rfr · GZ0WRFR11 · 2012-05-28 00:00:00 — följde upp sin tidigare granskning av grund- och forskarutbildningen i finsk-ugriska språk, och resultaten presenteras i rapporten Uppföljning av ämnes- och programutvärderingar (2011a). Här beskrivs lärosätenas svar på rekommendationerna från HSV. HSV skriver att utbildningarna i de berörda nationella minoritetsspråken har svårt att klara sig ekonomiskt och att det inte tilldelats några särskilda resurser nationellt sedan utvärderingen. Vad gäller de nationella minoritetsspråken i lärarutbildningarna meddelar lärosätena enligt rapporten att de väntar på den pågående utredningen och att de menar att initiativ måste komma från regeringen. Samarbetet mellan läroverken tycks inte ha stärkts medan samtliga läroverk tagit fasta på att vidareut- 21 Möjligheten att erbjuda avskrivning av studieskulder för potentiella lärare är dock enligt den begäran om remiss som skickats ut inte längre aktuell. 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN veckla distansutbildningen, vilket inneburit ett ökat antal sökanden till utbildningarna. Finskan har varit ett akademiskt ämne vid . Detta reflekteras i artiklar i antologin suomeni on Min finska är Finskan vid (Muhonen ). Frågor som tas upp är bland annat finska som ett universitetsämne och studenternas skiftande behov och förkunskaper (Pesonen 2009, 2010a, 2010b), finskämnets status i samhället (Wande 2010), litteratur som en del av finska språket och kulturen (2010), lärarresurserna och lärarrollen inom ämnet (Ehrnebo & 2010, 2010), internationellt samarbete samt samarbetet med det omgivande samhället och med de sverigefinska institutionerna (2010, Peltomäki 2010, Siitonen 2010, Sulkala 2010). I samma volym ingår artikeln Tolk- och översättarutbildningen vid finska institutionen 19732006 (Ehrnebo, 2010) som beskriver tre decennier av tolk- och översättarutbildningen som riktat in sig på finskspråkiga i . Orsaken till att utbildningen arrangerades var att det fanns ett behov av utbildade tolkar och översättare efter den stora invandringsvågen . Enligt författarna är situationen för tolk- och översättarutbildningen bekymmersam . har det inte anordnas någon tolkutbildning, och flera av de tolkar och översättare som är utbildade börjar närma sig pensionsåldern. Dock kvarstår behovet av goda tolkar i och med de krav som den nya lagstiftningen ställer. Tolkyrket har förlorat i status, och myndigheterna använder icke-utbildade tolkar och översättare på grund av upphandlingsförfarandet. Genom upphandlingen pressas priserna på tolktjänster, och det blir för dyrt att anlita utbildade tolkar eller erfarna översättare. Även folkbildningen erbjuder möjligheter att tillgodose de nationella minoriteternas särskilda språkliga och kulturella behov. I Kunskap för egenmakt: minoritetskvinnor och folkbildningen (2010; se även 2.1.2.6) redovisas ett regeringsuppdrag till vid (numera ) som gällde behovet av riktade utbildningssatsningar för kvinnor tillhörande de nationella minoriteterna. Utredningen visar att utbudet av utbildningsverksamhet som riktar sig till nationella minoriteter eller minoritetskvinnor tycks ha minskat trots att utbildningsinstitutionerna uttrycker ett tydligt intresse att rekrytera minoritetskvinnor. För att minoritetskvinnornas behov ska komma till utbildningsanordnarnas kännedom föreslås åtgärder som syftar till att förbättra kommunikationen mellan minoritetsgrupper och utbildningsanordnare. En bättre samordning mellan olika utbildningar, vilket kunde bidra till en förbättrad lärar- och läromedelssituation, samt ökade medel för läromedelsproduktion föreslås. Kartläggningen visar också att förutsättningar för datorstödd distansundervisning finns på alla utbildningsorganisationer, vilket ger goda möjligheter exempelvis till språkundervisning. Problemet som tas upp är dock 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN att datorvanan saknas hos många i den äldre generationen och att vissa kvinnor inte har tillgång till en dator. Utredarna efterlyser ett helhetsgrepp och ett långsiktigt synsätt på minoritetsfrågan. De stora skillnaderna mellan de olika minoritetsgrupperna och minoritetskvinnors villkor speglas i rapporten. När det gäller romerna påpekas det att romernas kulturella överlevnadsstrategi i ett marginaliserande samhälle har varit en stark kollektiv sammanhållning samt begränsad kontakt med majoritetssamhället, vilket har varit svårkombinerat med majoritetssamhällets utbildningssystem. Problem som avsaknad av grundskolekompetens, ett stort mörkertal kring andelen analfabeter och en hög skolfrånvaro för barn och ungdomar leder till ett stort behov av vuxenutbildning. Romska kvinnor drabbas av både stark etnisk marginalisering och en generell könsmaktsordning. Ansvaret för familjen kan hindra romska kvinnor från att delta i utbildning, liksom ekonomin när de tvingas ta studielån för att finansiera sin utbildning. Gruppen romer och resande är mycket heterogen och utbildningsbehoven olika, men gemensamt för många grupper synes vara behovet av grundutbildning samt yrkes- och alfabetiseringsutbildning. Några profilerade utbildningar finns för romer och resande med särskild anpassning till individernas möjligheter och bakgrund. Ingen av skolorna erbjuder utbildning särskilt riktad till romska kvinnor. Romsk personal ses som en framgångsfaktor i utbildningarna. Problem som tas upp är bristen på utbildningsplatser och lärarnas stora arbetsbörda. Några intervjuade romska kvinnor ser distansundervisning som en möjlighet som det påpekas att alla romska kvinnor inte har fri tillgång till datorer i hemmet. När det gäller tornedalingar pekas læstadianismen och partipolitiken i kommunerna ut som marginaliserande och uteslutande för de tornedalska kvinnorna. I utbildningen syns samma ojämställdhet i att majoriteten av de studerande på är män. De traditionella könsrollerna där kvinnan har hela ansvaret för familjen pekas också ut som ett hinder. Problem med undervisningen som tas upp är den nästan totala avsaknaden av läromedel i tornedalsk kultur och bristen på kompetenta lärare. Flera intervjuade anser att tornedalingar borde ges bättre möjligheter att lära sig att både läsa och skriva meänkieli eftersom många endast har muntliga kunskaper i språket. För att överbrygga de långa avstånden i norra föreslås distansutbildningar. En särskild fråga när det gäller samiska kvinnors jämställdhet är deras möjligheter till inflytande inom rennäringen och i samebyarna. Sådant stod länge i bakgrunden eftersom den samepolitiska mobiliseringen framför allt ansågs handla om gruppen som helhet och särskilda kvinnorörelser därför kunde uppfattas som splittrande. Sedan kvinnoorganisationerna Sárahkka och bildades (1988 respektive 1993) har de arbetat med jämställdhetsfrågor och strävat efter att öka samiska kvinnors representation i olika politiska sammanhang. Den samiska ungdomsorganisationen har också drivit ett projekt med syfte att stödja unga samiska kvinnor att bli delaktiga i renskötseln, erbjuda slaktkurser för kvinnor, med mera. 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN hela den samiska befolkningen har Samernas Utbildningscentrum i den före detta Samiska folkhögskolan länge haft en viktig funktion som en knutpunkt i stärkandet av den samiska identiteten. Enligt de intervjuade kvinnorna beskrivs sverigefinnarna fortfarande ofta som enbart invandrare och gruppens långa historia i glöms bort. vittnar de också om att sverigefinnarna alltid varit i täten när språk- och minoritetspolitiska frågor har drivits på samhällsnivån i . Enligt rapporten har sverigefinska kvinnor i större utsträckning än männen deltagit i vuxenutbildning, har bättre språkinlärningsresultat än männen och har i allmänhet integrerats bättre i samhället än männen. För en del äldre utgör bristen på både studietradition och kunskaper i det svenska språket ett hinder för utbildningen. En rad utbildningsorganisationer med särskild profilering mot sverigefinnar presenteras. Rapporten tar upp ett behov att utveckla utbildningen så att den bättre skulle nå de yngre generationerna sverigefinnar och behovet av bland annat kurser i egenföretagsamhet, minoritetsrättigheter och tvåspråkig uppfostran. Utbudet av läromedel beskrivs generellt som bra. Judiska kvinnors utbildningsmöjligheter förefaller mindre begränsade än hos vissa av de andra nationella minoriteterna. Jämställdhetsdiskussionen bland judarna har handlat om synagogal praxis, kvinnans utrymme i religionsutövningen och kvinnans roll i hemmet. Rapporten presenterar utbildningsorganisationer med särskild profilering mot judar och judiska kvinnoorganisationer. I motsats till de övriga nationella minoriteterna har den judiska ingen egen folkhögskola, men det finns andra former av riktad vuxenutbildning för judar, delvis på en något högre akademisk nivå. Ett stort utbildningsproblem som tas upp i rapporten är säkerhetsarbetet som församlingarna lägger av sina budgetar på. Enligt intervjuerna kan potentiella deltagare känna rädsla för att delta i utbildningsaktiviteter på kvällstid. Även bristen på läromedel och behöriga lärare pekas ut som problem. 2.3.2.11 Definiering och bevarande av en kulturell identitet Diskussioner om minoritetsidentiteten och dess bevarande förekommer i ett stort antal publikationer, inte minst när det gäller sverigefinnar och samer. Frågor som språklig och kulturell assimilering, vikten av minoritetstillhörigheten för individerna, språkets roll för minoritetsidentiteten och etnisk organisering och mobilisering tas upp i studierna. Rapporten om finskans möjligheter och rättigheter i och . En intervjustudie (Lainio & 2005) skrevs på regeringsuppdrag i samband med Utredningen om finska och syd- samiska språken (SOU 2005:40) med syftet att belysa de idéer och attityder som vanliga sverigefinnar kan tänkas ha till ett förvaltningsområde för finska i . Undersökningen omfattade en serie intervjuer och en djupenkätsstudie bland 45 informanter. Sammanfattningsvis verkar det finnas en dynamik i mönstret på gruppnivå där de äldre sverigefinnarna befinner sig i en mer finsk ände av ett kontinuum och de yngre närmar sig en mer svensk identitet. Individernas identitet ses dock som stabil men tycks ändå förebåda 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN ett identitetsskifte på gruppnivå, likt ett språkbyte. Informanterna kunde i allmänhet ganska tveklöst ange en nationell/kulturell identitet bland de angivna alternativen och man kan dra slutsatsen att en nationell eller etnisk identitet med ett relativt stabilt innehåll existerar för dessa personer. Författarna konstaterar dock att dessa personer också skulle kunna benämna sig till exempel arbetare, stockholmare, europé eller hiphoppare. Enligt Lainio (2005) är sverigefinnarna trots sin relativt nya nationella minoritetsstatus på väg in i en kritisk fas av ett språkbyte, vilket huvudsakligen beror på att de inte lyckades kräva en fullgod tvåspråkig utbildning för sina barn. I sin artikel Sverigefinne duger nästan, sverigefinska finns inte än Tankar om språkbevarande och sverigefinnarnas identitet konstaterar han att sverigefinnarna kanske i högre grad än andra invandrade grupper och minoriteter anonymiserats och assimilerats i det svenska samhället. Trots det har minoritetsstatusen inneburit en märkbar prestigehöjning. Enligt Lainio har sverigefinnarna utvecklats till en etnolingvistisk minoritet, med språket som sitt främsta etniska kännetecken. Sverigefinska som en egen språklig varietet har diskuterats , men den allmänna åsikten bland talarna verkar vara att det inte bör bli ett eget språk, skilt från finskan i . Begreppet sverigefinne har också diskuterats flitigt. Lainio poängterar vikten av att den kultur som språket och identiteten länkas till är lätt igenkännbar och så specifik att den går att identifiera. I den sverigefinska språkbyteskontexten är enligt honom denna kultur med sina värderingar, föreställningar och sätt att umgås inte längre självklar. I takt med att språkbytet fortskridit bland sverigefinnarna har också kulturen blivit mer osynlig, men en avgörande förändring i ett språks samhälleliga status kan enligt författaren stoppa eller bidra till att vända en språkbytesprocess. Lainio anser att den nya minoritetspolitiken och stödet till sverigefinnarna kan bli en sådan förändring. På grund av sin storlek har den sverigefinska gruppen fått gå i bräschen i många frågor som rör integration, tvåspråkighet, skolfrågor och minoritetsspråkspolitik. I artikeln Ett segt begrepp i svensk tvåspråkighetsdebatt (Lainio 2008, s. 87) konstaterar författaren att sverigefinnarna som en sådan pionjärgrupp också behandlats som en problemgrupp då den bland annat inte accepterat de utpekade problemen och den låga prestigen som den haft i samhället. Det har också varit svårt för sverigefinnarna att tackla vissa nedärvda, ofta normativa och på lekmannabasis utvecklade attityder. Lainio tar också upp frågan om hur medierna bidragit till den bild som konstrueras och reproduceras om sverigefinnarna som nationell minoritet och deras integration i det svenska samhället, med utgångspunkt i hur begreppet halvspråkighet framstår i offentligt bruk och i media. Enligt honom kan det vara svårt för en etnisk-språklig grupp att frigöra sig från negativa etiketter som avgetts tidigare, speciellt om dessa etiketter är kopplade till attityder. Sverigefinnar i står i fokus i artiklarna som den största byn i kommun Utflyttningen från norra till (2005) och Lapplandsborna i (2006) som beskriver ett projekt med intervjuer som gjordes bland Göteborgs- 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN födda i i , som flyttade till eller 70-talet. Många informanter berättade att de hade rest till utan avsikt att stanna kvar. Framför allt männen hade inte haft problem med att hitta arbete, men anpassningen till det nya var för många en lång process. Författaren diskuterar informanternas lappländska bakgrund och hur den återspeglas i livsstilen på den nya hemorten. De intervjuades uppväxtmiljö i präglades av kroppsarbete från tidig ålder. Ett alternativ som många unga valde var att flytta till där arbete fanns på fabrikerna. De intervjuade männen vittnade om hur uppskattade de blev på arbetsplatserna på grund av sitt flitiga arbete. Kvinnors erfarenheter var inte lika positiva; de belönades inte på samma sätt för flitigt arbete, utan en negativ följd var förlusten av arbetsförmågan långt före pensionsåldern. De intervjuade sökte livets innehåll i hårt arbete och ställde inte stora krav på sin arbetsmiljö. Bristande kunskaper i språket var ett hinder för att kunna delta i fackligt arbete. De intervjuade berättar också hur de hjälpte sina nykomna landsmän att hitta arbete och bostad. Många unga kvinnor kom till för att arbeta som hembiträde, vilket uppfattades som en trygg övergång till att börja livet i och senare arbeta till exempel i en fabrik. Författaren tar också upp informanternas beskrivningar av hur naturen blivit nyckeln till anpassningen, och insjönaturen och skogarna i omnejd har blivit platser där de kunde koppla av. Många har även en sommarstuga i stadens närhet. Författaren konstaterar att det blir lättare att uppleva en ny hemort som sin egen om den innehåller drag som liknar barndomens landskap. Ågrens (2006a) , eller? En etnologisk studie om att växa upp och leva med finsk bakgrund i analyserar och beskriver betydelsen av finsk bakgrund för 14 personer i deras vardagsliv och kommer fram till att finsk bakgrund har många innebörder och att det är viktigt att ifrågasätta hur liknande begrepp och kategoriseringar okritiskt upprepas och används. Enligt ser informanterna sig som både svenska och finska, och båda språken är viktiga inslag i deras förståelse av sig själva. Hon påpekar att informanterna i sina berättelser fokuserar på möjligheterna utan att bortse från problemen förknippade med att ha utländsk bakgrund. Artikeln På kryss en färd mellan identiteter (2006b) beskriver resultaten från intervjuer med unga människor vars föräldrar flyttade från norra och fokuserar på frågor om kulturell identitet, nationalitet, tillhörighet och ursprung. Resultaten visar att informanterna inte upplever sig som invandrare, men inte heller som svenskar, eftersom det finska finns med i deras liv på olika vis. För alla är och den finska bakgrunden viktiga på ett känslomässigt plan dock inte nationen utan barndomslandet i byar i norra där de tillbringade sommarloven och där släktingar finns. Många vittnar om att de tidigare ifrågasatt föräldrarnas krav på att vara finsk men att de senare nått en balans mellan bakgrunden i och uppväxten i , som är i konflikt med varandra. Ågrens informanter berättar om att barn till finska invandrare ibland blir negativt bemötta på grund av sina finska namn. 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN och social bakgrund dyker också upp i intervjuerna, men enligt informanterna har detta knappast med etnicitet att göra utan har samma betydelse även för svenskarna. Alla informanter har bott i förortsområden under sin uppväxt. Erfarenheten av att gå i en finsk klass varierar dock; några tycks överlag vara nöjda medan andra upplever att klassen bidrog till en känsla av isolering då kontakt med svenskan och svenskar saknades. Finska språket har bevarats även i de fall där man inte gått i finsk skola. Projektet som beskrivs i Svenskt och finskt som minoritet och majoritet (Liebkind m.fl. 2006) jämför svenskars, , sverigefinnars och finlandssvenskars syn på sig själva och på de andra grupperna, exempelvis om de ser grupperna som sinsemellan lika eller olika, bättre eller sämre. Syftet var också att undersöka vilka egenskaper som anses vara typiska för den egna gruppen och de andra grupperna i undersökningen. Sverigefinnarna såg sig själva över lag som pålitligare och plikttrognare än svenskarna, medan svenskarna tyckte tvärtom. Både finlandssvenskar och svenskar ansåg sig vara artigare, men också mer självsäkra och även självgodare än finnarna och sverigefinnarna. Finskspråkiga i båda länder ansåg sig vara flitigare, modigare, starkare och mer rättframma än de svensktalande. Sverigefinnarnas självbild var mest positiv, inga negativa egenskaper togs upp. Svenskspråkiga i båda länder betraktade finskspråkiga som aggressivare än svenskspråkiga medan finskspråkiga ansåg att svenskspråkiga i båda länderna var ytligare än de själva. Författarna konstaterar att resultaten bekräftar att de traditionella stereotypa bilderna av finskt och svenskt är förvånansvärt allmänna och djupt rotade. Identitet och tillhörighet hos äldre sverigefinnar behandlas i avhandlingen Tiden har haft sin gång: hem och tillhörighet bland sverigefinnar i (Lukkarinen 2006). Studien fokuserar på personer som var unga och som flyttade från till , och resultaten visar att de än identifierar sig efter den gamla hemorten. De gamla sociala relationerna i har dock med tiden tunnats ut, och den gamla hemorten har delvis förlorat i betydelse. Författaren menar att informanterna verkar ha skapat en hemort till, snarare än bytt hemort under sitt livslopp. Den nya hemorten har liksom den gamla blivit förknippad med minnen och känslor, och i skildringarna finns inte känslor av att vara utanför eller känna sig annorlunda i relation till människorna på hemorten i . Nätverket av släktingar och tidigare grannar var verksamt i då man 1970 beslutade bilda en egen hemortsförening, vars syfte är att värna om kultur och traditioner från den gamla hemorten, upprätthålla kontakter med den och skapa en mötesplats för människor med anknytning till den gamla hemorten. Även i Så blev livet (Sarvimäki m.fl. 2006) presenteras resultat från intervjuer med äldre sverigefinska immigranter. Berättelserna från är i stor utsträckning berättelser om hårt arbete som man ändå trivdes med. De finskspråkiga informanterna visade sig hålla sig inom sin egen krets och hade färre kontakter med svenskarna än finlandssvenskarna som också ingick i undersökningen. Intervjuerna ger en bild av att de upplevdes som hyggliga, trevliga 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN och snälla, men det finns också berättelser om upplevd diskriminering. Trots att tiden i för många präglats av hemlängtan säger största delen av dem som valt att stanna i som pensionärer att de var nöjda med livet i . av dem uppgav att de behållit finska som hemspråk och att de än behärskade finska bäst. Nästan tre fjärdedelar uppfattade sig som purfinska trots de många åren i . Att vara finsk upplevdes som en styrka, dock associerades det också med att vara tystlåten, stolt och arbetsam. Det förekom också att man gav uttryck för en dubbelidentitet. Man identifierade sig med en ort eller trakt och med sitt språkliga ursprung. Weckström har i sin doktorsavhandling in (Weckström 2008) och i sin senare publikation Suomalaisuus on kuin vahakangas. Ruotsinsuomalaiset nuoret kertovat suomalaisuudestaan [Finskheten är som en vaxduk. Sverigefinska ungdomar berättar om sin finskhet] (Weckström 2011) intervjuat andra generationens sverigefinnar i om deras syn på finskhet och tankar om finsk identitet. De intervjuade fick berätta vilken betydelse det finska språket har för deras minoritetsidentitet och -kultur samt hur de anser att finskhet och finsk kultur syns (och hörs) i deras egen vardag. Även andra aspekter av deras liv avhandlades, till exempel finskhetens och svenskhetens djupaste väsen och frågor om nationell identitet. Enligt författaren betraktar ungdomarna finskheten utan att fastna i de vanliga klichéerna tango, ishockey, vedhuggning, arbetsnarkomani eller tystlåtenhet. Hon konstaterar att det som först ser ut som finskhet eller svenskhet egentligen är någonting helt annat. Tornedalska ungdomars attityder till meänkieli undersöks i kapitlet Asenteellista menoa tornionlaaksolaiset nuoret ja vähemmistökieli [Tornedalsungdomarna och minoritetsspråket] (2006). Studien bygger på ett material som samlats in på ett gymnasium i . Informanterna är 14 studenter som valt finska som tillvalsämne i skolan. Efter en inledande enkätundersökning har 13 av dessa intervjuats. Resultaten visar att många informanter upplever att människorna i deras omgivning ser ned på meänkieli och att de själva blir tvungna att ta ställning till det, antingen genom att hålla med eller tycka annorlunda. I materialet förekommer också en kontrastering mellan meänkieli och det man kallar riktig finska, som informanterna kommenterar på olika sätt. Sinsemellan motsägelsefulla attityder till meänkieli förekommer hos flera informanter: å ena sidan beskrivs språket som någonting som är viktigt för dem själva och för den lokala identiteten, å andra sidan beskrivs det som ett blandspråk i negativ bemärkelse och dess användbarhet i större sammanhang ifrågasätts. Det finns ett antal publikationer med relevans för samisk identitet och kultur som kommit ut . Flera av dem är avhandlingar som är skrivna inom olika vetenskapliga discipliner och anlägger olika perspektiv men har det gemensamt att de belyser samisk identitet och relaterade frågor. Namnskicket ur en identitetssynvinkel tas upp i Frändéns (2010) doktorsavhandling: Att blotta vem jag är: släktnamnsskick och släktnamnsbyten hos samer i 19202009. Frändén visar att det är vanligare med samis- 2 KUNSKAPSÖVERSIKT OM DEN SVENSKA MINORITETSPOLITIKEN ka efternamn bland samer i de nordligaste delarna av , och att namnbytesprocessen innebar att samiska, liksom finska, namn byttes mot mer svenskklingande. Enligt Frändén kunde detta bero på att den samiska identiteten varit stigmatiserad. har samiska namn behållits i högre grad, vilket författaren kopplar till den samiska kulturens ökade status. Studien innehåller även intervjuer med personer som bytt till ett samiskt efternamn. Även avhandlingen : the politics of archaeology and identity in Northernmost Europe (Ojala 2009) behandlar samisk identitet men tar avstamp i den arkeologiska forskningen.