mot · GZ02Fi17 · 2012-04-28 00:00:00 — med anledning av prop. 2011/12:100 ekonomiska vårproposition För oss i är full sysselsättning det överordnade målet för den ekonomiska politiken. Vi presenterar i den här motionen en sysselsättningspolitik som bygger på investeringar i stället för skatteavdrag, och utbildning i stället för låglönepolitik. De förslag vi lägger handlar om att höja kvaliteten i välfärden, investera i infrastruktur och bostäder och höja ambitionerna i utbildningspolitiken. På det sättet vill vi sätta människor i arbete med att bygga en långsiktigt starkare ekonomi. Trots att har bland de starkaste statsfinanserna i världen har massarbetslösheten blivit vardag. Antalet personer med långvariga arbetslöshetsperioder har i det närmaste exploderat, bl.a. på grund av regeringens kraftiga försämringar av möjligheterna till omskolning och vidareutbildning. I vårpropositionen bedömer regeringen att arbetslösheten kommer att uppgå till , en nivå som finansminister under valrörelsen karakteriserade som just massarbetslöshet. Regeringen bedriver just nu en direkt åtstramande finanspolitik mitt i en konjunkturavmattning, i bjärt kontrast till vad tunga myndigheter på området föreslår. Det är en politisk låsning som har försvårat läge i den internationella krisen allvarligt. Dagens finanspolitiska ramverk måste moderniseras. Det som var gårdagens svar på de problem som fanns då är inte dagens svar. Sedan 90-talskrisen har vi fått en allt högre strukturell arbetslöshet och en allt lägre sysselsättningsnivå. Dessa problem måste vi ta oss an. Därför föreslår ett alternativt ramverk, där sysselsättningsmålet får den tyngd det behöver i både finans- och penningpolitiken. Vi vill att överskottsmålet och kommunernas balanskrav ersätts av mål om budget i balans över en konjunkturcykel. Vi menar också att värdet av investeringar behöver synliggöras i budgetprocessen. investeringar i infrastruktur och fastigheter har länge varit låga, såväl i ett historiskt som i ett internationellt perspektiv. Utbyggnaden av järnvägen motsvarar inte den ökade trafikmängden, vilket bl.a. har gett problem med flaskhalsar i storstadsregionerna. Det har föranlett en rad tunga instanser att kritisera regeringen för bristen på offentliga investeringar. Regeringens politik har inneburit massarbetslöshet, ökad ojämlikhet och krackelerad välfärd samt ökade koldioxidutsläpp och större klimatproblem. budgetförslag innehåller en rad tydliga svar på dessa samhällsproblem. Vi vill bygga ut och förbättra landets infrastruktur, för att ta itu med uppgiften att bygga ett hållbart transportsystem i . Vi föreslår bl.a. en särskild satsning på kollektivtrafiken genom en utbyggnad av tunnelbanan i . Vi föreslår en rad direkta stöd till bostadsbyggandet för att skapa fler hyresrätter, och en omfattande upprustning av miljonprogrammen och av välfärdslokaler som skolor, förskolor och äldreboenden. Med våra investeringar bedömer vi att 120 000 nya jobb i privat och offentlig sektor kan skapas. Regeringens alternativ till investeringar har varit att subventionera vissa lågproduktiva branscher. Den politiken har i bästa fall varit ett mycket kostsamt sätt att öka sysselsättningen och i värsta fall en helt verkningslös åtgärd. Pengarna har i hög utsträckning gått till vinster snarare än till nyanställningar. Samma pengar skulle ha resulterat i betydligt fler privata jobb om de hade använts till offentliga beställningar. Genom att prioritera offentliga investeringar går det att stärka den privata sysselsättningen och dessutom genomföra en rad konkreta, samhällsnyttiga projekt. Vi vill bryta med regeringens systematiska strategi att sätta press på de lägsta lönerna nedåt, och i stället höja ambitionerna i utbildnings- och arbetsmarknadspolitiken. Det är kunskaper som bygger ett starkt långsiktigt, inte låga löner. I den här motionen lägger vi fram ett förslag på en särskild utbildningssatsning för ungdomar i krisen, för att se till att fler får en ordentlig yrkesutbildning. För att finansiera denna satsning föreslår vi en engångsskatt på motsvarande 3,9 miljarder för de fyra storbankerna. Det finns all anledning att ta in en del av de övervinster de gör och sätta dem i produktiv användning. har en rad förslag på hur finanssektorn kan reformeras, som också tas upp i den här motionen. som företrädare för regeringen gör utspel om satsningar på välfärden, planerar regeringen i den ekonomiska vårpropositionen för fortsatta personalneddragningar inom välfärden. beräknas den kommunfinansierade sysselsättningen minska med 18 000 personer. Det är en fortsättning av den minskning med 40 000 personer vi såg under förra mandatperioden. En del av förklaringen är att alltmer skattemedel läcker ut i vinster i olika riskkapitalbolag, i stället för att gå till löner. Det har visat sig mycket lönsamt för dem att köpa upp välfärdsverksamheter i och snabbt pressa ned personalkostnaderna, vilket i sin tur leder till sämre arbetsmiljö och kvalitet. I den här motionen föreslår vi, än en gång, att vinstdrivande bolag i välfärden förbjuds. menar att det behövs investeringar i skolan, äldreomsorgen och sjukvården. Vi vill också värdesäkra statsbidragen till kommunerna. Välfärdsverksamheternas samhällsekonomiska betydelse behöver synliggöras: de satsningar vi vill göra bygger på kompetens och arbetsförmåga på lång sikt, och stärker möjligheterna att förvärvsarbeta genom att bygga ut barn- och äldreomsorgen. I den här motionen lyfter vi särskilt fram en rejäl satsning på äldreomsorg, som fullt utbyggd skulle ge utrymme för 10 000 fler heltidstjänster. Det krävs en ny färdriktning. Rättvisa är produktivt, och ekonomisk jämlikhet är en framgångsfaktor för ett lands hela utveckling. Vi vill sätta människor i arbete med att bygga upp långsiktigt, genom ett brett program av hållbara samhällsinvesteringar i välfärd, bostäder och infrastruktur. Det är vad den här vårbudgetmotionen handlar om. 4.2En kapitalism i kris7 5Svensk ekonomi och regeringens ekonomiska politik11 5.1Konjunkturläget och regeringens finanspolitik11 5.3Strukturproblem i den svenska ekonomin14 5.3.1Stagnerande produktivitet i näringslivet14 5.4Regeringens ekonomiska politik är en politik för låga löner17 5.7Ökade inkomstklyftor mellan kvinnor och män24 5.8Regeringens politik ökar segregation och utestängning25 5.9Besparingar och privatiseringar i välfärden26 6Vänsterpartiets förslag för investeringar i fler jobb och stärkt välfärd28 6.1Riktlinjer för den ekonomiska politiken28 6.2Ett alternativt ramverk för finans- och penningpolitiken29 6.2.1Åtgärdsplaner för full sysselsättning30 6.2.3Mål för de offentliga finanserna32 6.4Investeringar i jobb och välfärd39 6.5Investeringar i jobb och grön omställning44 6.5.1Investeringar i grön infrastruktur45 6.5.2Investeringar i grön teknik46 6.6Ett hållbart arbetsliv med plats för fler49 6.6.3En storsatsning på utbildning för unga52 6.6.4En allmän och solidariskt finansierad arbetslöshetsförsäkring53 6.7.3Skatter som styrmedel i miljöpolitiken55 6.7.4Företags-, kapital- och egendomsskatter56 6.8Reformera banksektorn dela bankerna58 beslutar att godkänna inriktningen på den ekonomiska politiken och budgetpolitiken (avsnitt 6 i motionen). beslutar att det ska vara förbjudet med vinstdrivande bolag i vård, skola och omsorg (avsnitt 5.9 i motionen). tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om ett alternativt ramverk för finans- och penningpolitiken (avsnitt 6.2 i motionen). beslutar att järnvägen bör återregleras och att samhället tar ett helhetsansvar för järnvägssystemet (avsnitt 6.5.1 i motionen). tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen bör inrikta sin politik kring Arbetsförmedlingens verksamhet på ett sådant sätt att kompletterande aktörer och privata jobbcoacher avvecklas (avsnitt 6.6.1 i motionen). tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det skyndsamt ska tillsättas en parlamentarisk utredning i syfte att utarbeta ett lagförslag som separerar traditionell bankverksamhet från s.k. investmentverksamhet (avsnitt 6.8 i motionen). Den ekonomiska utvecklingen har präglats av följderna av finanskrisen . Världshandeln störtdök och många länder drabbades av djupa lågkonjunkturer med gigantiska produktionsbortfall och massarbetslöshet. Finanskrisen i utlöste också ett antal nationella finanskriser i . Finanskriserna i resulterade i att ett antal länder, framför allt inom euroområdet, fick betydande statsfinansiella problem. Då saknar nationella centralbanker som kan agera som långivare i sista instans (lender of last resort) ledde deras budgetunderskott och statsskulder till akuta statsfinansiella problem i form av kraftigt stigande räntor på deras statsobligationer. Detta medförde i sin tur att redan skakiga banker sattes under ytterligare press, då många av dessa hade stora poster av de mest skuldtyngda statspapper. Bortsett , då en viss återhämtning ägde rum, har detta sammantaget resulterat i en mycket svag ekonomisk utveckling i i allmänhet och inom euroområdet i synnerhet. Eurokrisen är , trots diverse nödlån och massivt likviditetsstöd av (), fortfarande akut och konjunkturutsikterna för euroområdet är mycket svaga. I , finanskrisens epicentrum, har framför allt arbetsmarknaden drabbats mycket hårt av den ekonomiska krisen. Det är först som det har skett en mer påtaglig förbättring av arbetsmarknaden, även om sysselsättningssiffrorna för mars månad var tämligen svaga. Icke desto mindre är prognoserna för den amerikanska ekonomin mer positiv än för . präglas det amerikanska politiska systemet av stora låsningar, vilket innebär att osäkerheten om den fortsatta finanspolitiken är betydande. drabbades hårt av effekterna av lågkonjunkturen som följde på finanskrisen. inträffade sedan jordbävningskatastrofen som, utöver de mänskliga tragedierna som följde i dess spår, också slog hårt mot ekonomin. Den japanska ekonomin har emellertid börjat återhämta sig, även om de senaste makroekonomiska indikatorerna pekar åt olika håll. Utvecklingsländernas tillväxtekonomier, däribland , och , har sammantaget klarat de senaste årens ekonomiska turbulens förhållandevis väl. Utvecklingen i dessa länder har dock mattats av, vilket beror på såväl lägre inhemsk efterfrågan som att efterfrågan från har dämpats. Sammantaget beräknas global BNP växa under innevarande år och . 4.2En kapitalism i kris Orsakerna till finanskrisen 20072008 var komplexa och sammanflätade, men i grunden blottlade krisen betydande brister i det kapitalistiska systemet i allmänhet och dess nyliberala tillämpning i synnerhet. Framför allt visade sig den marknadsliberala tesen om effektiva marknader som fungerar bäst utan statlig reglering inte hålla mot verkligheten. första (större) sammanhängande analys av finanskrisen presenterade vi i samband med vår motion ekonomiska vårproposition. Där pekade vi bl.a. på ökade ekonomiska klyftor som en möjlig orsak till de amerikanska hushållens ökade skuldsättning och i förlängningen till finanskrisen. IMF publicerade en uppsats som tycks bekräfta dessa hypoteser.1 Författarna () till uppsatsen noterar att såväl finanskrisen som kris föregicks av kraftigt stigande inkomstskillnader (i ). som den reala medianinkomsten för (manliga) löntagare låg helt stilla ökade den rikaste tiondelen sina inkomster med . Detta resulterade i att vanliga löntagare kompenserade sina fallande relativa inkomster med ökad skuldsättning, som de rikaste skikten använde en del av sina ökade inkomster och förmögenheter till köp av finansiella tillgångar. Detta ledde i sin tur till nya sparande- och lånemönster och till en kraftig expansion av den finansiella sektorn. Den ökade skuldsättningen resulterade i att många amerikanska hushåll fick problem att klara sina bostadslån, vilket blev den utlösande faktorn till krisen. De senaste årens ekonomiska kris kan också ses som ett symtom på en mer långvarig och djupgående kris för det kapitalistiska systemet i de utvecklade länderna. Den sociala och ekonomiska utvecklingen i de utvecklade länderna uppvisar naturligtvis betydande skillnader mellan olika länder. Men några huvuddrag går att urskilja. Den senaste har präglats av fler återkommande finansiella kriser jämfört med decennierna efter samt en i det närmaste explosionsartad ökning av den finansiella sektorn. En starkt bidragande orsak till flera av de senaste finansiella kriserna har varit de växande globala makroekonomiska obalanser som framför allt har vuxit fram i form av stora skillnader i bytesbalanserna.2 Som nämndes ovan var de ökade inkomstskillnaderna i med stor sannolikhet en viktig faktor bakom finanskrisen . Ökade inkomstskillnader är emellertid något som har präglat de flesta . Den ökade ojämlikheten har dock utvecklats på olika sätt i . Den startade och i ett antal anglosaxiska länder, främst i och . Därefter ökade ojämlikheten mer på bred front. Den senaste trenden är att ojämlikheten har ökat i många länder som har karakteriserats som relativt jämlika. hör t.ex. till de länder där ojämlikheten har ökat mest under det senaste decenniet.3 Ett annat utmärkande drag har varit den accelererande globaliseringen, som har inneburit ökad konkurrens från de snabbväxande utvecklingsländerna, vilket i sin tur har resulterat i en allt snabbare strukturomvandling i de flesta avancerade ekonomierna. har också den strukturella arbetslösheten stigit i många länder som det har skett en betydande omfördelning från arbete till kapital, där de anställdas delar av den samlade produktionen har minskat dramatiskt.4 Den ekonomiska utvecklingen har politiskt sammanfallit med den nyliberalism som dess förgrundsfigurer och initierade och och som , i varierad utsträckning, har utgjort den politiska huvudfåran i många länder. Bärande inslag i denna politik har varit avreglerade finansmarknader, svagare fackföreningar, försämrad arbetsrätt, privatiseringar och besparingar i olika offentliga välfärdssystem. Här är inte platsen att försöka reda ut hur de olika huvuddragen i den ekonomiska utvecklingen har påverkat varandra eller hur dessa har påverkat den förda politiken och tvärtom. Detta komplexa samspel har därtill utvecklats på olika sätt i olika länder. Men förekomsten av en svällande och i stora delar direkt skadlig finanssektor samt utvecklingen mot ökad ojämlikhet, urholkade välfärdssystem och en alltmer försvagad fackföreningsrörelse är naturligtvis ingen naturlag. De flesta seriösa bedömare är överens om att de senaste 30 årens nyliberala experiment måste få ett slut. Vad det i grund och botten handlar om är att lägga om den ekonomiska politiken på ett sätt som stärker de arbetandes makt och inflytande på kapitalets bekostnad, ökar den ekonomiska jämlikheten och ställer om ekonomin på ett sätt som gör att den står i samklang med jordens naturresurser och förhindrar den annalkande klimatkatastrofen. Den ekonomiska krisen inom euroområdet har resulterat i en politisk kris för hela EU. Krisen har föranlett diverse nödlån och krisprogram för en rad länder, däribland , och . Eventuellt står nu också på tur, och och kan mycket väl behöva ett andra respektive ett tredje stödpaket. EU har ställt fel diagnos, men även utifrån denna ordinerat fel medicin. De ledande europeiska ledarna, med förbundskansler i spetsen, ser skuldkrisen som ett utslag av bristande budgetdisciplin. Deras lösningar har varit drakoniska besparingsprogram i kombination med hårdare budgetregler. Men de nya stramare budgetreglerna hade inte hjälpt vare sig eller , som båda hade överskott i de offentliga finanserna innan finanskrisen slog till 20072008. Orsakerna till den pågående krisen är inte bristande budgetdisciplin. Eurokrisen är en strukturell kris som har sin grund i att valutaunionen låser fast medlemsländerna i en gemensam penning- och valutapolitik. Detta har resulterat i privata sparandeobalanser och stora skillnader i konkurrenskraft inom valutaunionen, vilket manifesteras i de stora och växande skillnaderna i bytesbalanserna sedan den gemensamma valutan infördes. Förvisso kan man säga att EU med sina krav på omfattande lönesänkningar anlägger ett visst strukturellt perspektiv på krisen genom att på så sätt tvinga länderna till förbättrad konkurrenskraft via s.k. interna devalveringar. Denna politik har dock en rad svagheter. För det första riskerar lönesänkningar och besparingar i en djup lågkonjunktur, särskilt när samma medicin ordineras till en rad länder , att förvärra och förlänga krisen, eftersom dessa åtgärder ytterligare sänker den redan låga efterfrågan i ekonomin. Detta ökar arbetslösheten och sänker tillväxten, vilket i sin tur förvärrar skuldkrisen. För det andra visar EU:s politik att man besynnerligt nog endast beaktar den ena sidan av obalanserna i valutaunionen, dvs. underskotten i bytesbalanserna. Underskotten i flera av länder är ju till stor del ett direkt resultat av överskotten i andra delar av valutaunionen. Den nuvarande politiken lägger hela bördan på underskottsländerna att åstadkomma den nödvändiga anpassningen. En balanserad politik för att komma till rätta med obalanserna i valutaunionen borde naturligtvis innebära att man lägger lika stor kraft på att minska överskotten i de nordeuropeiska länderna. Räntorna på spanska och italienska statsobligationer är något lägre än . Den främsta orsaken till detta är ECB:s avslutade program att ge ut treåriga lån till bankerna till 1 procents ränta och minskade krav på säkerhet.5 De extremt förmånliga lånen är stötande, då det i princip handlar om en kraftig subvention till bankerna. Lånen till har sedan bankerna kunnat använda för att t.ex. köpa italienska och spanska statsobligationer med en avkastning på . Det nya förslaget att inrätta en permanent krisfond (ESM) innebär därtill att olika privata aktörers medverkan i framtida skuldavskrivningar i praktiken kommer att vara obefintlig. Detta innebär sammantaget att de som först skapade krisen, och sedan har tjänat stora pengar på densamma, inte kommer att betala för krishanteringen. Så förstärks eurokrisens gyllene regel om att bankerna kan vältra över riskerna och förlusterna på skattebetalarna. ECB:s program löser naturligtvis inte heller valutaunionens strukturella problem. Den allmänna uppfattningen bland EU:s beslutsfattare är att man genom ECB:s likviditetsprogram har köpt tid. Frågan är bara vad man har köpt tid till. Svaret hos företrädare för , IMF och EU förefaller vara att man har köpt tid för att kunna genomföra de besparingsprogram som den s.k. finanspakten stipulerar. Men detta riskerar att ytterligare fördjupa och förlänga krisen.6 Det är fullt möjligt att valutaunionen överlever i sin nuvarande form och med dess nuvarande medlemsländer. Frågan är bara till vilket pris. EU:s svar på krisen har haft en markant nyliberal slagsida med sänkta löner, urholkade fackliga rättigheter och kraftiga besparingar i olika offentliga välfärdssystem. Detta har resulterat i ekonomisk stagnation, sociala problem och skyhög arbetslöshet. Ungdomsarbetslösheten i de mest drabbade länderna har exploderat och ligger numera i flera länder på . Detta har dock inte resulterat i några toppmöten, utan alla ansträngningar syftar till att rädda det politiska prestigeprojekt som valutaunionen utgör. Då den ekonomiska krisen inom valutaområdet har medfört att ett antal folkvalda regeringar har bytts ut och ersatts med icke folkvalda teknokratregeringar som europeiska ledare dessutom öppet deklarerat att demokratiska val i borde skjutas har eurokrisen gått från en ekonomisk kris till ett allvarligt demokratiproblem som ytterligare underminerar EU:s demokratiska legitimitet. 5Svensk ekonomi och regeringens ekonomiska politik 5.1Konjunkturläget och regeringens finanspolitik När krisen i euroområdet fördjupades och gick in i ett nytt skede innebar det att den ekonomiska återhämtningen i efter finanskrisen mattades av. För den svenska ekonomin märktes effekterna på allvar först , då BNP föll i säsongsrensade termer jämfört med tredje kvartalet. Det som framför allt drog ned tillväxten var ett kraftigt fall i exporten, som sjönk med i fasta priser . Fallet i den svenska ekonomin tycks dock ha avstannat under årets första månader. Den ekonomiska återhämtningen bedöms emellertid bli tämligen måttlig. Först väntas tillväxten ta fart. Eftersom den globala efterfrågan på svenska produkter är fortsatt relativt svag kommer den inhemska efterfrågan att spela en större roll än vanligt för hur den svenska konjunkturen utvecklas. Då de svenska hushållens finansiella sparande är högt är möjligheterna goda för att den privata konsumtionen kan bidra positivt till den ekonomiska återhämtningen. Mot denna bakgrund är det extra beklagansvärt att regeringen fortsätter med sin åtstramande finanspolitik. Ett vanligt kriterium för att bedöma huruvida finanspolitiken är expansiv eller åtstramande är förändringen av det strukturella sparandet. Det strukturella sparandet fås genom att rensa budgetsaldot för konjunkturläget och för engångshändelser. Om det strukturella sparandet minskar bedöms finanspolitiken vara expansiv, medan det omvända gäller om det strukturella sparandet ökar. I regeringens ekonomiska vårproposition bedöms det strukturella sparandet öka från av BNP av BNP , vilket innebär att regeringen återigen bedriver en direkt åtstramande finanspolitik mitt i en konjunkturavmattning.7 Denna märkliga syn på finanspolitiken innebär högre arbetslöshet och lägre BNP än vad som annars hade varit möjligt. Regeringens finanspolitik står också i bjärt kontrast till vad tunga myndigheter på området föreslår eller räknar med att regeringen ska genomföra. anger i sin senaste penningpolitiska uppföljning8 att man i sin prognos för finanspolitiken baserar denna på vad som kan betraktas som en normal utveckling av finanspolitiken i förhållande till konjunkturläget och i förhållande till överskottsmålet. Detta får att anta att regeringen genomför finanspolitiska stimulanser, utöver vad som presenterades i budgetpropositionen , på sammantaget , vilket kan jämföras med den ekonomiska vårpropositionen, som i princip är helt tom på skarpa förslag för att stimulera ekonomin. har det förts en livlig diskussion om den kraftiga ökningen av de svenska bostadspriserna samt de svenska hushållens ökade skuldsättning.9 Diskussionen är begriplig mot bakgrund av att en sådan utveckling ofta föregår finansiella kriser. I diagram 1 och 2 nedan visas jämförelser mellan ett antal länder avseende prisutvecklingen på bostäder och hushållens skuldsättning i förhållande till deras disponibla inkomster. Diagram 1 Reala bostadspriser Källa: SNS, . Diagram 2 Hushållens skulder % av disponibel inkomst Källa: , dnr 2012:325. Som framgår av diagrammen ovan har såväl de svenska bostadspriserna som hushållens skuldsättning ökat relativt mycket i förhållande till en rad andra länder.10 har en viss nedgång skett i såväl de svenska bostadspriserna som hushållens skuldsättning. Historiskt har den typen av prisfall på bostäder och minskad skuldsättning hos hushållen ofta kunnat utlösa finansiella kriser. Kombinationen av högt belånade hushåll och ett stort fall i bostadspriserna utgör en stor risk för den makroekonomiska stabiliteten. Effekterna av en sådan händelse beror dock i hög utsträckning på vad som utlöser prisfallet på bostäderna. Om prisfallet utlöses av en betydande konjunkturavmattning med kraftigt stigande arbetslöshet kan effekterna bli betydande. För många bostadsinnehavare sker då dels ett inkomstbortfall i form av arbetslöshet, dels ett förmögenhetsbortfall till följd av att värdet på bostaden faller. Detta kan leda till att många blir tvungna att sälja bostaden med förlust, vilket innebär att de kanske inte klarar av att betala tillbaka lånet till banken och hamnar på obestånd, vilket i sin tur resulterar i kreditförluster för bankerna.