rfr · GZ0WRFR15 · 2012-06-28 00:00:00 — I många fall är arbetslösa socialbidragstagare deltagare i åtgärder som bedrivs av andra aktörer och det är viktigt att förstå att det ofta inte är helt skilda verksamhetsområden. Ett annat fenomen är att kommunerna också köper upp vissa tjänster från privata företag för att bedriva olika former av arbetsmarknadsrelaterade insatser. Även i dessa åtgärder förekommer arbetslösa socialbidragstagare som deltagare tillsammans med andra arbetslösa som har sin försörjning tillgodosedd genom aktivitetsstöd eller aktivitetsersättning från eller en a-kassa. Ett viktigt samverkansområde med fokus på arbetslöshet och rehabilitering är den finansiella samordningen (Finsam).7 Lagen om finansiell samordning innebär att ett så kallat samordningsområde eller förbund får bedrivas mellan kommunen, , och för att uppnå en effektivare resursanvändning inom arbetsrehabiliteringsområdet. Insatserna inom den finansiella samordningen ska avse individer som är i behov av samordnade rehabiliteringsinsatser och ska syfta till att dessa uppnår eller förbättrar sin förmåga att komma ut på den reguljära arbetsmarknaden.8 Ett annat område där kommunerna är verksamma med arbetsmarknadsrelate- 7Lagen om finansiell samordning av rehabiliteringsinsatser (2003:1210). 8Finsamförbunden är en viktig del av vad kommunerna gör tillsammans med andra aktörer för att stödja arbetslösa individer. I en aktuell rapport av Finsamområdet framhålls att det saknas forskningsstudier och kunskap om Finsaminsatsernas effekter. I rapporten hålls regeringen ansvarig för den uteblivna kunskapen eftersom något krav på utvärdering aldrig har specificerats eller följts upp i lagstiftningen (ISF, 2011). ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 rade insatser gäller personer med olika former av funktionsnedsättningar. Varken åtgärder inom ramen för Finsam eller åtgärder särskilt inriktade på personer med funktionsnedsättningar kommer att analyseras i denna rapport. Som tidigare nämnts används begreppet arbetsmarknadspolitik för att benämna många av de arbetsmarknadsrelaterade åtgärder som kommunerna utför. I rapporten har det också skrivits tidigare att detta inte är något vedertaget eller tydligt definierat begrepp utan att det används på ett ganska brett och växlande sätt beroende på vem som använder begreppet och vad man vill beskriva med begreppet.9 Några andra begrepp som är vanliga inom forskningen inom detta område är aktiveringspolitik och aktivering. Dessa begrepp har heller inga officiella definitioner, utan termerna används ofta när man talar om karaktären av olika åtgärder som riktar sig till arbetslösa och kan ha många olika innebörder (m.fl., 2011; , 2009; Moreira, 2008).10 I forskningslitteraturen förekommer även andra begrepp för att teoretiskt beskriva och analysera både politiska förändringar och åtgärdernas karaktär.11 Aktiveringstermen indikerar att åtgärderna på något sätt innebär att den enskilde ska göra något aktivt, till exempel söka arbete eller delta i en aktivitet för att vara berättigad ekonomisk ersättning. Dessa aktiviteter ska sedan helst leda till självförsörjning via arbete (, 1996; Moreira, 2008). I har krav på aktivering varit en central del av arbetsmarknadspolitiken; aktivering kan också ses som en motsats till att passivt ta emot ekonomisk ersättning. En annan skiljelinje mellan olika typer av aktiveringsåtgärder är att definiera om de är obligatoriska eller om det är frivilligt att delta i dem. I korthet kan man säga att ovanstående begrepp beskriver hur det politiska landskapet förändrats . Inriktningen är nu att medborgare ska vara aktiva eller aktiveras för att undkomma arbetslöshet, marginalisering och social exkludering. Men dessa begrepp används också i mycket vidare bemärkelser när man försöker beskriva större samhällsförändringar och synen på individen som en aktiv medborgare även i områden utanför arbetsmarknadspolitiken (, 2009; Hvinden , 2007). En intressant detalj betonad av Hollertz (2010) är att begreppet aktivering sällan används i den kommunala retoriken när kommunerna själva beskriver sina arbetsmark- 9I detta sammanhang är det värt att notera att det inte finns någon enhetlig definition av vad som menas med statlig arbetsmarknadspolitik. 10I ett internationellt perspektiv förekommer även begrepp som inclusion och citizenship när man talar åtgärder som ska minska arbetslöshet och utanförskap, särskilt på europeisk nivå och inom EU. 11Se t.ex. Dröpping, Hvinden (1999) för en genomgång av olika engelskspråkiga begrepp som används för att beskriva och analysera den här typen av åtgärder, exempelvis begrepp som activation, insertion, welfare-to-work och workfare. 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE Kommunerna betonar i stället att åtgärderna ökar deltagarnas möjligheter att komma ut på arbetsmarknaden och bli självförsörjande genom att de erbjuder aktiva och kompetenshöjande aktiviteter. 2.3.2 Humankapital och arbete-först-strategier Det finns ytterligare teoretiska begrepp och idealtyper som används i litteraturen för att ytterligare definiera åtgärdernas inriktningar och praktiska innehåll. I detta avseende handlar det om i vilken mån åtgärderna försöker öka deltagarnas kompetensnivå genom olika former av kompetenshöjande utbildningsinsatser (s.k. humankapitalstrategier) eller om åtgärderna fokuserar på att snabbt få ut deltagarna på arbetsmarknaden (s.k. arbete-först-strategier) (, 2003; Lødemel & Trickey, 2001).12 Humankapitalstrategin beskrivs ofta som ett sätt att stärka den enskildes resurser och möjligheter medan arbe- te-först-strategin oftare förknippas med disciplinering och kontroll (Dröpping m.fl., 1999; , 1997; , 2000; , 2008). Den gemensamma målsättningen för de både inriktningarna är att göra de enskilda individerna självförsörjande. När åtgärder i huvudsak anses vara kontrollerande och disciplinerande sker det till exempel genom olika former av krav på obligatorisk närvaro, att närvaron ska vara ett visst antal timmar per dag eller vecka och att närvaron kontrolleras noga för att även bedöma om deltagaren är berättigad ekonomiskt bistånd eller inte (se t.ex. , 2005: , 2011; , 2008; Ul- mestig, 2007, 2009 för svenska exempel). Den här typen av kontrollfunktion har en mycket mer normativ prägel och knyter an till värderingar som antyder att man bör göra något i gengäld för att vara berättigad samhällets stöd och att ekonomisk ersättning inte ska ges utan någon form av motprestation (, 2007). I litteraturen beskrivs också hur olika former av aktiveringskrav även kan vara ett sätt att skilja ut värdiga och ovärdiga fattiga, inklusive arbetslösa, från varandra (Handler & Hasenfeld 1991; Ulmestig, 2007). Detta är en tradition som följer med oss sedan långt tillbaka i fattigvården (, 2008). Humankapitalinriktningen fokuserar på olika former av utbildningsinsatser för att öka den enskildes resurser och kompetens för att göra honom eller henne mer anställningsbar och därmed självförsörjande (, 2003; Giddens, 1998; , 2002; Lödemel & Trickey, 2001). Denna inriktning förekommer också inom många åtgärder för arbetslösa och har dessutom haft en central plats inom den svenska arbetsmarknadspolitiken, särskilt i form av olika yrkesutbildningar, möjligheter till omskolning och språksatsningar för människor med utländsk bakgrund (, 2009). Många forskare i både och utomlands hävdar att den aktuella formen av aktiveringsåtgärder är ett utslag av ökad kontroll och disciplinering av marginaliserade grupper i samhället (Handler, 2004; , 2000; van Berkel & , 2002). menar andra forskare att 12 I den engelskspråkiga litteraturen används begreppen human capital strategies och enabling strategies samt work-first strategies och coersive strategies för att särskilja dessa två olika innehållskaraktärer. ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 aktivering och aktiveringskrav är ett sätt att minska marginalisering, social utslagning och långvarigt biståndstagare (, 1998; , 1997). Dessa motstridiga uppfattningar tyder på att detta är ett område som behöver undersökas närmare för att förstå dess betydelse och implikationer. Min tolkning är att många kommunala åtgärder pendlar mellan att vara både kontrollerande och kompetenshöjande. Vidare forskning är dock nödvändig och av betydelse för att öka kunskapen om inriktningen på åtgärdernas innehåll och om vilken inriktning som bäst hjälper arbetslösa att bli självförsörjande. Arbetslinjen är ett annat begrepp som haft en central roll i den svenska välfärdspolitiken. Sedan ett antal decennier tillbaka har det skett en relativt stor samhällsförändring när det gäller arbetslinjen och olika krav på motprestationer. Enligt flera författare innebär betydelseförändringarna att arbetslöshet numera anses vara ett mer individuellt problem jämfört med tidigare och att arbetslösheten ska åtgärdas genom att individen är mer aktiv och utsätts för olika former av krav på deltagande i åtgärder med avsikt att göra honom eller henne självförsörjande, främst genom eget förvärvsarbete (, 1996; Hvinden , 2005; Junestav, 2004). Som ett led i denna samhällsförändring har även kommunerna börjat ställa högre krav på deltagande i arbetsmarknadsinsatser för personer som ansöker om socialbidrag (, 2009; , 2004; , 2001, 2006; , 2009; , 2011, 2012; , 2008; Ulmestig, 2007). Begreppets innebörd har också förändrats och olika betoningar har haft olika stor betydelse . Det vill säga betydelser som rätten till ett arbete, eller skyldigheten att försörja sig själv genom eget arbete (se t.ex. Junestav, 2004, för en genomgång av begreppet arbetslinjen och dess förändringar ). Sammanfattningsvis kan det noteras att det förekommer ett antal olika begrepp som används för att utifrån idealtyper beskriva både de politiska förändringarna och hur åtgärderna tillämpas i praktiken. 2.4 i jämförelse med internationella trender Utvecklingen av kommunala arbetsmarknadsåtgärder och ökade krav på aktivering i kan också ses i jämförelse med utvecklingen i andra länder (Sörnsen, 2009). I många avseenden handlar de internationella förändringarna om att gå från passiva ersättningssystem till en mer aktiv arbetsmarknadspolitik. I en sådan jämförelse är den svenska situationen speciell då har haft en aktiv arbetsmarknadspolitik till skillnad från många andra länder (m.fl., 2008). När man talar om aktivering och arbetsmarknadspolitik i andra länder handlar det om stora politiska reformer av arbetsmarknads- och socialpolitiken där man gjort omfattande policyförändringar. I har man till exempel infört något som kallas för New program, i har man infört det som kallas för Welfare-to-Work reform och i Hartzreformen. 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE skett likande reformer i många europeiska länder . Dessa reformer har alla sin egen nationella prägel men de har i stort sett inneburit förändringar där man går från passiva ersättningssystem till mer aktiva arbetsmarknadspolitiska insatser. Även inom EU har det talats mycket om att införa olika former av aktiva arbetsmarknadsåtgärder för att minska arbetslösheten och beroendet av offentliga ersättningssystem. I våra nordiska grannländer har man också förändrat sina välfärdssystem och ökat de aktiva insatserna för arbetslösa biståndsmottagare (, 2006). Den mest kända är den så kallade NAV-reformen i . NAV- reformen (Ny arbeidsog velferdsforvaltning) innebär en integrerad arbetslinje där de statliga motsvarigheterna till Arbetsförmedlingen och slås ihop till en myndighet för öka samarbetet och minska målkonflikterna. Kommunens handläggning av motsvarigheten till socialbidrag är fortfarande en separat verksamhet men är i många kommuner förlagd till samma lokaler som NAV-förvaltningarna. Erfarenheterna från NAV-reformen har varit blandade, och det har inte varit helt enkelt att skapa denna nya myndighetsstruktur. I har vi inte haft några lika omfattande reformer och det betyder att när vi talar om arbetsmarknadspolitik i har förändringarna varit mindre och skett inom redan etablerade verksamhetsområden. Dessa skilda förutsättningar innebär att aktiveringsbegreppet har en snävare betydelse i i den meningen att det oftast syftar på åtgärder som innebär någon form av ökade krav på aktivitet för arbetslösa socialbidragstagare (, 2009). Sammanfattningsvis kan det sägas att de allra flesta välfärdsstater i västvärlden har genomfört politiska reformer där aktiva åtgärder och större möjligheter att ställa olika former av aktiveringskrav har blivit alltmer betydelsefulla. Det finns en omfattande mängd litteratur och studier som beskriver de internationella förändringarna mot aktivare åtgärder för arbetslösa (se t.ex. van Berkel & , 2002; Eichhorst m.fl., 2008; , 2000; , 2006; Lødemel & Trickey, 2001; Moreira, 2008; Serrano , 2007; , 2000). ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 3 De rättsliga förutsättningarna för arbetsmarknadspolitik Den kommunala arbetsmarknadspolitiken i har utvecklats och förändrats gradvis utan någon föregående större politikreform, förutom vissa ändringar i socialtjänstlagen 1998. Kommunerna har stort självbestämmande i och socialtjänstlagen är en ramlag. Detta leder till att både organiseringen och omfattningen av de lokala arbetsmarknadsåtgärderna skiljer sig åt i de enskilda kommunerna. Men trots att organiseringen och omfattningen varierar på lokal nivå är de rättsliga villkoren likartade och ofta kopplade till socialtjänstlagen genom socialbidraget som den enskilda individen ansöker om. I detta kapitel följer en genomgång av de rättsliga ramverk som omger den kommunala arbetsmarknadspolitiken som är riktad mot socialbidragstagare. 3.1 Övergripande rättslig situation och historisk tillbakablick Trots avsaknaden av någon stor reformförändring i har en rad institutionella förändringar skett som haft betydelse för kommunernas möjligheter att organisera insatser för arbetslösa med socialbidrag. skedde till exempel en ökad decentralisering där kommunerna fick större ansvar inom arbetsmarknadspolitiken (SOU 2000:3). Trots den ökade decentraliseringen har det skett en viss centralisering då det förtydligats att vissa områden inom arbetsmarknadspolitiken är statliga uppdrag (, 2012; Minas, 2011). Detta gäller till exempel reformerna jobb- och utvecklingsgarantin, jobbgarantin för ungdomar och avskaffandet av de kommunala utvecklingsprogrammen (KUP) samt Arbetsförmedlingens ökade ansvar för flyktingar med etableringsersättning. Även om det skett en viss återgång mot tydligare statligt ansvar är kommunerna fortfarande mycket aktiva med att arrangera kommunala insatser parallellt med de statliga programmen. Både kommunallagen (1991:900) och socialtjänstlagen (2001:453) har förändrats och ger kommunerna ett ökat handlingsutrymme när det gäller att organisera vissa typer av kommunala arbetsmarknadsåtgärder (, 2008). 3.1.1 Kommunernas rättsliga möjligheter att anordna arbetsmarknadsrelaterade åtgärder Att kommunerna organiserar arbetsmarknadsåtgärder är inget nytt fenomen utan som tidigare poängterats var det kommunerna som anordnade många insatser riktade mot arbetslösa innan arbetsmarknadspolitiken började förstatligas alltmer . Men för att ta något rättsligt avstamp i historien kan det nämnas att lagen (1944:475) om arbetslöshetsnämnd gav kommunerna möjlighet att anordna lokala arbetslöshetsnämnder. 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE hetsnämnderna skulle förebygga arbetslöshet och främja kommunala åtgärder inom området. I modern tid har en del lagförändringar gjorts för att tydliggöra vissa kommunala befogenheter inom detta område. Även i lagen (2007:1360) om kommunernas medverkan i arbetsmarknadspolitiska åtgärder gavs kommunernas möjligheter att anordna vissa insatser för arbetslösa. Detta regleras nu i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter: 6 kap. 2 § Kommuner får, efter överenskommelse med , anordna aktiviteter för deltagare i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Regeringen meddelar föreskrifter om under vilka förutsättningar Arbetsförmedlingen får ingå sådana överenskommelser samt innehållet i överenskommelserna. I praktiken innebär denna lag att Arbetsförmedlingen kan teckna avtal med kommunerna om att de ska genomföra vissa åtgärder för deltagare i de statliga arbetsmarknadsprogrammen. Arbetsförmedlingens samarbete med kommunerna regleras ytterligare i förordningen (2007:1364) om Arbetsförmedlingens samarbete med kommuner om arbetsmarknadspolitiska program där det anges i vilka situationer som Arbetsförmedlingen kan anlita kommunerna för att utföra vissa åtgärder. Lagen säger till exempel att om Arbetsförmedlingen inte hittat någon annan lämplig aktör via upphandling kan en aktör komma i fråga. De åtgärder som kommunen då kan utföra är till exempel arbetspraktik, arbetsträning, studie- och yrkesvägledning, jobbsökaraktiviteter och coachning och få ekonomisk ersättning av Arbetsförmedlingen. Ovanstående reglering innebär att Arbetsförmedlingen kan samarbeta med kommunerna om Arbetsförmedlingen finner det lämpligt. Samarbetet mellan Arbetsförmedlingen och kommunerna kan också ske genom olika anställningsstöd där kommunen agerar som arbetsgivare i samband med lönebidrag, nystartsjobb, instegsjobb och anställningsstöd. I korthet innebär ovanstående förändringar att staten har det övergripande ansvaret för arbetsmarknadspolitiken, men att regering och riksdag har gett kommunerna rätt att utföra vissa uppgifter, dock med ganska begränsade rättigheter och bara inom vissa områden. Till exempel kan kommunerna tillhandahålla praktikplatser åt Arbetsförmedlingen och driva vissa särskilda verksamheter för arbetslösa som har särskilt svårt att komma ut på arbetsmarknaden. Men kommunerna får inte ge understöd till enskilda individer; undantag från detta förbud kan bara ske med hjälp av speciallagstiftning som till exempel socialtjänstlagen (SoL) eller lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Ovanstående lagstiftning ger kommunerna olika rättsliga möjligheter att anordna arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Vad gäller arbetslösa socialbidragstagare är det stor sannolikhet att de många gångar deltar i åtgärder som rent juridiskt är anordnade enligt ovanstående regleringar. ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 koppling (och krav) att delta är däremot reglerat i socialtjänstlagen ifall deras huvudsakliga försörjning är genom socialbidrag. Socialtjänstlagen (SoL) är den lagstiftning som är viktigast för sådana kommunala arbetsmarknadsåtgärder som är inriktade på arbetslösa socialbidragstagare. Det är också i förhållande till SoL som kommunerna mest påtagligt förändrat sin roll inom detta område. Det som rättsligt möjliggjorde denna förändring är ändringarna i SoL 1998. Dessa ändringar innebar ett förtydligande i lagstiftningen, innebärande att kommunerna kan ställa krav på någon form av aktivitet för arbetslösa socialbidragstagare. Till att börja med regleras kommunernas ansvar enligt socialtjänstlagen genom 3 kap. 2 § andra stycket SoL: skall i sin verksamhet främja den enskildes rätt till arbete Men som enskild individ måste en person som söker socialbidrag i första hand försöka försörja sig själv genom till exempel arbete. Den som är arbetslös ska i första hand söka sin försörjning genom ersättning från arbetslöshetsförsäkringen. Den enskilde måste också stå till arbetsmarknadens förfogande och det innebär att den enskilde är inskriven som arbetslös på Arbetsförmedlingen är beredd att ta anvisat lämpligt arbete. Att stå till arbetsmarknadens förfogande innebär också att den enskilde aktivt måste söka arbete och vara beredd att ta ett anvisat arbete även utanför det egna yrkesområdet. En person som vägrar att ta ett anvisat lämpligt arbete är inte heller berättigad ersättning från arbetslöshetsförsäkringen och har i regel inte rätt till socialbidrag enligt 4 kap. 1 § SoL heller enligt lagens förarbeten. Kommunen kan kräva att den arbetslöse står till arbetsmarknadens förfogande på heltid eller att den enskilde deltar i åtgärder som till exempel arbetsmarknadsutbildning, praktik eller arbetsrehabiliterande åtgärder. Även grundutbildning i svenska och så kallad arbetssökarverksamheter räknas hit. Det lagrum som används vid själva biståndsbedömningen är 4 kap. 1 § SoL, medan möjligheten att kräva att någon ska delta i en arbetsmarknadspolitisk åtgärd regleras i 4 kap. 4 § SoL. SoL anger i 4 kap. 4 § att: får begära att den som uppbär socialbidrag skall delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet om den enskilde inte har kunnat beredas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd, och 2011/12:RFR15 ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 1.inte har fyllt , eller 2.har fyllt men av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande insatser, eller 3.följer en utbildning med tillgång till finansiering i särskild ordning men under tid för studieuppehåll behöver socialbidrag. Praktik eller kompetenshöjande verksamhet som avses i första stycket skall syfta till att utveckla den enskildes möjligheter att försörja sig själv. Verksamheten skall stärka den enskildes möjligheter att komma in på arbetsmarknaden eller, där så är lämpligt, på en fortsatt utbildning. Den skall utformas med skälig hänsyn till den enskildes individuella önskemål och förutsättningar. skall samråda med Arbetsförmedlingen innan beslut fattas enligt första stycket. (Lag 2007:409). Enligt SoL kan således en arbetslös socialbidragstagare vara skyldig att delta i arbetsmarknadsåtgärder som arrangeras av Arbetsförmedlingen eller delta i kommunala aktiviteter om det inte finns någon lämplig åtgärd inom de statligt organiserade åtgärderna. I 4 kap. 5 § SoL regleras möjligheten att avstänga en person som inte deltar i en aktivitet utan godtagbart skäl: Om den enskilde utan godtagbart skäl avböjer att delta i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet som anvisats enligt 4 §, får fortsatt försörjningsstöd vägras eller nedsättas. Detsamma gäller om han eller hon utan godtagbart skäl uteblir från praktiken eller den kompetenshöjande verksamheten. Kommunen eller måste dock alltid göra en individuell bedömning av den enskildes behov och förmåga. Bedömningen ska ske utifrån en helhetssyn på den enskildes eller hushållets situation. Det kan innebära att kravet på deltagande i åtgärder inte ska ses som generella krav som kan ställas på alla som söker socialbidrag. Men lagändringen 1998 och lagens förarbeten gör det inte helt tydligt vad som avses med dessa ökade krav. SoL är tydligast om att kraven på deltagande främst gäller för ungdomar och studenter under studieuppehållen samt personer med särskilda behov av kompetenshöjande insatser. SoL föreskriver att individer i dessa grupper kan bli hänvisade att delta i någon form av praktik eller verksamhet som ska vara kompetenshöjande för den enskilde om inget stöd kan erbjudas av Arbetsförmedlingen. Lagstiftningen och dess förarbeten (prop. 1996/97:124) är tydlig med att insatsen ska innehålla en individuell handlingsplan och att samråd med Arbetsförmedlingen ska ske om vilka ARBETSMARKNADSPOLITIK EN KUNSKAPSÖVERSIKT ÖVER ÅTGÄRDER FÖR ARBETSLÖSA SOCIALBIDRAGSTAGARE 2011/12:RFR15 insatser som kan erbjudas inom den statliga arbetsmarknadspolitiken. Kraven ska inte gälla de individer som endast kortvarigt är i behov av socialbidrag (prop. 1996/97:124).