rfr · GZ0WRFR7 · 2012-02-13 00:00:00 — Vi har i våra undersökningar av de klienter som tas in enligt LVM sett att det finns en stor psykisk ohälsa bland dem, men därmed är inte sagt att de skulle kunna vara aktuella för vård enligt LPT, som ju kräver att man har en allvarlig psykisk sjukdom, och det är en annan sak. Frågan om rättssäkerhet har varit central i utredningen. Det välkomnar vi. Det är oerhört viktigt och betydelsefullt att den frågan lyfts fram. Vi tror däremot att de svagheter som utredningen pekar på angående LVM-vården till exempel att den praktiseras olika i olika delar av landet inte kommer att förbättras. Snarare kommer vården att försvagas om klienten, missbrukaren, vårdas enligt LPT i stället för enligt LVM. Vi har gjort en liten sammanställning där vi bland annat har tittat på vårdtider, prövning i domstol, möjligheten att överklaga beslut och vilka särskilda befogenheter som finns i LVM respektive LPT, och vi tycker inte att vi kan se att det skulle bli någon förbättring i rättssäkerheten, snarare tvärtom. Utifrån förutsättningarna och det som egentligen är huvudsyftet med LVM-vården, nämligen att motivera till frivillig vård, tycker vi att vi lyckas hyfsat väl. Ungefär tre fjärdedelar av våra klienter provar inom ramen för sin LVM-tid vård i öppnare former, och det tycker vi är bra. Men det är klart att det finns en del att göra, och det går att utveckla och förbättra vården ytterligare. Något som vi har ställt oss positiva till är bland annat detta med ökat brukarinflytande. Vi tror att det som gäller ökat brukarinflytande i missbruks- och beroendevården också borde kunna gälla LVM-vården. Också detta med kompetensförstärkning är betydelsefullt. Det stöder vi på alla sätt och vis. Det finns ett behov av kompetensförstärkning inom hela missbruks- och beroendevården, och naturligtvis också inom . Det finns alltså en hel del att göra, och utredningen har lyft fram många viktiga frågor och aspekter som det går att ta tag i. Det gäller att samla alla goda krafter, och för att säga det på trönderdialekt: Det er itt' nå som kjem tå seg sjøl. fick stenografen en utmaning. Sist men inte minst är det Vårdföretagarna, som representeras av förbundsdirektör . , Vårdföretagarna: Jag är alltså ansvarig för Vårdföretagarna, som är en arbetsgivarorganisation men också en intresseorganisation för privat vård och omsorg. Vi är ungefär 2 000 medlemsföretag alltifrån tandläkare till äldrevård och vårdgivare inom missbruksvården. Vi har ingen särskild branschorganisation för dem som arbetar med missbruksvård. En stor del av missbruksvården sker med privata leverantörer. av HVB-hemmen finns i privat regi. Därför är vi väldigt positiva till att man också har tagit upp detta i utredningen. De privata vårdgivarna är en viktig del av det hela. Det innebär också att jag i mina synpunkter här främst kommer att kommentera privata vårdgivares möjligheter att verka i systemet. Huvudmannaskapsfrågan är naturligtvis otroligt viktig. Vi tar ingen direkt ställning till huruvida det ska ändras eller inte, men vi säger att det måste bli mycket tydligare än det är . Det måste alltså bli en tydligare reglering av vem som ansvarar för vad. finns det glapp och sådant som faller mellan stolarna. Om det blir ett utökat ansvar för landstingen måste man fundera över vad det leder till. Då är ju både specialistvården och primärvården involverade i det. Då måste man också tänka på att vi nu har vårdvalssystem i landet och att man måste se till att man tar hänsyn till ersättningssystem och liknande. Det är viktigt att de beslut som tas också kommer att kunna fungera. Vårdföretagarna anser att förslaget om en lagfäst förstärkt vårdgaranti och därmed möjligheten att fritt kunna välja vårdgivare kommer att innebära stora möjligheter och en positiv utveckling för den svenska missbruks- och beroen- Vi är alltså mycket positiva till att det finns ett sådant förslag i utredningen. Det kommer att kunna ge en mångfald av vårdgivare och leverantörer, och det ger en stark ställning för individen, vilket vi tror är viktigt här. Ett annat område som utredningen tar upp är kvalitetsmätningar. Vi understryker att de måste bli mycket tydligare än de är , och vi förespråkar starkt mer nationella kvalitetsmätningar, och de ska gälla lika för privata vård- och omsorgsföretag som för offentliga vårdgivare. Om man ska kunna välja på ett bra sätt måste kvaliteten vara tydlig. Det är viktigt både för politiker, tjänstemän och enskilda personer. I utredningen pekar man på auktorisation. Det tycker vi är bra, och vi ställer oss helt bakom att man har någon form av auktorisation. Även här framhåller vi att det ska gälla lika för privata och offentliga vårdgivare. Ska man verka i samma system ska det vara samma regler som gäller. är det inte så. Vi tycker att det är viktigt att det hela blir rättssäkert och att det sker på samma sätt. Ett annat område som också tas upp i utredningen är kompetensfrågor. Vi håller helt med om att detta område måste utvecklas och att vi behöver höja kompetensnivåerna. Det ä då viktigt hur det görs. är det många som jobbar i dessa verksamheter och kanske inte har den kompetens som efterfrågas. Då måste man hitta bra övergångslösningar. Vi tycker också att det är viktigt att se till att privata vårdgivare finns med i processen med att ta fram de kompetenskrav som kommer att krävas. Ett exempel som jag har fått som medskick från flera medlemsföretag är tolvstegsprogrammet. Där finns det ingen nationell utbildning för att komplettera den erfarenhet som man har. Vi tycker att det borde vara så och är väldigt positiva till att försöka medverka till något sådant. Ett annat område som man pekar på är att det är svårt att rekrytera personer med rätt kompetens och erfarenhet. I systemet krävs ofta praktikplatser, och där finns ett särskilt problem när det gäller missbruksvården, för där är man väldigt rädd för att ta in personer som inte har med verksamheten att göra och som inte har tillräcklig erfarenhet och kompetens. behöver vi se till att folk får erfarenhet och praktik. Där är man från branschen väldigt restriktiv . Jag tror att vi gemensamt måste hitta formerna för hur detta ska gå till. Får vi inte personer med bra utbildning och erfarenhet har vi på lång sikt heller inga att rekrytera. Vi är alltså mycket positiva till den stärkta ställningen för individen i och med vårdgarantin. I förslaget finns dock en 30 dagars begränsningsperiod, alltså att man ska få välja först . Vi tycker att man borde kunna få välja från början. Vi förstår alltså inte 30-dagarsregeln. Vi tycker att det är bra med kvalitetsmätningar, för det måste bli tydligare där, och vi står bakom auktorisationsförslaget. Vi tycker att kompetensfrågorna är viktiga, och där är vi gärna med och medverkar på olika sätt. Huvud- manna-skapsfrågan måste bli mycket tydligare. Ordföranden: så mycket! Då har vi gått igenom samtliga inbjudna talare, och stunden har kommit till att ledamöterna får ställa frågor. (S): Jag har en fråga till . Du saknade den ideella sektorns möjligheter. Var i missbruksvården anser du att frivilligsektorn bäst skulle kunna komma in? (M): Min fråga går till , , och till . Jag undrar om ni har tittat på Södertäljemodellen, där kommun och landsting samarbetar? Den har som mål att ingen ska hamna mellan stolarna. Man har gemensam planering, och man sätter den enskildes behov i centrum. Hur tror ni att det kommer att fungera med de redan etablerade samarbetsformerna mellan kommuner och landsting om ansvaret för behandling helt förs över till ? (V): Jag väljer att ställa min fråga till för att något väga upp den medicinska tyngdpunkten här. Huvudmannaskapsförändringen skulle innebära en stor omorganisation med nya gränsdragningar. Det är jag inte positiv till. Men ser vi att många människor ramlar mellan stolarna. var inne på detta med exempel från . Vad ser du för möjligheter att utan huvudmannaskapsförändring fånga upp de människor som hamnar mellan stolarna mellan kommun och landsting? Vad kan man hitta för alternativa förslag? : Tack för frågan! Vårt arbete bygger på den lokala föreningen ute i landet. Sedan har vi behandlingshem och också folkhögskolor. Vi har en idé där vi rekryterar folk genom vårt kamratstödsarbete, som vi kallar det på lokalt plan. Där har man möjlighet att gå vidare till ett behandlingshem och sedan till en folkhögskola. När man sedan kommer hem, antingen från behandlingshemmet eller från folkhögskolan, har man möjlighet att gå in i ett aktivt lokalt arbete. Det är ett bra exempel på hur vi som ideell organisation kan vara med i det här arbetet. : Tack för frågan! Som jag försökte uttrycka är det viktigt att man inte med de här förändringarna av huvudmannaskapet förstör de samarbeten som finns. Vår bedömning är att det inte finns någon anledning att tro att de ska behöva förstöras. En tydligare fördelning av ansvaret borde göra det lättare att ha ett samarbete. Dessutom finns det många andra exempel på andra sjukdomar på det psykiatriska området där man har ett välfungerande samarbete mellan huvudmännen. Vi ser ingen anledning till att det inte skulle kunna genomföras också på det här området. : I , där ingår, har man ett antal gemensamma mottagningar, som underlättar att möta den samtida insatsen. Det vi vill göra är att från dessa i och för sig inspirerande upplägg ta ytterligare ett steg och jobba med beroende och annan psykisk sjukdom som man än inte når med den här modellen i . Det handlar också om att fånga in problematiken med läkemedelsmissbruk och dopning, som man inte heller når på detta sätt . över landet är modellen i och ett steg framåt, men vi behöver ta ytterligare rejäla steg för att nå fler inte bara en av fem, vilket man knappt orkar med ens i . : Jag tror att man kan göra mycket mer för att stimulera samverkan mellan kommuner och landsting. Det finns en rad olika exempel runt om i landet. Jag tror också att det finns en drivkraft att åstadkomma detta både hos professionen och i landsting och kommuner. Där är också stärkt brukarinflytande en viktig del. Man ska ha tillgång till både landstingens och insatser. Sedan finns det anledning att göra förtydliganden i lagstiftningen, till exempel när det gäller tillnyktringsverksamheten. Men oavsett vad man väljer kommer det att finnas brytpunkter och behov av samverkan. Jag tycker att det är klokt att bygga vidare på det som redan håller på att utvecklas. (C): Det har kommit in många remissvar på utredningen. Jag undrar om har någon uppfattning om hur de andra remissinstanserna de som inte finns här ställer sig i den centrala fråga som utskottet har valt att ställa vid dagens hearing. (FP): Jag har en fråga till . Vad är det mer konkret i kommunernas insatser för missbruksvården som försämras om landstingen får det ansvar utredningen föreslår? (S): Jag vill ställa min fråga till Kriminalvården och . Om jag förstod rätt var ni positiva till utredningens förslag. Jag har förstått att ett stort problem i missbruksvården är vad som händer efter att man har varit på anstalt eller på behandlingshem. Där finns det brister . Tror ni att en överföring av ansvaret till landstingen skulle göra att kommunerna förbättrar sitt mottagande av kommuninnevånarna, alltså att det blir mer tid till det? : Remissammanställningen i pågår. Det är ungefär 200 remissyttranden som har kommit in. Jag uppfattar att det finns en stark uppslutning bakom förslagen när det gäller reformområdet Tidig upp- täckt och intervention. Jag uppfattar också en stark uppslutning bakom stärkt ställning för individen. När det gäller vårdens innehåll, boende och sysselsättning, som är reformområde 5, finns det ett 15-tal förslag. Även om de flesta har en mångfald som stöttar förslagen finns det vissa delar, exempelvis substitutionsbehandling och sprutbyte, där uppfattningarna är delade. När det gäller att fördjupa insatserna för barn och ungdomar, kombinerade insatser för alkoholberoende, användning av läkemedel och för psykosocial behandling finns det tydlig uppbackning när man ser till antalet remissinstanser. Sedan får man naturligtvis begrunda de olika kvalitetsaspekterna och synpunkterna i de enskilda remissvaren. När det gäller satsningen på kvalitet, kunskap och kompetens, som är reformområde 5, finns också tydlig uppbackning om att detta behövs. När det gäller vård utan samtycke är merparten försiktiga. En del vill helt avstå från att genomföra någon förändring här utom att möjligtvis förbättra nuvarande lagstiftning. Andra vill se ett mer samlat tag på tvångsvården. När det gäller förslagen om samspelet med Kriminalvården, om polisens roll och samspelet med sjukvården det gäller förändringen av LOB är det tydligt att remissinstanserna backar upp huvuddelen av förslagen. När det gäller arbetsplatser och arbetsmarknadspolitiken är bilden mer att de flesta stöder att man vill få detta genomfört, men det finns en del synpunkter. Sedan har vi det som är dagens debattämne, nämligen ansvarsfördelningen. Där har jag uppfattat att det finns starka sympatier för att samla behandlingsansvaret, men det finns delade ståndpunkter när ett gäller huruvida man ska gå till en särskild lagstiftning för att reglera ansvaret. En hel del remissinstanser talar i stället om att komplettera socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen med motsvarande bestämmelser. Det finns ett vägval här. : Det vi befarar har att göra med att det i socialtjänstlagen ju finns ett mått av rättighetskonstruktion. Det gör det inte i hälso- och sjukvårdslagen. Vi kan också ana att det skulle bli ett minskat utbud och en viss dränering av den kompetens som finns . Vi vet att nästan varje gång det sker organisatoriska förändringar stjäl det kraft från det uppdrag vi är satta att sköta. Vi tror fortfarande att det vore bäst att bygga på det som finns. Men det är helt rätt att vi kan bli mycket bättre. : Tack för frågan! Det finns 43 kommuner som knappt lägger en enda krona på beroendevård, men över lag är kommunerna inget problem för Kriminalvården. Vi har försökt tillskapa vad vi kallar treklövermottagningar kriminalvård, socialtjänst och landsting på ett par ställen i landet. I fungerar det. Många av våra klienter säger att det är första gången de möter en psykiatrisk vårdinrättning där de känner sig hemma. här är en grupp som över huvud taget aldrig har haft möjlighet att söka den vanliga vården. Däremot är problemet att landstingen inte alltid vill ställa upp. I fick vi lägga ned projektet eftersom inte kunde avsätta läkartid. och vi var positiva. Problemet är alltså inte . De är ofta med på banan. Problemet är att få tillgång till psykiatrisk vård och landstingsvård. (KD): Min fråga handlar om bemötande, och jag skulle vilja ställa den till . Jag har själv erfarenhet av en organisation i som jobbar med missbrukare och människor med psykiatrisk problematik. Vi har också i utskottet talat mycket om bemötande. Om en person med missbruksproblem hamnar på akuten finns det en risk för att den personen behandlas sämre och får mindre respekt. Hur viktigt anser du att bemötandet och den missbrukande personens egna önskemål när det gäller typ av behandling är? (MP): Min fråga rör något som tog upp, nämligen barnperspektivet. För mig är det oerhört viktigt vilken effekt huvudmannaskapet har för barnperspektivet. Detta skulle jag vilja fråga om. (S): Jag skulle vilja ställa min fråga till . Den rör huvudmannaskapet och LVM. Problemet är ju att vi inte klarar av att ge rätt insatser i rätt tid, och kommunernas möjligheter att fånga upp individer varierar ganska kraftigt över landet. Risken är ju att det som är LVM- vård alltså där vi faktiskt tvångsvårdar missbrukare oavsett om det sker inom psykiatrin eller inom ramen för LVM får precis samma variation. Det är inte vad vi borde eftersträva. Är det då rätt att fokusera på huvudmannaskapet? Borde vi inte i stället skärpa reglerna för den samordning av socialtjänst, landsting och LVM-vård som finns ? : Gott bemötande är en viktig fråga. Det är uppenbart att vi måste lyfta både och sjukvårdens sätt att bemöta personer med beroende. Det handlar om både alltifrån det professionella bemötandet och den politiska prioriteringen av dessa frågor. Du pekar på detta med akutmottagningen. Tyvärr är det vanligt att en person som är påverkad på något sätt och har skadat sig kommer in på en akutmottagning och visserligen får hjälp med själva skadan, men man bryr sig inte om beroendeproblematiken. Så lämnar vederbörande akutmottagningen och kommer kanske tillbaka igen med en ny skada, och då sker samma sak. Jag pekar på detta som en delfråga i sammanhanget. I några länder finns en skyldighet, exempelvis i , att i en akutmottagning observera att det finns en bakomliggande situation med beroendeproblematik. Då kan man puffa på individen att komma in i en behandlingssituation, föreslå och påverka. Den ordningen har vi inte . När det gäller bemötandet generellt har jag sett det som viktigt att gott bemötande lyfts in i det nya lagförslaget. Det är för att markera att denna grupp ofta kommer i ett sämre utgångsläge i kontakten med professionen. Det finns gott bemötande i lagstiftningsförslaget. Det enbart löser det inte. Men det gör det möjligt för arbetsgivaren att med sina personalorganisationer utarbeta etiska riktlinjer som personalen ska följa. Man kan då rent arbetsrättsligt påpeka konsekvenser om man har lyft in det på det sättet. Jag lyfter också fram i lagstiftningen att brukarens egna ambitioner och önskningar beträffande val av behandling ska väga tungt för det team som ska bedöma behandlingsinsatserna. Man ska särskilt beakta den enskildes önskningar. De här förändringarna kräver att det också rent utbildningsmässigt kommer in bemötande i utbildningar av berörd personal, i det korta perspektivet i samband med vidareutbildningar, i det längre perspektivet i grundutbildningarna. Det finns också förslag om detta. När det gäller fråga om huvudmannaskapet och barnperspektivet skulle jag gärna ha kommit längre när det gäller det några har tagit upp här. Det gäller kopplingen till barn som växer upp med missbrukande föräldrar. Jag lägger fram några viktiga förslag när det gäller att bryta barriärerna inom kommunen mellan olika förvaltningar som hanterar de här frågorna, den vuxna missbrukaren och barnen. Det är olika förvaltningar. Det handlar om att bryta detta genom förändringar i sekretessbestämmelser. Jag lyfter också fram det genom ett tydliggörande i huvudmannaskapet. I de situationer när det är barn inblandade ska det vara ett särskilt samarbete mellan kommunen och hälso- och sjukvården och beroendeorganisationen där. Det ska upp i den individuella plan som det är obligatoriskt att göra från kommunens sida om båda parter ska vara inblandade. Där talar man om när och hur olika saker ska falla in inklusive detta. Där jag hade velat komma längre är rekommendationer om hur man ska jobba med barn som växer upp med missbrukande föräldrar. Jag fick tyvärr lära mig att det inte har kommit fram forsknings- och utvärderingsmässigt om man ska jobba ihop med barnen och föräldrarna , om man ska skilja barnen från föräldrarna, om man ska resa i väg båda grupperna eller inte. Vi har inte den kulturen i . I finns visst forskningsunderlag och i . Men vi har inte anpassat detta till strukturen där vi har två parallella huvudmannaskap i som är inblandade i de här sammanhangen och hur man utifrån detta lämpligen jobbar. En prioritet i förslaget är nya forskarskolor för att stimulera fram forskare som ska kunna fördjupa sig i detta, utvärdera och se. Sedan är det en uppgift för forskarskolorna att bedriva forskning och löpande föra ut denna via en tillsynsmyndighet som vi kommer att ha för området med rekommendationer som bygger på erfarenheter. Jag tog inte upp frågan om tvångsvården eftersom vi skulle hålla oss till en annan fråga här . Vi har två delvis konkurrerande tvångslagar för vuxna, LVM och LPT. När vi som utredningen har gjort kikar in på de två tvångslagarna kan vi konstatera att vi har i genomsnitt 300 personer med beroendeproblematik i LVM där kommunen tar initiativet med ett politiskt beslut från socialnämnden. När det gäller LPT hade drygt hälften av de 1 400 som fanns där en viss dag när vi studerade detta en beroendeproblematik med sig. Det betyder att det är mellan 700 och 800. Det är fler i snitt med beroendeproblematik inom LPT. Det ger ett avkall på att bedömningarna är olika i landet när det gäller båda dessa lagstiftningar och där kommunen tar initiativ till insatser. I båda fallen är det sedan förvaltningsrätten som kommer in och ska ta slutlig ställning till en placering. När jag tittar på förhållandena i andra länder har man gått ifrån detta med en särskild lagstiftning med sociala kriterier och tillämpar bara en lagstiftning vid behov av tvångsinsatser. Det finns emellertid både och i vissa länder. Men det tongivande är att det är bara ett lagrum och då motsvarigheten till vår lagstiftning med LPT. Det är inte så konstigt att vi har den ordningen eftersom beroende är en av de psykiatriska diagnoserna. Det betyder att när vi har en lagstiftning för tvångsvård kommer vi lite grann ifrån den konkurrerande situationen, om ni inte misstolkar begreppet, att man kan hänvisa till att den andra lagstiftningen finns. Det har varit svårt för kommunerna att bära kostnaderna för tvångsvården när det gäller LVM. Det är en kostnad som ofta ligger på bortåt en halv miljon. För en liten kommun är det väldigt mycket pengar. Om vi har en lagstiftning där ansvaret ligger hos den större kommunen, det vill säga , med ett annat skatteunderlag tror jag att vi kan ytterligare minimera aspekter på kostnaderna när det blir aktuellt med tvångsvård. Men det primära är innehållet i vården och anpassning av vårdtiderna som jag menar blir bättre med det förslag som jag har lagt fram. Ordföranden: Jag vill uppmana utskottets ledamöter att om det går sprida frågorna lite. (FP): Herr ordförande! Jag ska rikta min fråga till från SKL. Jag vill också tacka för en väldigt intressant föredragning. SKL betonar detta med en stark samverkan och att förstärka ansvaret mellan huvudmännen. Jag vill fråga om prevention när det gäller barn och unga. Vi har inte talat så mycket om det. visade i en rapport tidigare att uppdragen till barn- och ungdomspsykiatrin och primärvården var väldigt otydliga från både kommuner och landsting. Barn- och ungdomspsykiatrin har fått kritik för att man inte riktigt tar sitt ansvar för barn som bor i missbrukande miljöer eller barn och unga som kanske själva är i ett riskbruk. Min fråga till är: Hur ser SKL på detta? Vi kan titta på den diskussion vi har haft . Har man någon strategi för hur man vill stärka ansvaret och förtydliga samverkan? (S): Jag vet inte om det är en signal i sig att det är från Sjukvårdsdelegationen som är här och inte en representant från Sociala beredningen. Det får du gärna reflektera över. Jag tycker att diskussionen lite grann blir: Då hade vi en typ av missbrukare och riskbrukare, och har vi en helt annan typ av missbrukare och riskbrukare. Jag delar inte riktigt den bilden. Jag skulle vilja säga: Då såg missbrukare ut på ett visst sätt, men kan man se ut på väldigt många olika sätt. Jag undrar om jag har förstått SKL:s inställning rätt att man landar ganska mycket i det medicinska synsättet och delar rätt mycket av bilden i utredningen eller om det är så att man vill hålla många dörrar öppna för att göra det möjligt att komma in från många olika håll och få den vård som finns. får hemskt gärna reflektera över min bild över missbrukare och riskbrukare och om det är så att jag är ute och cyklar. Jag tycker att det blir en lite stigmatiserad bild och hoppas att den bild som antydde är den som SKL delar. (M): Förslaget att föra över och samla huvudmannaskapet hos landstingen innebär att man för över ansvar från kommunerna och pengar till kommunerna. Det blir vare sig mer pengar, fler läkare eller någonting sådant. Jag skulle vilja att och lite reflekterar över detta.