (se prop. 2001/02:132 s. 34). Förseningsersättningen ska enligt direktivet anses vara en ersättning för indrivningskostnader. Till skillnad mot vad som gäller beträffande rätten till dröjsmålsränta finns det alltså inte ett absolut krav på att borgenären ska ha rätt till ersättning för indrivningskostnader. I stället ska ett villkor som innebär att ersättning inte ska utgå presumeras vara grovt oskäligt. Det är rimligen rätten till de civilrättsliga ersättningarna enligt inkassokostnadslagen som det kan hävdas att parterna kan avtala bort utan att det skulle presumeras vara oskäligt. En bestämmelse angående avtalsvillkor om indrivningskostnader bör därför avse dessa ersättningar. Det bör således införas en regel i inkassokostnadslagen om att ett avtalsvillkor som innebär att borgenären inte har rätt till hela förseningsersättningen, eller till eventuell överstigande skälig ersättning för betalningspåminnelse och inkassokostnader, är ogiltigt, om det inte finns särskilda skäl för att tillåta villkoret. Till skillnad från direktivets bestämmelse bör ett avtalsvillkor om att ersättning för indrivningskostnader inte ska få tas ut inte bara presumeras vara grovt oskäligt utan som utgångspunkt anses vara ogiltigt. Vid bedömningen av om det föreligger särskilda skäl för att tillåta villkoret får avseende fästas vid de omständigheter som är av vikt vid bedömningen av om ett avtalsvillkor är grovt oskäligt enligt direktivet (se artikel 7.1). En sedvänja som strider mot tvingande lagstiftning är som ovan nämnts, enligt allmänna rättsprinciper, inte bindande mellan parterna. Mot den bakgrunden bedöms det inte nödvändigt med någon särskild lagregel angående bruk eller annan sedvänja som i strid med den föreslagna lagregeln innebär att borgenären inte har rätt till förseningsersättning. Oskäliga sedvänjor om betalningstider, dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader bör kunna förbjudas Av artikel 7 i direktivet framgår också att en fortsatt tillämpning av avtalsvillkor och bruk som är grovt oskäliga ska kunna förhindras. Det gäller avtalsvillkor och bruk om betalningstider, dröjsmålsränta och ersättning för indrivningskostnader som är grovt oskäliga mot borgenären. Organisationer som företräder, eller har ett legitimt intresse att företräda, företag ska kunna vidta rättsliga åtgärder vid en domstol eller en annan myndighet för att utverka lämpliga och effektiva åtgärder i syfte att förhindra den fortsatta tillämpningen av sådana villkor eller sådant bruk. I lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare finns bestämmelser som ger organisationer en sådan rätt. Sedan genomförandet av direktiv gäller lagen också sådana villkor som en myndighet eller ett annat offentligt organ ställer upp för ett avtal med en näringsidkare vid handelstransaktioner (se 1 § andra stycket). Det nya direktivets reglering gäller dock inte bara avtalsvillkor utan också, som påpekar, bruk. Lagen bör därför kompletteras så att också en tillämpning av partsbruk, handelsbruk och annan sedvänja avseende betalningstider, dröjsmålsränta eller ersättning för indrivningskostnader får förbjudas vid handelstransaktioner. Frågan om jämkning i andra sammanhang av oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare bör inte bli föremål för ytterligare utredning Frågan om skydd för småföretagare mot oskäliga avtalsvillkor har uppmärksammats av , som i ett tillkännagivande har uttalat att regeringen bör tillsätta en utredning med uppgift att lägga fram förslag till åtgärder för att öka möjligheterna att jämka oskäliga avtalsvillkor mellan näringsidkare (bet. 2004/05:LU12 s. 19 f. och rskr. 2004/05:179). I tillkännagivandet pekas särskilt på användandet av skiljeklausuler som ett problem för småföretagare. Enligt 36 § avtalslagen får ett avtalsvillkor jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Vid prövningen ska särskild hänsyn tas till behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller annars intar en underlägsen ställning i avtalsförhållandet. har i flera avgöranden prövat tillämpningen av 36 § avtalslagen vid kommersiella avtal. Ofta har det varit en skiljeklausul som har bedömts, men även andra avtalsvillkor har prövats (se. bl.a. rättsfallen NJA 1979 s. 666, NJA 1983 s. 332, NJA 1987 s. 639, NJA 1988 s. 230, NJA 1992 s. 290 och NJA 1999 s. 408). I några fall har skiljeklausuler underkänts, men också andra typer av villkor har underkänts med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I de fall där jämkning har skett är det inte sällan så att en av parterna intar en underlägsen ställning i avtalssituationen. Det finns alltså en reglering som tillämpas för att komma till rätta med missförhållanden inom ramen för ett avtal mellan näringsidkare. Regleringen synes vara adekvat utformad och fungera väl. Den ger det utrymme som behövs för att ta hänsyn till olika faktorer vid 2012/13:36 bedömningen av om ett avtalsvillkor är oskäligt. Det är heller inte så att en ekonomiskt svagare part alltid intar en underlägsen ställning i en avtalssituation. De mindre företagens ställning har också särskilt uppmärksammats i senare lagstiftning. gäller lagen (2006:484) om franchisegivares informationsskyldighet. Lagen syftar till att stärka en blivande franchisetagares ställning. Den reglerar vilken information en franchisegivare ska lämna innan parterna ingår avtal. Informationen ska bl.a. avse de ekonomiska villkoren för verksamheten, villkoren för uppsägning av avtalet och upplysningar om hur en tvist med anledning av avtalet ska prövas (se prop. 2005/06:98 Förstärkt skydd för franchisetagare). De förslag som regeringen nu lämnar för att motverka oskäliga villkor om betalningstider mellan näringsidkare är också ägnade att stärka de mindre företagens ställning. Mot den bakgrunden anser regeringen att det inte finns skäl att ytterligare utreda frågan om ökade möjligheter för näringsidkare att få till stånd en jämkning av avtal. Ersättning för inkassoåtgärder m.m. Regeringens förslag: Ersättningsbeloppen för kostnader för inkasso- åtgärder m.m. enligt inkassokostnadslagen ska anges i lag i stället för Ersättningsbeloppen ska höjas. Borgenären ska ha rätt till ersättning för betalningspåminnelse med , och för upprättande av amorteringsplan med . Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker i huvudsak kommun avstyrker dock förslaget och är av uppfattningen att schablonbeloppen för inkassokostnader bör ligga kvar på nuvarande nivå. anser att de fasta ersättnings- beloppen bör sättas något högre än vad utredningen föreslår och av- rundas till jämna hundratal. Datainspektionen anser att en ändrad lydelse av ersättningsbestämmelsen kan leda till att borgenärer och inkassobolag försöker ta ut högre ersättningar än de angivna beloppen och vill att bestämmelsens utformning inte ändras. Skälen för regeringens förslag Inkassokostnaderna ska framgå direkt av inkassokostnadslagen I lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. (inkasso- kostnadslagen) anges att ersättning för betalningspåminnelse, inkasso- krav och upprättande av amorteringsplan utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. regeringen att i förordning besluta om ersättningsnivåer. nivåerna framgår av förordningen (1981:1057) om ersättning för inkasso- Enligt denna förordning utgår ersättning, om det inte finns särskilda skäl till annat, med högst för betalnings- Prop. 2012/13:36 påminnelse, för inkassokrav och med för upprätt- ande av amorteringsplan. Enligt regeringsformen ska föreskrifter om enskildas ekonomiska förhållanden inbördes meddelas genom lag. Regeringen är dock behörig att genom förordning meddela föreskrifter om verkställighet av lag. Under vissa begränsade omständigheter har det ansetts möjligt för regeringen att fylla ut en lag i materiellt hänseende även inom det s.k. obligatoriska lagområdet. Vid införandet av inkassokostnadslagen ifrågasatte Lagrådet om det var förenligt med grundlagen att reglera ersättningsbeloppens storlek i en förordning. Det bedömdes dock att fastställandet av beloppens storlek utgör en sådan verkställighetsföreskrift som regeringen är behörig att besluta om. Valet att reglera ersättningsbeloppens storlek i förordning torde dock i stor utsträckning ha motiverats av praktiska hänsyn. I med hög inflation förutsågs ett behov av att ofta justera beloppen. i efterhand kan det konstateras att behovet att justera beloppen har varit begränsat; senaste ändringen skedde . Med hänsyn till detta gör regeringen bedömningen att ersättningsbeloppens storlek bör anges i inkassokostnadslagen. Bestämmelsen bör av de skäl som Datainspektionen anför utformas på samma sätt som i förordningen om ersättning för inkassokostnader m.m. Ersättningsbeloppen för inkassoåtgärder höjs När det nu blir aktuellt att flytta ersättningsnivåerna från förordning till lag uppkommer frågan om ersättningsnivåerna bör justeras. I förarbetena till inkassokostnadslagen framgår att ersättningsbeloppen löpande ska ändras med hänsyn till kostnadsutvecklingen. De nuvarande beloppen fastställdes . Mellan har konsumentprisindex stigit med . Trots detta har ersättningsnivåerna alltså inte ändrats . När ersättningsnivåerna regleras i lag blir det dessutom viktigare att fastställa nivåer som inte behöver justeras . Mot denna bakgrund finns det enligt regeringens bedömning skäl att nu generellt höja ersättningsbeloppen för åtgärder enligt inkassokostnadslagen. Ersättningen för inkassokostnader ska motsvara den förlust som borgenären orsakas av förseningen. Högre ersättningsnivåer än vad som följer av detta skulle i och för sig kunna medföra att borgenären utnyttjar befintliga inkassoåtgärder i större utsträckning. Det kan också vara ett incitament för gäldenären att betala sin skuld . Ersättningsbeloppen för åtgärder enligt inkassokostnadslagen är dock aktuella vid alla typer av fordringsförhållanden oavsett om det är fråga om konsumentförhållanden eller kommersiella förhållanden. Högre nivåer innebär alltså ökade kostnader för personer som har en utsatt ekonomisk situation. Ersättningsnivåerna bör därför endast justeras med beaktande av kostnadsutvecklingen . Regeringens förslag: De nya bestämmelserna ska träda i kraft . De nya bestämmelserna om när en fordran senast ska betalas tillämpas inte på fordringar som grundar sig på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. De höjda ersättningsbeloppen för inkassoåtgärder ska gälla för alla åtgärder som vidtas efter ikraftträdandet. Bestämmelserna om förseningsersättning och ersättning för eventuella överskjutande inkassokostnader ska gälla för alla fordringar som förfaller till betalning efter ikraftträdandet. Utredningens förslag: Lagändringarna föreslås träda i kraft . Föreslagna övergångsbestämmelser överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: I artikel 12 i direktivet sägs att medlemsstaterna ska sätta i kraft de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Lagändringarna bör lämpligen träda i kraft . Enligt artikel 12.4 får medlemsstaterna vid genomförandet av direktivet undanta avtal som har ingåtts före . Detta överensstämmer med den allmänna principen i svensk rätt att en lagändring som inverkar på avtalsförhållanden bara gäller avtal som ingås efter lagens ikraftträdande. I överensstämmelse med detta bör alltså bestämmelserna i räntelagen om betalningsperiodens och undersökningstidens längd endast tillämpas på fordringar som har sin grund i avtal ingångna efter ikraftträdandet. När en fordran uppkommer efter ikraftträdandet på grund av ett avtal som har ingåtts före ikraftträdandet ska de nya bestämmelserna alltså inte tillämpas. Detta bör av tydlighetsskäl anges i en övergångsbestämmelse. Den nya förseningsersättningen innebär en sanktion mot en gäldenär som inte betalar en förfallen fordran . Detta talar för att förseningsersättning endast ska utgå i fordringsförhållanden till följd av avtal som ingåtts efter ikraftträdandet, dvs. när avtalsparterna haft möjlighet att beakta den nya bestämmelsen. Det skulle dock innebära att det kommer att finnas två parallella regelsystem, ett med förseningsersättning och ett utan.