mot · H002So595 · 2012-10-05 00:00:00 — Givetvis är det ett misslyckande om en så viktig instans för unga människors sociala fostran förmedlar och stärker ett förakt för icke-heterosexuella. Det är dock ingen hemlighet att diskriminering förekommer. Attityden inom vissa idrottsförbund har av vissa upplevts som väldigt homofob. Att en viss typ av språk och jargong förekommer i omklädningsrum eller på träningar behöver uppmärksammas betydligt mer än vad det görs nu då detta kan leda till att många pojkar och flickor blir djupt kränkta och förtryckta. Att påtagligt få har kommit ut i idrottsvärlden talar sitt tydliga språk, särskilt inom vissa grenar och kanske framför allt på herrsidan. Det skulle kunna vara det omvända, tydliga förebilder som visar att det är ok att vara hbtq-person och att det är något att vara stolt över. Precis som inom andra delar av samhället sker dock även här en förändring. är medvetet om problemen och tog för fram en policy och en handlingsplan mot diskriminering och trakasserier på grund av sexuell läggning för att uppmärksamma hbtq-personers situation inom idrottsrörelsen. genomförs också en studie i samarbete med RFSL och RFSL ungdom som ska kartlägga attityder hbtq-personer möter i idrottsvärden. Det är den största satsning som gjorts på hbtq-frågor och också det största forskningsprojektet som gör 2012. Tanken är att projektet ska mynna i en rad förslag som ska göra att idrottsvärlden på allvar ska inkludera alla. Det är välkommet. har det inte bara handlat om enskilda hbtq-personer som finns och diskrimineras inom idrottsrörelsen, utan om de attityder som florerar inom rörelsen. Och problemen finns sällan främst på central utan på lokalnivå. Det är viktigt att idrottsrörelsens ledare påminns om sin egen position som fostrare och spridare av attityder och att diskussionen om hbtq lyfts upp och blir seriös. finns inga konsekventa krav på anti-diskriminerande motprestationer för klubbarnas ekonomiska bidrag från stat, kommun och landsting. Det anser vi är nödvändigt. Vi menar att alla klubbar som vill ha ekonomiskt stöd från det allmänna bör utarbeta en hbtq-policy och en handlingsplan för att hantera diskriminering. Det vill vi ge regeringen tillkänna. De allra flesta ledare och tränare erbjuds ingen utbildning för att kunna få eller höja sin hbtq-kompetens, vilket givetvis är mycket olyckligt, eftersom chansen att de ska upptäcka diskrimineringen därmed blir mindre. Att idrottsvärlden i jämförelse med andra offentliga arenor har så få öppna hbtq-personer på alla nivåer är symptomatiskt. Tystnad är också ett uttryck för diskriminering, liksom den svårighet som idrottsstjärnor som kommit ut har beskrivit. Idrottsrörelsen har haft lite av en särställning, men även andra ideella organisationer behöver skärskådas på samma sätt. Är det få eller inga inom rörelsen som är öppna hbtq-personer? Hur ser den interna policyn ut, i teorin och hur fungerar det i praktiken? Krav bör ställas på motsvarande sätt i samband med ekonomiska bidrag från stat, kommun och landsting. 5Hatbrott, hetsbrott och diskriminering Ett hatbrott mot en hbtq-person är ett brott som begås för att förövaren identifierar offret som homosexuell, bisexuell eller transperson. I lagstiftningen finns en straffskärpningsregel i 29 kap. 2 § 7 enligt vilken brott med motiv att kränka någon på grund av ras, hudfärg, nationalitet, etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning kan straffas hårdare än brott utan kränkningsmotiv. Enligt har den självrapporterade utsattheten för hatbrott som är homofobiskt motiverad legat stabil , men brotten uppges oftare vara polisanmälda. När det gällde plats skedde av hatbrotten 2011 på allmän plats och på internet. Ungefär lika vanligt var att det skedde i eller i anslutning till den utsattes hem (). Arbetsplatsen kom på fjärde plats . , kriminolog som forskat om hatbrott har tillsammans med andra forskare inom området, har betonat att hatbrott inte, med några få undantag, handlar om enskilda galningar utan om en struktur av förakt och fördomar. Det finns en bredd2 och systematik i hatbrotten som gör att de inte kan förklaras med de individuella förövarnas homofobi. Våldsverkaren i nazistuniform hör till undantagen, istället framträder granntanten, arbetskamraterna eller killgänget som går förbi en krogkö som de vanligaste förövarna. Hatbrotten mot hbtq-personer är ett strukturellt fenomen. Brotten kan även betecknas som budskapsbrott, det vill säga att de riktas mot många fler än det enskilda offret. Brotten är också instrumentella på så sätt att de syftar till att inskränka människors beteende och valfrihet, vilket också lyckas: studier visar att människor som varit utsatta för hatbrott blir mindre öppna och mer rädda efteråt. Att hatbrotten har ett budskap och är instrumentella brott gör att de har en djupare träffyta på demokratin än andra brott. Eller rättare sagt: det faktum att offret varit just homosexuell har i många fall räknats som en förmildrande omständighet när förövaren ställts inför rätta. Detta gäller fall av misshandel, dråp och mord där förövaren fått eller trott att han fått en sexuell invit av offret. har det räckt med en blick eller farhågan om en kommande invit eller bara känslan av att offrets homosexualitet i sig skulle innebära en sexuell invit. Straffskärpningsregeln blir en straffmildringsregel i samma stund som ett homosexuellt närmande i praktiken utgör en juridiskt förmildrande omständighet på det våldsbrott det utlöser. Det finns flera rättsfall där homosexuella inviter setts som förmildrande omständigheter när domstolarna ska bestämma brottsrubricering och strafflängd, det mest kända är kanske mordet på ishockeyspelaren 1995. råkade ragga på fel kille, en 19-årig nazist, och dödades med 64 knivhugg. Förövaren dömdes för dråp och inte mord för dessa 64 knivhugg, eftersom brottet hade föregåtts av ett raggningsförsök. kallade det för en en allvarlig provokation där offret genom sitt beteende försatt förövaren i ett tillstånd av okontrollerat ursinne. För att helt eliminera hatbrotten mot hbtq-personer krävs en attitydförändring. Den dag då det enbart är pinsamt att begrunda, irritera sig och gå igång på sina medmänniskors högst privata kärleksliv och val av partner har vi inga hatbrott riktade mot hbtq-personer. 5.1Transpersoner bör omfattas av hatbrotts- och hetslagstiftningen Grunden för diskrimineringen av transpersoner är inte relaterad till sexualitet, som hos homo- och bisexuella, utan till könsidentitet och könsuttryck. Transpersoner är en grupp som är utsatt för såväl fördomar och missaktning som hat och hets. Trots detta utgör inte en gärningsmans syfte att kränka brottsoffret på grund av hans eller hennes könsidentitet eller könsuttryck en grund för att betrakta brottet som hatbrott. En sådan klassificering av brottet möjliggör en straffskärpning. menar att könsuttryck eller könsidentitet bör föras till den uppräkning i 29 kap. 2 § som innehåller ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse och sexuell läggning. Av samma skäl bör brottet hets mot folkgrupp utvidgas till att även omfatta hot och missaktning mot gruppen transpersoner. Förtydliganden behöver göras även i grundlagarna för att otvetydigt omfatta transpersoner såsom andra. Att skyddas mot diskriminering är en mänsklig rättighet. Glädjande är att lagskyddet mot diskriminering har förbättrats i . I den civilrättsliga diskrimineringslagen finns mycket tydliga skrivningar inte bara mot diskriminering på grund av sexuell läggning utan också när det gäller könsöverskridande identitet eller uttryck. I lagtexten specificeras tydligt: att någon inte identifierar sig som kvinna eller man eller genom sin klädsel eller på annat sätt ger uttryck för att tillhöra ett annat kön. Likaså har förstärkningar gjorts i grundlagen. förtydligades regeringsformen och säger numera att en lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon missgynnas därför att han eller hon tillhör en minoritet med hänsyn till etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande eller med hänsyn till sexuell läggning (RF 2 kap. 12 §). Här sägs även att lag eller föreskrift inte får innebära att någon missgynnas på grund av sitt kön såvida inte föreskriften utgör ett led i strävanden att åstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnor eller avser värnplikt eller motsvarande tjänsteplikt (RF 2 kap. 13 §). Förändringarna är bra men hur det ser ut i verkligheten är en annan sak. Vi menar att måste säkerställa att vi har ett rättsskydd som inte bara är en papperskonstruktion utan i praktiken erbjuder ett effektivt rättsmedel för den som drabbas. Ett effektivt diskrimineringsskydd syftar inte bara till att kompensera och ge upprättelse till den som drabbas. Den fyller i allra högsta grad en handlingsdirigerande funktion. Den arbetsgivare, restaurangägare eller skolledare som vet att avsiktlig eller oavsiktlig diskriminering riskerar att kosta henne kommer att noggrant se till att så inte sker. För att stärka det förebyggande diskrimineringsarbetet behöver arbetsgivare och utbildningsansvariga bli skyldiga att förebygga diskriminering utifrån alla diskrimineringsgrunder. 5.3Skapa reella möjligheter för enskilda aktörer att driva diskrimineringsmål har framfört att myndighetens uppdrag behöver ändras. DO ser en viktig funktion i att driva diskrimineringsmål som är principiellt viktiga. I övrigt kan de svårligen driva alla de mål som skulle behöva drivas och ägna sig åt främjandearbete.3 menar att detta är fel och att det i stället av olika skäl behövs nytänkande i frågan om hur diskrimineringsmål drivs i . Den som anser sig diskriminerad, men inte vill ha eller av andra anledningar inte får stöd av eller fackförening har i praktiken mycket små möjligheter att på egen hand driva sin fråga i domstol. På samma sätt har de antidiskrimineringsbyråer som finns över landet små möjligheter att i praktiken ta en tvist till domstol. Vid en förlust löper parten risken att få stå för motpartens rättegångskostnader som med lätthet uppgår till eller mer. Den risken ska vägas mot att utdelningen i form av utdömt skadestånd vid vinst blir lägre. Till detta kommer att utsikterna att vinna inte är så stora. DO och till viss del fackförbunden har i praktiken monopol på att driva diskrimineringsprocesser. Visserligen är det svenska ombudsmannasystemet ett kraftfullt vapen mot diskriminering, men det finns ändå flera skäl till att skapa reella möjligheter för privata aktörer att processa i diskrimineringsmål. DO:s resurser är begränsade. Det är inte rimligt att en diskriminerad persons möjlighet att få rätt i domstol är avhängigt av att det finns tjänstemän som har tid att ta sig an ärendet. Det finns exempel på hur anmälningar har hunnit bli preskriberade innan DO har hunnit ta sig an dem. Det är också möjligt att en person som blivit diskriminerad av någon anledning inte vill vända sig till DO. Anledningen kan vara dåliga erfarenheter eller dåligt bemötande. Slutligen finns det ett egenvärde i att fler aktörer processar i diskrimineringsmål. Den dynamik, i form av sund konkurrens och samverkan, som kan förväntas uppstå mellan DO, diskrimineringsbyråer och andra aktörer kommer att driva fram en skarpare processföring och bättre prejudikat. grundsyn är att det finns ett egenvärde i att medborgarna inte alltid vänder sig till staten när något är fel, utan att det finns verktyg i samhället för att ta sig an problem på egen hand. 5.4Ökad hbtq-kompetens inom polis och rättsväsen Att människor vågar anmäla hatbrott förutsätter att det finns en tilltro till att bli väl bemött av polisen. Trots att utbildningsinsatser har gjorts och att utbildning om hatbrott numera ingår i polisutbildningen är hbtq-personer långt ifrån säkra på att få ett självklart bra bemötande när hen vänder sig till polisen. Samtliga polisers kompetens behöver öka kring hatbrott och behöver få detta uppdrag tydligt i regleringsbrev. Det är också helt centralt för att verkligen uppmärksamma vilka brott som är hatbrott. Inställningen hos åklagare, jurister och domare är lika viktig där hbtq-kunskap behöver finnas hos var och envar. Vi är inte där och mer utbildningsinsatser behövs därför. Detta vill vi ge regeringen tillkänna. Det är också angeläget att hbtq-kompetens ska finnas på alla brottsofferjourer, men också att fler särskilda brottsofferjourer för hbtq-personer inrättas. 6Våld i nära relationer Det är oerhört viktigt att våld som förekommer mellan samkönade par ska få lika mycket uppmärksamhet som mäns våld mot kvinnor, eller kvinnors våld mot män. En svensk omfångsundersökning med fokus på samkönat våld visar att utsatts för någon typ av psykiskt, sexuellt och eller fysiskt övergrepp från nuvarande eller tidigare partner. Resultatet är likartat vad som framkommer om kvinnors utsatthet i heterosexuella relationer. Partnermisshandel har stora likheter med mäns våld mot kvinnor. Det är samma process av nedbrytning, förödmjukelse och sexuellt, fysiskt och psykiskt våld. Särskilda inslag kan handla om att den ena partnern hotar att avslöja partnerns läggning för den som inte lever öppet, något som också kan leda till exempelvis internaliserad homofobi. Samhällets syn på våldet är dock annorlunda. Även om all misshandel är olaglig ses ofta inte våldet som lika allvarligt. Det faktum att parterna är av samma kön misstolkas som att de är jämbördiga. Många hbtq-personer drar sig för att anmäla våld inom förhållandet, bl.a. på grund av rädsla för att inte bli trodd för att misshandel bara anses vara ett heterosexuellt problem, Det kan även vara att man känner ett slags solidaritet med hbtq-samhället. Det finns också en berättigad oro inför bemötandet hos polisen och det övriga rättsväsendet. Ännu svårare är det för den som inte är öppen med sin sexualitet. Att anmäla innebär då att man både kommer ut som misshandlad och hbtq-person. Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) har tagit fram utbildningsmaterial som fått spridning. De utbildar andra som utbildar, och riktar sig även till dem som i sin yrkesutövning kommer i kontakt med människor som kan vara utsatta för våld i samkönade relationer. Fler och fler yrkesutövare känner behovet av vidareutbildning, men fortfarande finns stora behov inom till exempel sjukvård och socialtjänst. Våldet riskerar ofta att trivialiseras, betraktas som mindre allvarligt och den utsatta får inte rätt insatser. Det saknas också kunskap. Forskning har gällt lesbiskas utsatta relationer i högre grad än homosexuella mäns, bisexuellas eller transpersoners utsatthet. Det finns också bristande praktiskt hjälp. Transsexuella kvinnor tas till exempel inte emot på flera kvinnojourer och för män saknas i princip skyddat boende. Vi anser därför att kvinnojourer bör uppmuntras att ta emot transsexuella kvinnor och höja sin kompetens att bemöta lesbiska som blivit misshandlade av sin partner. Angeläget är också att manliga hbtq-personers behov av skyddat boende tillgodoses. Det vill vi ge regeringen tillkänna. 7Barn, familj och identitet förespråkar en familjesyn där varje människa ska ha rätten och möjligheten att definiera sin familj. Dagens familjer är mångfasetterade, och som tur är har vi kommit ifrån synen att endast traditionella kärnfamiljer ses som riktiga familjer. Heterosexuella, bisexuella och homosexuella får barn. Så har det alltid varit, men trots det och dagens bredd på familjetyper lever tyvärr till viss del fortfarande föreställningen att enbart heterosexuella människor i par får barn. Konkreta förändringar har dock gjorts som underlättar för hbtq-personer att få barn. blev det möjligt för lesbiska par att få barn genom assisterad befruktning, det vill säga, insemination eller befruktning utanför kroppen. Insemination för ensamstående kommer att bli verklighet efter ett beslut i . Beslutet är efterlängtat och är något länge motionerat om. Kvinnor ska inte längre behöva söka sig till eller andra länder för att bli gravida. Socialförsäkringssystemet är heller inte längre, som tidigare, frågande till föräldraskap mellan två av samma kön. Ytterligare ett välkommet beslut är att beslöt om förbättringar vid ändrad könstillhörighet. Kravet på att vara svensk medborgare och ogift för den som ansöker tas bort. Utländska domar om ändrad könstillhörighet ska under vissa förutsättningar gälla i . Kravet på sterilisering för transsexuella som söker fastställelse av könstillhörighet kommer att tas bort på grund av ytterligare enligt oss onödigt utredande. 7.1Tillåt fler än två vårdnadshavare En svaghet i den svenska lagstiftningen på familjeområdet är begränsningen att ett barn högst kan ha två vårdnadshavare. En annan svaghet är att barnets intresse av och rätt till umgänge med personer som inte är dess vårdnadshavare inte skyddas. finns många familjer där det finns fler än två föräldrar. Ett par med två kvinnor kan till exempel ha blivit föräldrar tillsammans med en eller två män. Eller så har ett barns ursprungliga två föräldrar separerat och fått nya partner som fungerar lika mycket som föräldrar som de som från början var barnets föräldrar. Ett barn kan således ha sociala föräldrar som inte anses vara föräldrar eller vårdnadshavare enligt lagstiftningen. Att inte alla de personer som i realiteten fungerar som barnets föräldrar också är det i lagens mening skapar flera praktiska problem. Det finns förskolor och skolor som inte vill skicka information till andra än de juridiska vårdnadshavarna. De största problemen uppstår vid en eventuell separation. Med dagens lagstiftning har de juridiska vårdnadshavarna alla möjligheter att frånta barnet dess rätt till umgänge och kontakt med personer som har fungerat som barnets föräldrar i praktiken sedan barnet föddes. förespråkar en politik där lagstiftningen anpassas till det faktum att barn växer upp med fler än två vuxna som tar gemensamt ansvar för barnets vård och uppfostran. Barn ska kunna ha fler än två juridiska vårdnadshavare. Likaså ska barns rätt till umgänge med sina sociala föräldrar, som inte kan bli vårdnadshavare på grund av lagstiftningens begränsningar, skyddas. Det ska inte vara avhängigt vårdnadshavarnas goda vilja. I avvaktan att lagen ger möjlighet för fler än två vårdnadshavare behöver dagens föräldraförsäkring förändras så att den passar fler familjekonstellationer bättre. vill därför införa en tredelad föräldraförsäkring när föräldraskapet delas av två föräldrar. vill vi också att föräldraförsäkringen ska förlängas . är föräldraförsäkringen 16 månader () och av dessa är endast vikta för den ena föräldern. De brukar gå under beteckningen pappamånader, eftersom när föräldraskapet delas av en man och en kvinna är det alltför ofta fortfarande kvinnan som tar ut flest dagar. Därmed blir pappamånaderna ett slags kvotering för fäder i praktiken. Genom att, när det finns två föräldrar, tredela föräldraförsäkringen skulle barnen få tillgång till båda sina föräldrar, och föräldrar får oavsett kön tydligare rätt att ta föräldrarollen. I samband med detta vill vi utöka föräldraförsäkringen . Varje förälder skulle då få en tredjedel av föräldraledigheten, medan de själva väljer hur den återstående tredjedelen disponeras. Ur ett feministiskt perspektiv får en större andel vikta dagar stora konsekvenser för mäns aktiva föräldraskap och för kvinnors situation på arbetsmarknaden. Även om det är förbjudet att diskriminera en gravid kvinna, eller en kvinna i fertil ålder, är det naivt att tro att arbetsgivare inte låter sig påverkas av hur statistiken för föräldraledighet och tillfällig föräldrapenning (TFP eller tidigare kallat VAB) ser ut. Vi tror också att vi får ett bättre samhälle där vi kommer bort från att olika kön betyder olika aktivt föräldraskap. När det finns två föräldrar av samma kön har det förstås särskild betydelse för bögpar, där ingrodda föreställningar om föräldraskap ofta kan möta på arbetsplatsen och där ett lagstadgat krav på att ta ut minst en tredjedel av föräldraledigheten kan underlätta. Vi vill göra det möjlighet att låta annan närstående person till barnet ta del av en tredjedel av föräldraledigheten på det sätt som vårdnadshavarna vill. På så sätt skulle alltså fler självklara vuxna runt barnet få en tydligare roll. För samkönade par som skaffat barn finns ofta dessa vuxna redan där, men utan att ha någon formell roll. Detta i avvaktan att fler vårdnadshavare ska kunna bli möjligt. För olikkönade par och deras barn kan det vara lika positivt att ytterligare en person kan få större del i barnets liv. Valet ska dock vara föräldrarnas. Två föräldrar väljer själva hur den tredje delen av föräldraförsäkringen bäst ska fördelas, om de vill att annan, för barnet närstående, person ska träda in, eller om de själva hellre vill fördela dagarna mellan sig. 7.3Könsneutrala presumtionsregler för föräldrar Lagstiftningen behöver uppdateras så att de personer som barnen betraktar som sina föräldrar också kan vara det i juridisk mening, även om alla inte nödvändigtvis är biologiska föräldrar. För lesbiska som blir föräldrar behöver presumtionsregler gälla på samma sätt som faderskapspresumtion. Även om det finns vissa avgränsningsproblem runt dagens regler om faderskapspresumtionen som i sig kan behöva ses över bör principen vara att reglerna ska vara könsneutrala. Om två lesbiska föräldrar är gifta eller registrerade partner kan båda bli vårdnadshavare, den icke-födande mamman efter en anmälan till familjerätten. Om föräldrarna är sambor, står barnet under vårdnad endast av den kvinna som har fött barnet, men föräldrarna kan få gemensam vårdnad genom en anmälan till . Det här förutsätter dock att de två kvinnorna skaffat barn med hjälp av den svenska sjukvården. När assisterad befruktning har skett utomlands eller i egen regi krävs att den ena partnern måste adoptera barnet för att bli förälder. Att det här borde ändras föreslogs i utredningsbetänkandet Föräldraskap vid assisterad befruktning . Det är att något händer för att trygga barnets tillgång till båda sina föräldrar. Vi anser att det bör gälla generellt att den som är gift med en person som föder ett barn automatiskt blir den andra föräldern. 7.4Ökad möjlighet till adoptioner I teorin är det möjligt för samkönade par att adoptera barn, genom att de kan bli prövade på samma sätt som andra par som vill adoptera barn. I praktiken är det dock påfallande svårt. ska ge sitt godkännande, vilket inte längre ska vara det hinder det var tidigare. Adoptionsorganisationer ska också godkänna, liksom länderna varifrån barnen kommer. finns inga länder som accepterar samkönade par som adoptivföräldrar, med undantag för där det eventuellt finns en öppning, åtminstone i teorin. menar att det är sorgligt att samkönade par i praktiken inte har samma möjlighet som andra att bli adoptivföräldrar. Att per automatik sorteras bort som sämre lämpade är en diskriminerande handling, även om den sker utanför gränser. Vi anser att i olika internationella sammanhang behöver arbeta för att situationen förändras. Det bör även göra via Myndigheten för internationella adoptioner. Det vill vi ge regeringen tillkänna. Värdmödraskap, även kallat surrogatmödraskap är en fråga som debatteras hett. Surrogat betyder ersättning. Det par som vill ha ett barn, men som själva av biologiska skäl inte kan få något, kan genom en kvinna som låter sig befruktas av parets sperma och/eller ägg få barn. Ett annat sätt att uttrycka det är att surrogatmamman, eller värdmodern, hyr ut eller lånar ut sin livmoder. I fokus står kvinnors rätt till sina kroppar och en befogad oro för att fattiga kvinnor utnyttjas när den rika världens barnlösa vill skaffa sig egna barn. Men det handlar också om vanliga människors heta barnlängtan och att hitta ett sätt att reglera de möjligheter som människor kan och redan nu hjälper varandra med. I ett antal länder finns lagar som reglerar värdmödraskap och det görs på helt olika sätt, exempelvis gällande regler om ersättning, värdmoderns rättigheter och krav på släktskap.