prop · GZ03105 · 2012-03-15 00:00:00 — Varken de sedvanerättsliga principerna eller de konventionsbaserade reglerna är avsedda att tillämpas direkt och på enskilda eller att ge dessa rättigheter som de med framgång kan åberopa mot stater oberoende av inställningen hos luftfartygets registreringsstat. EU är dessutom inte part i Chicagokonventionen och dess regler ingår därmed inte i unionens rättsordning vilket är en grundläggande förutsättning för att direktivets giltighet ska kunna prövas i förhållande till dem. Direktivet påverkar inte heller tredjelands luftrum, det internationella luftrummet eller tredjelands möjligheter att reglera dessa luftrum dom : 1) Av de folkrättsliga principer och bestämmelser som angetts av den hänskjutande domstolen, kan, under sådana omständigheterna som i det nationella målet och i syfte att bedöma giltigheten av och rådets direktiv /101/EG av om ändring av direktiv /87/EG så att luftfartsverksamhet införs i systemet för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen, endast följande principer och bestämmelser åberopas: för det första, inom ramen för en prövning av huruvida unionen mot bakgrund av dessa principer har gjort en uppenbart oriktig bedömning av sin befogenhet att anta direktivet, principen att varje stat har absolut och ensam suveränitet över sitt luftrum, principen att ingen stat med giltig verkan kan göra anspråk på suveränitet över någon del av det fria havet, och principen som garanterar frihet att flyga över det fria havet, för det andra, artiklarna 7 samt 11.1 och 11.2 c i luftfartsavtalet som ingicks den 25 och mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och förenta stater, å andra sidan, i dess lydelse enligt protokollet, och artikel 15.3 i nämnda avtal, jämförd med artiklarna 2 och 3.4 i detta avtal. 2) Vid prövningen av direktiv /101 har det inte framkommit några omständigheter som kan påverka dess giltighet. C-371/10 (UDEUD2010/241:2) mot Inspecteur van de Belastingdienst Rijnmond/ kantoor Begäran från Gerechtshof , Den nationella domstolens fråga: Om artikel 49 FEUF angående etableringsfrihet utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken det som en följd av att ett företag flyttar sitt säte och sin verksamhet påförs en utflyttningsskatt som utan uppskov eller möjlighet att beakta senare värdeminskningar tas ut som bolagsskatt på den orealiserade kapitalvinsten av de tillgångar som bolaget har flyttat. anförde följande: Ett bolag på unionsrättens nuvarande utvecklingsstadium kan inte åberopa artikel 49 FEUF i en sådan situation som är aktuell i målet i den nationella domstolen. Även om så skulle vara fallet kan bestämmelser om uttagsbeskattning av företag rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och för att förebygga skatteundandragande. Dessa slutsatser är tillämpliga i en sådan situation som är aktuell i målet i den nationella domstolen. dom : Ett bolag som bildats enligt lagstiftningen i en medlemsstat och som flyttar sin verkliga ledning till en annan medlemsstat, utan att denna flytt av sätet påverkar dess status som bolag i förstnämnda stat, kan åberopa artikel 49 FEUF i syfte att ifrågasätta lagenligheten av den statens beskattning av bolaget i samband med flytten av sätet. Artikel 49 FEUF utgör inte hinder för en lagstiftning i en medlemsstat enligt vilken skatten på orealiserade tillgångar slutligt bestäms då bolaget till följd av flytten är skattskyldigt i nämnda stat. Det föreligger inte någon skyldighet att vid fastställande av skatten beakta värdeminskningar alternativt värde- ökningar som uppkommit därefter. Däremot föreligger hinder mot en lagstiftning enligt vilken skatten på orealiserade värdeökningar tas ut vid själva tidpunkten för flytten. 3.1 Mål i vilka talan har väckts vid eller tribunalen C-542/09 (UDEUD2010/95:4) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 45 FEUF (fri rörlighet för arbetstagare) och artikel 7. 2 i förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen genom att uppställa ett bosättningskrav (av 6-regeln) för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar i syfte att erhålla studiemedel för studier utomlands. av 6-regeln innebär att en student som ansöker om studiemedel för studier utanför ska ha varit lagligen bosatt i i minst tre av de som föregått inskrivningen till studierna ifråga. Även om bosättningskravet gäller för såväl nederländska medborgare som för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar, så anser kommissionen att av 6-regeln är svårare att uppfylla för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar (s.k. indirekt diskriminering). har bestritt kommissionens yrkande. har intervenerat till stöd för och sammanfattningsvis anfört att artikel 45 FEUF och rådets förordning (EEG) nr 1612/68 inte utgör hinder mot nationella bestämmelser om finansiering av studier som den nederländska bestämmelsen om bosättningskrav. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om bosättningskrav vid finansiering av studier utomlands rättfärdigas med hänvisning till behovet av att uppnå ett berättigat intresse av ökad studerandemobilitet. C-38/10 (UDEUD1010/132:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 Fördraget om Europeiska Unionens Funktionssätt och artikel 31 i genom att anta och bibehålla vissa bestämmelserna i den portugisiska lagen om inkomstskatt för juridiska personer. Enligt dessa bestämmelser beskattas orealiserade kapitalvinster enbart när ett bolag flyttar sitt säte eller platsen för bolagets verkliga ledning från till en annan stat eller när det flyttar enskilda tillgångar till ett fast driftsställe i en annan medlemsstat, medan en liknande flytt av ett bolags säte i eller överföring av tillgångar från sätet till en filial i samma medlemsstat inte medför några omedelbara skattekonsekvenser. har intervenerat till stöd för och anfört att artikel 49 FEUF och artikel 31 inte utgör något hinder mot nationella bestämmelser om uttagsbeskattning som de ifrågasatta portugisiska. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om uttagsbeskattning av företag rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och för att förebygga skatteundandraganden. C-39/10 (UDEUD2010/325:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 45 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt om fri rörlighet för arbetstagare genom att underlåta att i nationell lagstiftning införa en möjlighet att bevilja undantag från inkomstskatt för personer som inte är hemmahörande i landet vilkas totala inkomst är så låg att de skulle ha undantagits från inkomstskatt om de hade haft hemvist i landet. har intervenerat i målet till stöd för och anfört bl.a. Unionsrätten tillhandahåller inte bestämmelser om en gemensam nivå för beskattningen och utarbetandet av sådana bestämmelser är lagstiftarens uppgift. bestämmelser kan inte överbryggas genom den utveckling av rättspraxis beträffande vilka situationer som ska anses skatterättsligt jämförbara som kan en person utan hemvist i landet inte anses vara i en jämförbar situation med en person med hemvist i landet, bara av den anledningen att hans världsvida inkomst är så låg att den skulle ha undantagits från skatt om han haft hemvist i landet. Kommissionens synsätt hotar vidare den väl avvägda fördelningen av beskattningsrätten mellan Generaladvokatens förslag till avgörande : Eftersom kommissionens talan baseras på en redogörelse som är både osammanhängande och oprecis uppfyller den inte de krav som ställs för att ska kunna förbereda sitt försvar och för att domstolen ska kunna avgöra om talan är välgrundad. Talan ska därför avvisas. domstolen inte anser att talan ska avvisas i sin helhet föreslås att domstolen fastställer att underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 45 FEUF genom att bibehålla sin lag om inkomstskatt enligt vilken pensionärer utan hemvist i landet som har arbetat och varit bosatta såväl i som i en annan medlemsstat åtnjuter avdrag för låg inkomst endast om de uppbär av sin skattepliktiga inkomst i , medan de beviljas denna skatteförmån om de har hemvist i landet. Fördragsbrottstalan avvisas i de delar den avser andra kategorier av skattskyldiga personer utan hemvist i landet. C-130/10 (UDEUD2010/177:1) mot Europeiska har yrkat att ska ogiltigförklara rådets förordning (EU) nr 1286/2009 om ändring av rådets förordning (EG) nr 881/2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter associerade med , nätverket al- Qaida och talibanerna. Som skäl för sin talan har i första hand gjort gällande att förordning (EU) nr 1286/2009, som antogs med stöd av artikel 215 FEUF, rätteligen borde ha grundats på artikel 75 I andra hand har Europarlamentet anfört att villkoren för förfarandet enligt artikel 215 FEUF inte var uppfyllda eftersom inget förslag hade behörigen lagts fram och eftersom rådet inte tidigare hade antagit ett beslut i enlighet med kapitel 2 i avdelning V EU. Rådet har bestritt talan. har intervenerat till stöd för rådet och anfört i huvudsak följande: Den delar inte uppfattning att förordning (EU) nr 1286/2009 rätteligen borde ha grundats på artikel 75 FEUF eftersom den rättsliga grunden inte omfattar en sådan åtgärd som den ifrågasatta förordningen. Den nya rättsliga grunden i artikel 75 FEUF infördes i det specifika syftet att göra det möjligt att på unionsnivå frysa tillgångar för personer, grupper och enheter vars terroristverksamhet har sina rötter, huvudsakliga aktiviteter och mål inom EU, eftersom EG- fördraget inte inneburit någon behörighet för unionen på detta område. Artikel 75 FEUF har således inte det vidsträckta tillämpnings-område som gör gällande och kan inte användas som rättslig grund för åtgärder som vidtas i syfte att förverkliga mål inom ramen för unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP). syftar förordning (EU) nr 1286/2009 huvudsakligen till att uppnå de mål som anges i artikel 67 FEUF, vilket är en förutsättning för att artikel 75 FEUF ska vara tillämplig. Tvärtom är det huvudsakliga syftet med denna förordning, liksom med förordning (EG) nr 881/2002, att bevara internationell fred och säkerhet, att motverka och talibanernas aktiviteter i världen och att skapa säkerhet i världen i enlighet med den gemensamma ståndpunkt på vilken nämnda förordningar är grundade. Detta syfte motsvaras av ett av målen för GUSP i artikel 21 EU. är artikel 215 FEUF den korrekta rättsliga grunden för förordning (EU) nr 1286/2009. Vad gäller andrahandsgrund anser regeringen för det första att det förslag till förordning som kommissionen presenterade inte blev ogiltigt vare sig med anledning av att kommissionens mandat löpte ut eller på grund av För det andra var det inte nödvändigt för rådet att inför antagandet av förordning (EU) nr 1286/2009 anta ett nytt beslut i enlighet med kapitel 2 i avdelning V i fördraget om Europeiska unionen utöver den gemensamma ståndpunkten 2002/402/GUSP. Villkoren för förfarandet enligt artikel 215 FEUF har således varit uppfyllda. C-342/10 (UDEUD2010/272:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har väckt en fördragsbrottstalan mot med hänvisning till att enligt finsk lag beskattas utdelningar till utländska pensionsfonder på ett diskriminerande sätt. beskattas utdelningar till utländska pensionsfonder strängare än utdelningar till motsvarande finska pensionsfonder, på grund av att endast pensionsstiftelser som är etablerade i vid beskattningen får göra avdrag för avsättningar för att trygga sina pensionsåtaganden. har intervenerat till stöd för och anfört följande. Regeringen konstaterar att den finska lagstiftningen gör skillnad i beskattningen av utdelningar från inhemska bolag till å ena sidan inhemska finska pensionsfonder och å andra sidan utländska pensionsfonder, vilket kan uppfattas som en skattelättnad för de Den begränsning av den fria rörligheten för kapital som de finska bestämmelserna därmed kan ge upphov till är dock inte är otillåten med hänsyn till artikel 65.1 a FEUF, eftersom bestämmelserna inte medför någon olikbehandling av skattskyldiga i objektivt jämförbara Av den inom unionsrätten erkända territorialitetsprincipen följer också att en källstat vid beskattningen av begränsat skattskyldiga inte behöver beakta andra kostnader än de som har direkt samband med intäkternas förvärvande där. Eftersom denna princip har godtagits inom unionsrätten bör artikel 65 FEUF tolkas i överensstämmelse med den. Någon mer långtgående skyldighet än vad territorialitetsprincipen kräver för medlemsstaterna att bevilja avdrag för kostnader vid beskattningen av begränsat skattskyldiga bör därmed inte följa av unionsrätten. C-404/10 P (UDEUD2010/307:4) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska upphäva tribunalens dom den i mål T-237/05 Éditions mot Europeiska kommissionen, i den del den innebär ogiltigförklaring av kommissionens beslut av om avslag på en ansökan om tillgång till har intervenerat till stöd för sökanden och anfört följande Det faktum att det i speciallagstiftning finns andra regler om tillgång till handlingar innebär inte att dessa med automatik ska ha företräde framför Mot bakgrund av den sekretessrelaterade regler som finns i andra rättsakter av varierande rang skulle en sådan tillämpning väsentligt urholka öppenhetsförordningens betydelse och stå i strid med principen om största möjliga öppenhet, såsom den slås fast i fördragen och öppenhetsförordningen. också innebära att det blir väsentligt svårare för medborgarna att förstå reglerna och kunna förutse resultatet av en sekretessprövning. framgår visserligen av TGI-domen att regler i speciallagstiftning kan användas som en faktor att beakta, vid en tillämpning av sekretessundantaget för utredning när institutionen avgör om det i en viss situation finns anledning att tillämpa en presumtion mot utlämnande. Men domen är tydligt avgränsad just till statsstödsområdet och det går inte att dra några generella slutsatser av den. En prövning måste alltså i alla andra fall göras mot bakgrund av den reglering som finns på Användningsbegränsningen i artikel 17.1 i företagskoncentrations-förordningen fyller en mycket viktig funktion för systemets legitimitet och effektivitet. dock endast detta syfte, dvs. att begränsa kommissionens rätt att själv använda sig av de uppgifter som användningsbegränsningen avser. Användnings-begränsningen reglerar således inte allmänhetens rätt till tillgång till handlingar. Därmed kan denna bestämmelse inte heller beaktas vid tolkningen av sekretessundantagen i öppenhetsförordningen. I ett vidare perspektiv skulle en sådan tolkning av användningsbegräns- ningen som den kommissionen förespråkar få förödande konsekvenser för öppenheten i stort inom EU. Den typ av användningsbegränsning förekommer nämligen i ett otal direktiv, förordningar, avtal och andra rättsakter inom EU. Regeringen betonar vidare att det rör sig om ett avslutat ärende, till skillnad från vad som var fallet i TGI-målet, vilket gällde handlingar i ett pågående ärende. Denna skillnad måste beaktas, eftersom bestämmelser i speciallagstiftning som avser den pågående utredningen, knappast kan anses påverka tolkningen av öppenhets- förordningens sekretessundantag i fråga om handlingar i ett avslutat C-477/10 P (UDEUD2010/279:4) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har överklagat tribunalens dom i mål T-111/07 Agrofert har i svarsskrivelse anfört bl.a. följande. Regeringen, som delar tribunalens uppfattning, menar att allmänhetens tillgång till institutionernas handlingar begränsas endast med stöd av de principer och villkor som i enlighet med artikel 255 EG har kommit till uttryck i Såsom domstolen konstaterat i bl.a. Turco- domen och TGI-domen, kan det emellertid i vissa fall finnas anledning att stödja sig på allmänna presumtionsregler som är tillämpliga på vissa kategorier av handlingar, eftersom allmänna överväganden av liknande slag under särskilda omständigheter kan tillämpas på ansökningar om utlämnande av handlingar av samma art. Detta kan dock inte innebära att bestämmelser i andra rättsakter, som har helt andra syften än sekretess- undantagen i öppenhetsförordningen, tillåts begränsa allmänhetens till- gång till handlingar och därmed undergräva öppenhetsförordningens syfte och effekt. Användningsbegränsningen, tillsammans med tystnads- plikten, har till syfte att skydda företagens rätt till försvar. begränsningen förhindrar nämligen kommissionen från att använda sig av information, som företagen har lämnat inom ramen för ett företags- koncentrationsärende, i något annat sammanhang. således inte lägga sådan information till grund för något annat förfarande gentemot företagen i fråga. Användningsbegränsningen fyller i detta avseende en mycket viktig funktion för systemets legitimitet och Regeringen menar vidare, i likhet med tribunalen, att användningsbegränsningen endast har detta syfte, dvs. kommissionens rätt att själv använda sig av de uppgifter som således inte allmänhetens rätt till tillgång till handlingar. artikel 17.1 i förordning (EG) nr 139/2004 om kontroll av företags- koncentrationer inte heller beaktas vid tolkningen av sekretess- undantagen i öppenhetsförordningen. Generaladvokatens förslag till avgörande : Generaladvokaten föreslår att man även i fråga om handlingar från ett koncentrationsärende ska kunna använda sig av en allmän presumtion för Detta fastslår han efter att ha gått igenom kontrollförfarandet som står kommissionen till buds. Det innebär att han menar att kommissionen har rätt när den hävdar att tribunalen har gjort en felaktig tolkning av undantaget till skydd för affärsintressen. överklagande bifall härmed i denna del. I fråga om handlingar vad gäller handlingar rörande juridisk rådgivning och handlingar som kommissionen har upprättat i samband med överläggningar och samråd i förfarandet menar generaladvokaten att domstolens avgörande i målet MyTravel är fullt tillämpligt i förevarande fall. Han konstaterar också att när det administrativa koncentrationsförfarandet väl har avslutats, kan det inte längre presumeras att ett utlämnande av rent administrativa handlingar, med undantag av de fall som föreskrivs i koncentrationsförordningen, kommer att undergräva det eftersträvade syftet med förfarandet. C-480/10 (UDEUD 2010/274:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat fastställelse av att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt mervärdesskattedirektivet, genom att i praktiken begränsa ordningen för mervärdesskattegrupper till tillhandahållare av finansiella tjänster och försäkringstjänster samt att ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. har bestritt talan och anfört att de ifrågasatta svenska bestämmelserna ligger inom ramen för det skönsmässiga utrymme medlemsstaterna har enligt artikel 11 i mervärdesskatte-direktivet att fastställa de närmare villkoren för en nationell ordning med gruppregistrering till mervärdesskatt. De svenska reglerna i 6 a kap. 2 § mervärdesskattelagen kommer inte i konflikt med grundläggande principer på mervärdesskatteområdet. De företag i den finansiella sektorn som omfattas av den svenska ordningen befinner sig inte i en jämförbar situation med andra företag i . I vart fall innebär den svenska ordningen inte någon godtycklig olik-behandling av företagsgrupper utanför den finansiella sektorn utan grundar sig på objektiva skäl. C-600/10 (UDEUD 2011/130:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har väckt en fördragsbrottstalan mot med hänvisning till att enligt tysk lag beskattas utdelningar till utländska pensionsfonder på ett diskriminerande sätt. beskattas utdelningar till utländska pensionsfonder strängare än utdelningar till motsvarande tyska pensionsfonder, i vart fall på grund av att utdelningar till utländska pensionsfonder källbeskattas och utländska pensionsfonder därvid inte får göra några avdrag för kostnader för har intervenerat till stöd för och anfört följande. tyska lagstiftningen gör visserligen skillnad i beskattningen av utdelningar från inhemska bolag till å ena sidan inhemska tyska pensionsfonder och å andra sidan pensionsfonder etablerade utomlands. Detta innebär dock inte någon skattelättnad för de förstnämnda med hänsyn till tillämpliga skattesatser. Den begränsning av den fria rörligheten för kapital som de tyska bestämmelserna skulle kunna anses ge upphov till genom att utländska pensionsfonder saknar möjlighet att göra avdrag för kostnader i källstaten är vidare inte otillåten med hänsyn till artikel 65.1 a FEUF, eftersom bestämmelserna inte medför någon olikbehandling av skattskyldiga i objektivt jämförbara Av den inom unionsrätten erkända territorialitetsprincipen följer också att en källstat vid beskattningen av begränsat skattskyldiga inte behöver beakta andra kostnader än de som har direkt samband med intäkternas förvärvande där. Någon mer långtgående skyldighet än vad territorialitetsprincipen kräver för medlemsstaterna att bevilja avdrag för kostnader vid beskattningen av begränsat skattskyldiga bör inte följa av Kommissionen har vidare inte visat att det finns några kostnader som är direkt hänförliga till inkomst av utdelning. (UDEUD2011/7:3) Kommissionen har väckt en fördragsbrottstalan mot och yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 5.1 i direktiv /1/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet) som handlar om villkor för tillstånd för befintliga anläggningar. omfattas totalt 1035 anläggningar av övervakningskraven enligt artikel 13 av dessa 1035 anläggningar uppfyllde för stämningsansökan inte de krav som uppställs i artikel 5.1. har medgett kommissionens talan såvitt gäller 13 av de berörda anläggningarna men bestritt talan avseende de övriga 1022 Regeringen har som skäl för sin inställning anfört att kommissionen inte närmare har angett på vilket sätt inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt IPPC-direktivet. nämligen inte närmare specificerat vilka anläggningar som omfattas av Det är kommissionen som har skyldigheten att bevisa att det påstådda fördragsbrottet föreligger. Kommissionen ska förse domstolen med de uppgifter den behöver för att kontrollera om fördragsbrottet föreligger, och den kan därvid inte stödja sig på någon presumtion. C-64/11 (UDEUD 2011/159:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 Fördraget om Europeiska Unionens Funktionssätt genom vissa bestämmelser enligt vilka orealiserade kapitalvinster beskattas enbart när ett bolag flyttar sitt säte eller platsen för bolagets verkliga ledning från till en annan stat eller när det flyttar enskilda tillgångar till ett fast driftsställe i en annan medlemsstat, medan en liknande flytt av ett bolags säte i eller överföring av tillgångar från sätet till en filial i samma medlemsstat inte medför några omedelbara skattekonsekvenser. har intervenerat till stöd för och anfört att rätten till fri etablering inte utgör något hinder mot nationella bestämmelser om uttagsbeskattning som de ifrågasatta spanska. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om uttagsbeskattning av företag rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och för att C-70/11 (UDEUD 2011/64:1) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt och rådets direktiv /65/EG av om