rfr · GZ0WRFR15 · 2012-06-28 00:00:00 — Ett annat krav från lagstiftaren är att åtgärderna ska vara kompetenshöjande för den enskilde och att målsättningen med kraven ska vara att de förbättrar den enskildes förutsättningar att få ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden och inte bara vara en motprestation för att vara berättigad socialbidrag. Vidare poängteras det i lagstiftningens förarbeten att alla former av aktiviteter bör utformas efter individuella bedömningar och att man bör beakta den enskilda individens egna förutsättningar. Lagstiftaren säger tydligt att denna typ av åtgärd inte kan krävas från biståndets första dag utan behovet måste utredas innan.13 Enligt både socialtjänstlagens portalparagraf 1 kap. 1 § och i prop. 1996/97:124 anges det att man också bör ta hänsyn till den enskildes självbestämmande och integritet. Det som framgår tydligast i lagstiftningen och i förarbetena är att kommunerna ska samråda med Arbetsförmedlingen, att åtgärden ska vara kompetenshöjande för den enskilde och att inga åtgärder ska sättas in utan att en individuell bedömning är gjord av vad som är lämpligast för den enskilde. Ramlagskonstruktionen är också en mycket viktig aspekt av SoL eftersom det ger möjlighet till lokal anpassning samt utrymme för professionella bedömningar i arbetet med enskilda personer. Det är viktigt att notera att eftersom SoL är en ramlag ger den både kommuner och enskilda tjänstemän ett stort handlingsutrymme när det gäller att bestämma innehållet i lagstiftningens praktiska tillämpning. Det praktiska arbetet som utförs inom ramen för SoL är omöjligt att reducera till specifikt utformade bestämmelser eftersom många ärenden är av väldigt individuell karaktär. Men ramlagskonstruktionen kan också förstärka upplevelsen av lagen som väldigt otydlig och därmed oklar över vilka krav som kan ställas på arbetslösa socialbidragstagare och vad åtgärderna ska innehålla och leda till. Det har framkommit att kommunerna varierar i tillämpningen av SoL i fråga om aktiveringskraven och vilket lagrum man använder när man beslutar om vilka krav man ställer på de enskilda individerna (, 2004; , 2005). I en rapport från undersöks hur bestämmelsen i 4 kap. 4 § tillämpas i praktiken. I rapporten framkommer att av kommunerna tillämpar 4 kap. 4 § SoL vid beslut om socialbidrag för ungdomar mellan . De flesta kommuner angav att de hade haft samråd med Arbetsförmedlingen och att samrådet skett i form av trepartssamtal mellan klient, socialtjänst och arbetsförmedling. Undersökningen visade också på att många kommuner erbjuder kompetenshöjande insatser och att många även kan erbjuda praktik inom privat näringsliv. Andra kommuner angav att de hade åtgärder som de beskrev som personlig eller praktisk arbetsförberedelse (, 2005). 13 Enligt prop. 1996/97:124 s. 77 står att av kravet på att den kompetenshöjande verksamheten skall vara individuellt utformad följer att man inte kan kräva deltagande i en verksamhet som bistånd ges för. måste först utreda den enskildes förutsättningar och behov och bedöma vilken verksamhet som bäst tillgodoser dessa, det gäller såväl studerande som andra. 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE I många kommuner används bestämmelsen i 4 kap. 4 § SoL på alla arbetslösa med socialbidrag där någon form av krav på aktivitet kan ställas på den enskilde. Det var dock inte lagstiftarens intention att bestämmelsen skulle användas på äldre arbetssökande socialbidragstagare, men det saknas rättsfall från Regeringsrätten, vilket innebär att det är juridiskt oklart ifall den typen av krav är förenliga med lagstiftningen. Rättsfall från Kammarrätten har blivit bedömda på väldigt olika sätt vilket inte heller klargör det juridiska läget. Vidare anges i att de kommuner som inte följde bestämmelsen i 4 kap. 4 § att de redan hade ett bra samarbete med Arbetsförmedlingen, eller en arbetsmarknadsenhet och därför inte ansåg det nödvändigt att tillämpa 4 kap. 4 § SoL. visar att det blir vanligare att kommuner hänvisar även personer till olika arbetsmarknadsåtgärder. I (SOU 2011:11) föreslås det till och med att 4 kap. 4 § SoL bör strykas så att det blir tydligt att det är Arbetsförmedlingen som ska bedriva dessa åtgärder (s. 197198). Dock skriver man också att om detta förslag ska kunna genomföras måste även Arbetsförmedlingens arbete med de olika garantierna förbättras väsentligt. En annan viktig fråga som rör den rättsliga tillämpningen är ifall kravet på en aktivitet ställs på den enskilde innan en individuell utredning har inletts. Flera kommuner hänvisar arbetslösa individer till en arbetsmarknadsåtgärd redan innan både biståndsbedömning och utredning av den enskildes behov gjorts (, 2008; Ulmestig, 2009).14 I den här frågan har framfört kritik mot vissa kommuner för deras arbete med arbetslösa socialbidragstagare. Kritiken gäller både bristen på samråd med Arbetsförmedlingen och avsaknaden av individuella bedömningar av behovet av arbetsmarknadsåtgärder. I ett tillsynsärende gällande kommun riktade (2010) kritik mot kommunen för att kommunen hade interna riktlinjer för sin kompetenshöjande verksamhet som inte var förenliga med lagstiftningen. Kritiken uppmärksammade att det inte framgick i de enskilda ärendena om kommunen hade samrått med Arbetsförmedlingen innan krav på deltagande i kompetenshöjande insatser ställdes. säger följande i sin kritik av kommun: måste först utreda om den enskilde, , av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande insatser. Genom sina riktlinjer förutsätter att alla arbetsföra personer som söker socialbidrag av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande insatser. Det bör rimligen finnas ett antal sökande som inte av särskilda skäl är i 14 Det finns ingen systematisk kartläggning av hur kommunerna remitterar socialbidragstagare till sina respektive arbetsmarknadsåtgärder men ett flertal författare har indikerat att automatisk hänvisning är vanligt förekommande. I t.ex. blir man hänvisad till ett jobbtorg direkt efter ansökningstillfället och ofta måste klienten gå till jobbtorget innan klienten träffat sin socialsekreterare som beslutar om socialbidraget. ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 behov av kompetenshöjande insatser utan som klarar av att söka arbete på egen hand utifrån befintlig utbildning och erfarenhet. bedömer att det är en brist att inte har samrått med Arbetsförmedlingen innan de krävt deltagande i praktik eller annan verksamhet (, 2010). Detta tillsynsärende visar på att det finns vissa problem med hur vissa kommuner väljer att arbeta lokalt. Kritiken visar på att det inte är kraven i sig som ifrågasätts utan hur de tillämpas i praktiken. Det vill säga att vissa kommuner, i detta fall , inte påvisar hur och om de alls samarbetar med eller på vilket sätt åtgärden är kompetenshöjande och att kravet på att delta i en aktiveringsåtgärd inte föregås av en individuell bedömning. Kortfattat kan det sägas att det är socialtjänstlagen som reglerar kommunernas möjligheter att ställa krav på deltagande i någon form av arbetsmarknadsrelaterad aktivitet och att både lagen och dess förarbeten anger under vilka förutsättningar detta ska ske i den dagliga verksamheten med arbetslösa socialbidragstagare. Den praktiska tillämpningen av lagen är däremot oklar och det finns viss kritik mot hur kommuner tolkar innebörden av möjligheterna att kräva deltagande i arbetsmarknadsrelaterade åtgärder. 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 4 Den kommunala arbetsmarknadspolitikens organisering En annan diskussion som är kopplad till de kommunala arbetsmarknadsåtgärderna är hur de är organiserade i förhållande till den svenska välfärdsstaten samt arbetsmarknadspolitiken i stort. Två sätt att försöka förstå organiseringen av kommunala arbetsmarknadsåtgärder är att titta närmare på vilken typ av försörjning som arbetslösa individer har, samt hur ansvaret för olika grupper av arbetslösa har förändrats . I följande kapitel kommer en beskrivning av olika utvecklingstrender inom arbetsmarknadspolitiken och tydliga skillnader mellan de olika system som finns i . 4.1 Socialbidragets och arbetslöshetsförsäkringens aktuella utveckling När det gäller arbetslöshet och försörjning är det främst skillnaderna mellan kommunalt socialbidrag och arbetslöshetsförsäkringen som är mest relevanta för att förstå viktiga systemskillnader. När man talar om ansvarsförändring är det framför allt vissa former av övervältringar från statliga system till kommunala system som är aktuella, eftersom kommunerna får axla allt större kostnader och ansvar för personer som inte kan ta del av de statliga trygghetssystemen. Att kommunerna fick en allt större ekonomisk börda i form av ökande socialbidragskostnader krisår är det ingen som ifrågasätter . Flera rapporter har konstaterat att arbetslösheten hade stor betydelse för det ökade socialbidragstagandet i i samband med krisåren (, 1995; SOU 2000:3). Ett samband man kunde se mellan det ökade socialbidragstagandet och arbetslösheten var de förändringar och åtstramningar som genomfördes i arbetslöshetsförsäkringen och sjukförsäkringen, till exempel minskat antal karensdagar, högre kvalificeringskrav till a-kassan och lägre ersättningsnivåer. Den enkla logiken bakom detta samband är att när det blir svårare att kvalificera sig till arbetslöshetsförsäkringen blir människor ofta tvungna att ansöka om socialbidrag när de blir utan arbete. När arbetslösheten stiger ökar således kostnaderna för det kommunala socialbidraget. har det skett ytterligare förändringar i arbetslöshetsförsäkringen och sjukförsäkringen, som arbetslösheten är fortsatt hög. Detta faktum innebär att kommunernas kostnader är fortsatt höga och att gruppen långvariga socialbidragstagare fortsätter att öka. Se diagram A nedan för en illustration av socialbidragsutvecklingen : ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 Antal biståndsmottagare och biståndshushåll 19902010 Socialbidragstagandet var avsevärt högre under krisen , men det sker en nystartad ökning igen på grund av den aktuella lågkonjunkturen. Den grupp som ökar allra mest är de långvariga socialbidragstagarna, som ökade . Det finns inte heller några tecken på att kommunernas kostnader ska minska, utan snart är kostnaderna för socialbidrag snart uppe i samma kostnadsnivåer som . Se diagram B för socialbidragskostnadernas utveckling . Diagram B. Utbetalt bistånd under 19902010 presenterade Arbetsförmedlingen statistik som visade på att två av tre arbetslösa inte är berättigade till något stöd från arbetslöshetsförsäkringen samt att det har skett en stor ökning av antalet arbetslösa som bedöms stå långt ifrån arbetsmarknaden (Arbetsförmedlingen, 2012). 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE ning kommer detta att innebära två saker. Dels kommer vissa av dessa arbetslösa behöva ansöka om socialbidrag för att klara sin försörjning, dels får de troligen inte samma möjlighet till stöd hos Arbetsförmedlingen som de har haft. Den forskning som finns tyder på detta (, 2011). Den aktuella utvecklingen leder förmodligen till att ännu fler individer kommer att vara i behov av kommunalt socialbidrag samt att kommunerna känner ett ökat tryck att ge någon form av kommunalt arbetssökarstöd för att dessa individer ska komma ut på arbetsmarknaden och bli självförsörjande. Utifrån socialtjänstlagens uppbyggnad var ett sådant scenario inte riktigt förutsatt, med tanke på att det ekonomiska biståndet var tänkt att vara ett tillfälligt stöd och i första hand gå till grupper med en social problematik. 4.1.1 En jämförelse mellan socialbidrag och arbetslöshetsförsäkring När det gäller det kommunala socialbidraget och arbetslöshetsförsäkringen finns några viktiga och principiella skillnader. Dessa skillnader gäller till exempel vilken typ av hjälp och stöd respektive krav på aktivitet och motprestation som den enskilde får erfara då man uppbär respektive ersättning. Om man har rätt till ersättning genom arbetslöshetsförsäkringen är det reglerna för arbetslöshetsförsäkringen som gäller, och dessa grundar sig mer på individuella rättigheter och en försäkringsprincip, plus att storleken på ersättningen vanligtvis är högre än socialbidraget. Om ersättningen kommer via socialbidraget bygger det mer på behovsprövning och individuella skyldigheter. Socialbidraget är det mest utpräglat selektiva stödet i vårt svenska välfärdssystem, med en fullständig individuell behovsprövning. Det utgör även det yttersta skyddsnätet när den enskilde inte kan försörja sig, och alla ekonomiska tillgångar ska vara uttömda innan man har rätt till bistånd. Detta innebär att man inte får äga några realiserbara tillgångar som till exempel bil eller bostadsrätt, och man får heller inte ha några sparade tillgångar på banken. Socialbidraget är dessutom den enda ersättningen i som är helt relaterad till hushållets försörjningsbehov, och det medför att det är hushållets samlade inkomster som beaktas vid biståndsbedömningen. Det är således ingen individuell rättighet, utan biståndet söks på hushållsnivå. Att ansöka om socialbidrag är dessutom ofta förknippat med stigmatisering och skamkänslor, vilket betyder att många människor i det längsta försöker undvika det (, 2009; , 2001; m.fl., 2003). Detta kan ses i jämförelse med arbetslöshetsförsäkringen, som är betydligt mer accepterad som försörjningsalternativ i samhället. Det kommunala socialbidraget kallas ofta för paradoxen inom de nordiska välfärdsstaterna, eftersom socialbidraget kan uppfattas som en anomali i våra annars mycket inkluderande och universella välfärdsmodeller med många individuella rättigheter och generösa trygghetssystem (Lødemel, 1997). De ökande kraven på deltagande i arbetsmarknadsåtgärder ökar därmed skyldigheterna ytterligare, vilket också medför att rättigheterna till socialbidraget som samhällets sista sociala skyddsnät urholkas och förstärker välfärdsparadoxen. ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 Vid en belysning av ytterligare systemskillnader mellan arbetslösa med socialbidrag och arbetslösa med andra ersättningsformer är att kraven på deltagande i åtgärder kan vara olika. Inom jobb- och utvecklingsgarantin är det till exempel först som man måste delta i anvisade åtgärder. ska man aktivt söka arbete och ta anvisat arbete för att vara berättigad till ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. För att få socialbidrag ställer många kommuner krav på någon form av motprestation och deltagande i en åtgärd redan vid själva ansökningstillfället (Hollertz, 2010; , 2008; Ulmestig, 2007, 2009). Denna jämförelse visar att det är väsentliga skillnader i fråga om den enskilde individens frihet och möjlighet att påverka sitt liv. Försöker man vidare förklara skillnaderna mellan den statliga och den kommunala arbetsmarknadspolitiken kännetecknas den statliga av en central styrning med tydligare reglering (, 2008; Ulmestig, 2007). De kommunala systemen är organiserade med stor lokal variation. Men den lokala förankringen innebär också att man har bättre kännedom om den lokala arbetsmarknaden och större flexibilitet att anordna lokala lösningar. Denna flexibilitet innebär också att den lokala handlingsfriheten är stor och att det är svårt att standardisera och styra de enskilda kommunernas sätt att organisera sina verksamheter (, 2007; Minas, 2011). Socialbidragstagare blir dessutom föremål för tjänstemännens individuella bedömningar av biståndsbehovet samt deras tillämpning av krav på aktiveringsinsatser (, 2008). 4.2.1 Kommunernas och Arbetsförmedlingens skilda roller Som rapporten har angivit menar många kommuner att Arbetsförmedlingen inte prioriterar arbetet med arbetslösa socialbidragstagare. Det finns även ett visst stöd i forskningen för att detta är en korrekt iakttagelse (, 2006; , 2011; , 2012). Dock är det viktigt att poängtera att både statliga och kommunala åtgärder inte fungerar som två helt parallella och åtskilda system, utan de bildar en komplex väv av olika ersättningssystem och åtgärdsinsatser. Man kan dock se tecken på en utveckling mot två parallella arbetsmarknadspolitiska inriktningar, ofta beroende på de arbetslösas försörjningsform (, 2011; m.fl., 2008a). Ökningen av kommunala arbetsmarknadsåtgärder leder också till en utveckling mot en alltmer tudelad välfärdsstat (m.fl., 2008a; , 2011; , 2006; Ulmestig, 2007). Den utvecklingen innebär också att arbetslösa individer med likartade problem och behov kan uppleva väldigt olika bemötande och skilda krav på motprestationer trots samma problematik och livssituation (, 2011). 4.2.2 Utvecklingstendenserna och aktuella policyförslag Problematiken med nuvarande organisering har även poängterats av SKL, som har redovisat tre alternativa modeller för organiseringen av en gemen- 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE sam ingång för alla arbetslösa. En modell gällde en lagreglerad lokalmässig samordning mellan statliga myndigheter och kommuner. I en annan modell föreslog SKL att staten skulle ta hela ansvaret för socialbidraget och insatserna för de arbetslösa. Den tredje modellen bestod av en beställar- och utförarmodell för den gemensamma verksamheten (se SKL 2008 samt SOU 2009:92 för vidare diskussioner om dessa förslag). (2011) och m.fl. (2008a) har också föreslagit en dörr in för att samla bedömningarna av de arbetslösas situation och stödbehov till en instans, för att undvika myndigheters dubbelarbete samt minska risken att arbetslösa individer ska behöva ha kontakt med en mängd olika myndigheter. Utifrån en sådan gemensam bedömning skulle sedan lämpliga åtgärder vidtas, som till exempel coachning, matchning, utbildning, rehabilitering, arbetsträning eller någon form av vård. För att ytterligare minska risken för de systemskillnader som man kan se i nuvarande utvecklingstendenser föreslås det i (SOU 2011:11) och av (2011) att Arbetsförmedlingens ansvar för alla arbetslösa bör förtydligas och att någon form av statlig dagpenning borde införas för alla arbetslösa som är inskrivna vid Arbetsförmedlingen. 4.2.3 Åtgärdsinnehåll i kommunala åtgärder När det gäller innehållet i kommunala arbetsmarknadsåtgärder finns det inte heller någon systematisk redovisning av vilka insatser som de innehåller. Men de insatser som verkar vara mest vanliga är olika former av coachning, CV- skrivning och intervjuträning samt matchning mot potentiella arbetsgivare. Andra vanliga insatser är utredning och kartläggning av arbetsförmåga, studie- och yrkesvägledning samt sfi-aktiviteter (svenska för invandrare). Ar- betsträning och praktikplaceringar förekommer också, liksom vissa kortare yrkesutbildningar. Inom vissa åtgärdsprogram förekommer olika former av rekryteringsverksamheter tillsammans med bemanningsföretag och lokala arbetsgivare. Ofta är det stort fokus på arbetssökaraktiviteter och ett så kallat arbete först-perspektiv, där man främst satsar på att de enskilda individerna ska komma ut i ett arbete och egen försörjning så snabbt som möjligt. En del forskning, främst från andra länder, har visat att mindre kommuner har svårt att organisera ett flexibelt och varierat åtgärdsutbud, vilket gör det svårare att anpassa det till olika deltagares individuella behov (, 2003; , 2007, 2009). Då skapar de åtgärder som i forskningen brukar kallas one size fits all och som innebär att man anordnar att lokalt program med ett begränsat antal insatser som ändå ska passa alla deltagare. Större kommuner har däremot en bättre möjlighet att erbjuda mer varierade insatsutbud som passar olika typer av deltagare. Det ska också poängteras att de kommunala åtgärderna i många avseenden liknar den typ av insatser som även finns vid , vilken också satsar mycket på så kallad coachnings- och matchningsverksamheter samt klassiska arbetssökarinsatser. ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 4.2.4 Forsknings- och kunskapsskillnader En annan skillnad mellan de olika arbetsmarknadspolitiska systemen är att både forskning och kunskap om de olika systemen är mycket ojämnt fördelad. Det har till exempel funnits ett långvarigt och stabilt forskningsintresse för den statliga arbetsmarknadspolitiken, och det finns en mängd studier som undersöker Arbetsförmedlingens program och åtgärder. När det gäller forskning och kunskap om den kommunala arbetsmarknadspolitiken är den däremot mycket mer begränsad, och detta faktum har kritiserats av ett flertal forskare (, 2008; , 2006; Ulmestig, 2009). Kommuner och Landsting (2005) skriver att av kommunerna gör regelbundna uppföljningar av verksamheten, medan av kommunerna uppger att uppföljningarna sker ofta. I många avseenden saknar kommunerna resurser och kunskaper för att utföra systematiska uppföljningar av arbetsmarknadsåtgärdernas resultat. Därför är det även oklart vad kommunerna menar när de uppger att de följer upp sina verksamheter. Även de nationella registren saknar information om antalet deltagare i kommunala arbetsmarknadsåtgärder både på kommunal- och individnivå. Ulmestig (2006) poängterar att kommunernas val att inte utvärdera de egna arbetsmarknadsåtgärderna bör ses i ett större politiskt sammanhang, då ett flertal kommuner prioriterar andra politiska mål än att underlätta etablering på arbetsmarknaden för arbetslösa socialbidragstagare. Dessa mål kan till exempel handla om att mobilisera andra myndigheter eller utgå från mer normativa utgångspunkter, vilket innebär att det kan vara politiskt känsligt att utvärdera dem (, 2006; Ulmestig, 2006). Det kan till exempel röra sig om att man anser att åtgärden i sig själv är bra, eftersom kravet på att delta kan leda till att färre människor ansöker om socialbidrag (, 2006). I viss mån har det gjorts olika försök att åtgärda den kunskapsbrist som finns om de kommunala arbetsmarknadsåtgärderna. har tidigare fått i uppdrag av regeringen att utreda hur kommunerna skulle kunna redovisa nationell statistik över kommunala insatser med avsikt att stödja socialbidragstagare att bli självförsörjande genom arbete (, 2006). poängterar i sin utredning att det saknas nationell statistik både när det gäller socialbidragets orsaker, vilka ändamål det betalas ut till samt vad kommunernas socialtjänst vidtar för arbetsmarknadspolitiska åtgärder. menar också att det inte finns någon gemensam terminologi inom detta område, vilket försvårar ett systematiskt uppföljningsarbete. Vidare påpekas det att en orsak till bristerna i kommunernas statistiska rapportering kan vara att det inom saknas vana att följa upp och utvärdera sina insatser. Dessutom anger att verksamhetsmål ofta är otydliga, vilket i sin tur innebär att det är svårt att följa upp dem, som den statliga styrningen inte ställer några tydliga krav på uppföljning av verksamhetsmål (, 2006). anser att det borde finnas ett nationellt redovisningssystem med följande uppgifter: 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE insatsens startpunkt och avslut insatsens utfall/resultat kostnader för insatsen. ska i samarbete med SKL även genomföra en första omgång med en enkät till kommunerna där de ska redogöra för sina kommunala arbetsmarknadsåtgärder. Vid finns även projektet jämförelser, som också kommer att inhämta information från kommunerna om arbetet med försörjningsstöd för att sedan kunna jämföra olika metoder och utfall mellan olika kommunala verksamheter.15 Det ska också poängteras att det finns statistik över det huvudsakliga försörjningshindret för dem som har socialbidrag (, 2011).