mot · H002So453 · 2012-10-04 00:00:00 — Gör till svensk lag tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att FN:s konvention om barnets rättigheter () ska gälla som svensk lag. När ratificerade gjordes bedömningen att det inte behövdes några lagändringar för att uppfylla konventionens krav. Det visade sig vara fel. kom att införlivas i svensk rätt genom transformering: den internationella överenskommelsen eller delar av den har successivt inarbetats i svensk författningstext. Denna väg valdes istället för så kallad inkorporering som hade gjort konventionen till direkt tillämplig svensk lag. Detta har dock visat sig vara en lång och mödosam väg att gå. Gång på gång uppdagas brister i lagstiftningen som gör att den inte lever upp till . Brister påtalas även i förslag till en helt ny lagstiftning. Det handlar om att familjemedlemmars återförening vid anhöriginvandring ska kopplas till försörjningskrav. Det handlar om barn som inte har rätt till vård om en förälder motsätter sig det. Det handlar om gömda flyktingbarn som inte har rätt till skola. Det handlar om att bara en bråkdel av lekplatser är tillgängliga för barn med funktionshinder. Det handlar om barn som inte beviljas färdtjänst. Det handlar om isolering i särskilda avskiljningsrum av barn som är omhändertagna och placerade på särskilda ungdomshem. Det handlar om skolor som inte är tillgängliga för alla barn. Det handlar om polisingripanden som sannolikt bör förbättras ur ett barnrättsperspektiv. Det handlar om föräldrar till barn med funktionsnedsättning som nekas hjälp med hänvisning till föräldraansvaret. Exemplen över åren på att svensk lagstiftning inte lever upp till kan göras lång. har ett antal undersökningar, rapporter, uttalanden och betänkanden visat att även om mycket görs för att ska gälla i , så är det långt ifrån så. Lagstiftning och tillämpning fallerar. Barns perspektiv vägs ofta inte in i beslut som rör barn, och barn har inte möjlighet att komma till tals i de frågor som rör dem själva. Alla myndigheter tillämpar inte på ett strategiskt och systematiskt sätt. har funnits i mer än två decennier men har fortfarande inte fått ett ordentligt genomslag i . menar att arbetet med dessutom har tappat tempo i många kommuner, landsting, regioner och myndigheter. föreslog i betänkandet Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:116) att inte inkorporera i svenskt rättssystem, utan ansåg att det räckte att anpassa våra lagar till konventionen. För ett land med så omfattande barnrättslig lagstiftning som fanns det enligt kommittén inte mycket att vinna på att ge status av nationell lag. Viktigare ansågs det att det sker en ordentlig genomgång av att lagarna stämmer överens med konventionens anda. arbete utmynnade i en strategi för att förverkliga i . har dock visat att få kommuner har antagit en samlad strategi för arbetet med (Från beslut till praktik 2008), och det finns en (och uthållighet, 2007) som visar att för att nå de mål som regeringen har satt upp krävs att fler länsstyrelser skyndar på arbetet för att öka efterlevnaden av . Även har granskat den nationella strategin för genomförande av och framfört kritiska punkter. Statliga myndigheter har fått återrapporteringskrav och uppdrag i sina regleringsbrev för att integrera ett barnperspektiv i sina verksamheter. Beslut om införande av barnkonsekvensbeskrivningar har fattats och riktlinjer för sådana har tagits fram. Universitet och högskolor har haft i uppdrag att redogöra för hur man arbetar med att införliva kunskap om i utbildningar där sådan kunskap bedöms som betydelsefull. Det har varit tydliggöranden av barnperspektivet i statsbudgeten. Det har varit informationsinsatser, regionala konferenser, utbildningssatsningar och framtagning av handböcker. Det har tillsatts arbetsgrupper som utvecklar indikatorer för att mäta effekterna av gjorda insatser. Slutsatsen är att svensk lagstiftning och praxis fortfarande inte överensstämmer med . Sedan ratificeringen 1990 talar åtgärd på åtgärd, plan på plan, uppföljning på uppföljning sitt tydliga språk: den inslagna transformeringsvägen har inte varit helt lyckosam. Och anpassningen av berörda lagar och tillämpningar tar . Det är ingen tillfällighet att både och svenska anser att ska gälla som svensk lag. De fördelar som ser med en inkorporering är bland annat följande: innehåll och syn på barn skulle tas på större allvar och få större genomslag i praktiken på såväl statlig som nivå. Det skulle ställa högre krav på kompetens hos beslutsfattare om barns behov och rättigheter. skulle bli direkt tillämpbar i svenska domstolar och vid andra myndigheter. Det skulle skapas en praxisutveckling av innehåll som skulle göra bestämmelserna tydligare. Ett barnrättsperspektiv skulle bli ett verkligt inslag i varje beslutsfattares vardag. Vägvalet med den nuvarande transformeringsmetoden, som innebär att lagar ändras och anpassas till konventionens bestämmelser, har inte varit tillräckligt framgångsrik för att barns rättigheter ska tas på allvar. I inkorporerades 2003 i människorättslagen som en del av artiklarna i transformerades in i flera lagar. Effekten har enligt rapportering från blivit att fått större genomslag på alla samhällsplan i . Jurister, lärare och socialtjänstemän har utbildats. Medier uppmärksammar konventionen mer och barn har fått ökad kunskap om den. Domstolarna tillämpar artiklarna i större utsträckning, och farhågorna att det skulle bli svårt med rättstillämpning i domstol har inte infriats. behöver en starkare rättslig ställning i så att barns rättigheter och ställning stärks, inte minst inom rättsväsendet. Mot bakgrund av att det nu gått den senaste översynen av om svensk lagstiftning är förenlig med genomfördes, att det fortfarande finns avgörande skillnader hur tillämpas, att visat oro över att fortfarande inte införlivat i svensk lag samt att har haft positiva erfarenheter anser vi att det är dags för en utredning om hur FN:s konvention för barnets rättigheter () kan inkorporeras i svensk lagstiftning. Detta bör ge regeringen tillkänna.