mot · H002Kr307 · 2012-10-03 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om Kirunasvenskarna och deras okända öde i dåtida . har ytterligare en, den sista, av dem som fanns på den svenska ambassaden i kring 1940 och hade kännedom om svenskar i avlidit. De muntliga källorna, eller de som haft släktingar som utvandrat eller berättat, blir allt färre. I gengäld, det skall vi vara tacksamma för, öppnas fler och fler arkiv, inte minst ryska sådana. Sanningen kommer fram om än sent, ofta . Utvisningen sent 1943 mitt under brinnande krig mellan och av dåvarande Sovjetambassadör, , på direkt order av de sovjetiska makthavarna , generalsekreteraren i och utrikeskommissarien , tillhör också de stora frågetecknen kring vad som var känt i om de svenskar som valt att bosätta sig i lyckoriket . Forskningen om de så kallade Kirunasvenskarna, ett namn hänförligt till en dokumentationsmapp i , är sorgligt eftersatt. Varför är svårt att veta. Kanske har det ideologiska motiv, kanske har någon tyckt att det är för pinsamt att syssla med denna varböld, kanske finns andra förklaringar. Oavsett orsak hastar saken: Allt färre som kan berätta lever . I första hand är och förblir forskning kring Kirunasvenskarna en fråga för historieforskningen. Det är ostridigt. Men kartläggningen av de svenskar som utvandrade till har också en ideologisk sida utöver de frågetecken som finns av rent mänsklig karaktär: Vad hände? Vad hände med den mannen, den kvinnan? Varför får vi inget veta? Utöver den akademiska friheten att forska har Forum för levande historia i sin upplysningsverksamhet breddats till allt vidare områden. Det tog sig bland annat uttryck i en utställning om massakrerna i . Forum för levande historia bedriver ingen och skall inte bedriva egen forskning. Men ett kvarvarande kartläggnings- och informationsområde utgörs just av de svenskar som före och i samma socialistiskt-kommunistiskt ideologiskt präglade tid utvandrade och försvann. Vid valupptakt i träffade jag den då 86-årige . Före sin pensionering hade han en 42-årig anställning och karriär i . Men Jernelöf har något annat att berätta också. Hans mor, bortgången , var en av de Kirunasvenskar som tubbades att resa österut, till lyckorike. Jernelöfs mor kom tillbaka, från . Det är därför finns och kan berätta. Men som går, minskar antalet personer med direkt eller indirekt vetskap om vad som hände. Låt dem berätta! utkom boken och Kejsaren av , om den svenska Rysslandsfebern (Förlag: ). Det var den tredje boken av författaren och journalisten i hennes egen, och av historieforskningen glömda eller möjligen illa sedda, privata men synnerligen offentliga redogörelse för ett av 1900-talets mest dramatiska skeenden i svensk samtidshistoria: den svenska Rysslandsemigrationen. Enebergs tredje bok skiljer sig från de föregående då den tar som utgångspunkt en helt annan geografisk plats än och . I centrum står Hallstaviksarbetaren och hans brev hem, av släktingar förvarade i en ask, ask, till 19231928. Breven hem utgör ett unikt tidsdokument. Dess historiska värde är stort av flera skäl: personligt, ideologiskt, samtidshistoriskt. Vad hände och varför tiger det offentliga om det öde de många svenska Rysslandsemigranterna gick till mötes? Att många mötte döden inte på grund av sjukdomar eller andra normala orsaker utan genom ideologiska avrättningar är nu styrkt men forskningen uteblir. Många är de som engagerat sig för kända svenskar som råkar illa ut utomlands, gott så. Men vi har enskilt och nationellt kanske bättre uttryckt tillsammans ett ansvar för enskilda i fjärran land, inte så mycket i avstånd räknat som historiskt och kulturellt: De kommo härifrån, de visste intet, det öde de mötte får inte bli en svart fläck. Hur skall man se på (19171990)? En politisk parentes? Ett oförblommerat terrorvälde? Drömmen om det kommunistiska lyckoriket som försvann? Upptäckten av den nedskjutna över väckte berättigad uppmärksamhet. kunde ingen berätta eller bevisa vad som var sant om vad som skett. Orsaken är enkel och brutal. Det kommunistiska var ingen möjlig samtalspartner, sanningen var omöjlig att spåra, sanningen skulle döljas. Historieskrivningen var under mer än sju decennier politiskt styrd och tillrättalagd för att passa makthavarna i . På samma sätt kunde den födde diplomaten öde efter försvinnandet i inte klarläggas förrän förintades av inre spänningar. Det är naturligt att 100-årsdag under förra ihågkoms med en ceremoni i . må vara död men icke glömd. Får vi därför glömma de andra som inte kom tillbaka från terrorväldet i ? Båda de nämnda händelserna spelade stor roll i vårt land för bilden av vår store granne i öster. När sanningen , bitvis och delvis, avslöjats, avslöjar detta i sin tur politisk förljugenhet, diplomatiskt krypande och historisk desinformation. Det är i det här perspektivet man skall se bristen på engagemang för att reda ut vad som hände vad vi vill kalla Kirunasvenskarna. I har deras öde nästan aldrig berörts, med undantag för en interpellation 2006/07:622, besvarad av utrikesminister ). och är inte de enda ouppklarade affärerna de till utvandrade svenskarna har också rätt att få en sanningsenlig beskrivning av vad som hände dem i deras nya hemland. Varför har så få intresserat sig för sanningen om vad som hände Kirunasvenskarna? De voro svenskar också de, om än avrättade i främmande land. Det är en skam att så litet intresse visats deras öde. Bristen på engagemang utgör fortsatt bakgrunden till denna motion. Kirunasvenskarnas öden är värda att berätta, deras öde gör det om möjligt än angelägnare att göra så. Låt mig påpeka att , efter att ha varit internerade på olika håll i men i huvudsak i namnet i minner ännu om vad som hände deporterades cirka 900 ryska soldater via till dåvarande . Genom intensivt också privat forskningsarbete har journalisten , verksam vid , bland annat genom en större artikelserie 2001 kartlagt vad som hände dessa i internerade ryska soldater. forskningsresultat finns nu också utgivna i boken : ryssläger i under (, 2008, 240 sidor). Det ointresse som mött ryssfrågan markeras av att finansieringen av utgivningen av boken fått ske vid ett länsmuseum utöver personlig insats. Väldokumenterad är däremot utlämningen till 1946 av 148 balter som hade varit i tysk krigstjänst. Här skall dock en annan fråga som kräver forskning och återupprättelser av människor, varav ett fåtal ännu lever, beskrivas: Det som hände dem som begåvo sig till det påstått socialistiska lyckoriket. Den ideologiska bakgrunden måste inledningsvis beröras. Den utgör ramen för en vandring mot en brutal men icke officiell verklighet. Många reste fulla av hopp men mötte endast förnedring och död. reste ett betydande antal svenskar till dåvarande , både från och andra orter i men framför allt . De reste i huvudsak av ideologiska skäl. framställdes i de kretsar där arbetskraft värvades till som ett socialistiskt lyckorike där socialismen skulle byggas och kommunismen förverkligas. Praktiskt taget alla resande var övertygade svenska kommunister. De fick ideologiskt stöd av dåtidens svenska kommunister. Verkligheten de mötte blev brutalt svart och blodröd. Många, i själva verket flertalet, kom att möta döden i , ytterst få kom någonsin åter till . De flesta mötte döden i sjukdomar eller dåliga levnadsförhållanden, andra dokumentationen är som lätt inses ännu ofullständig mötte döden genom skenrättegångar och exekutioner. Ett historiskt hål i För del handlar det om ett svart hål i vår historia om sådana hål kan ha en färg. Denna del måste belysas. Vilken form eller samverkande detta skall ske i går inte att ha en entydig åsikt om. Forum för levande historia, mest inriktat på mycket allvarliga mänskliga förbrytelser under , mindre på enskilda svenskars öden , kan ha en roll i sammanhanget som kunskapsspridare. Detta hindrar inte att olika kartläggningar görs vid historiska institutioner vid universitet och högskolor, förmodligen lämpliga samarbetspartner med motsvarigheter i andra berörda länder. Som berörts har den tidigare journalisten på , , gjort ett pionjärarbete genom privat forskningsarbete som 1999 resulterade i de första mycket uppmärksammade artiklarna om svenskarnas tragiska öden i , och i boken (och , 2000). Dåvarande statsrådet och chefen för () lovade i sammanhanget att nu skulle tidigare ovända stenar i fråga om svenskarnas öden vändas. Dessvärre har den regeringens goda ambitioner inte följts av konkreta åtgärder. Om orsaken kan man endast spekulera: Brist på uppslag att forska i, ringa intresse från allmänheten, hänsynstagande till främmande makt eller dito svenska partier eller organisationer som räds sin egen historia. , tidigare Kommunistiska Parti och däremellan kommunisterna, lovade i högstämda ordalag att gräva i sin egen historia. Låt oss konstatera att den högtidliga retorik som hördes inte följts av synliga resultat vare sig ideologiskt eller forskningsmässigt. Partiets tidiga ideologiska ogärningar föredrar partiledningen att vara totalt passiv inför. Varje uppgörelse med partiets ryggradslösa historia har uteblivit. Förtigandet av sanningen, väl illustrerad genom omskrivningar i ett brev där tidigare partiordföranden i , , och , varit inblandade, är illustrationer till detta. Problemen med sanningen har väl skildrats i ett tv-program av redaktören i programserien i . De avrättade och de som bara försvunnit har arbetat med kartläggning av så många som möjligt av de avresta svenskarnas öden i . I sin andra bok (, 2003) konstaterade hon att ännu har ingen svensk forskare tagit itu med detta svarta hål. Jag kan bara beklaga att mitt journalistiska arbete, som väckt stort intresse, ännu inte lockat till professionellt forskningsarbete, skrev hon då. är forskningsläget oförändrat. Vi vet , efter de första nyhetsavslöjandena i , inte mer om omfattningen av emigrationen, om antalet arkebuserade eller ens hur många svenskar som återvände hem än vad som redovisades då eller i Enebergs kompletterande böcker. Eneberg fann att 33 svenskar avrättats Stalinland och att minst 45 är bara försvunna. Källan är i samtliga de 33 klarlagda fallen den sovjetiska så kallade säkerhetstjänsten . Eneberg har genom studium av dessa tidigare hemliga arkiv funnit att de slutat sina dagar efter att ha anklagats för att vara sovjetfiender. Det finns skäl att tro att de ovan 45 ännu försvunna svenskarna mött samma öde som de 33 som hittats i arkiven: De slutade i en massgrav med en kula i nacken, flertalet i tallbevuxna grusåsar åren 19371939. Den bristande forskningen kan komma att resultera i inte bara att värdefull förstahandsinformation från fåtalet ännu kvarlevande resenärer eller deras barn går förlorad utan också i något som har likheter med historisk skandal. Men bakom emigrationen stod också krafter av andra slag, inte minst skildrat i boken och Kejsaren av (2007) där den finlandssvenske politikern (18811940), bosatt i och den som på Lenins uppdrag drog upp riktlinjer för framtid, engagemang för räkning lyfts fram på ett tidigare icke beskrivet sätt. anger i stället en finländsk-sovjetisk politiker vilket redan detta vittnar om vilka krafter som fanns med bakom den svenska emigrationen till . , fil.dr, var engagerad inom socialdemokratin men blev finsk finansminister i det röda folkkommissariatet som tog över makten under inbördeskriget i men flydde strax därpå till för att 1920 återkallas till som regeringschef 19231935 i den så kallade Autonoma karelska socialistiska . Hans öde liknade många av de emigranters som hamnade bakom stålvall: anklagad 1935 för borgerlig nationalism fördes han till fängelse i där han troligen avled 1940 enligt , Eneberg uppger avrättad 1938. Bara att fastslå denna till synes triviala sak, att klarlägga dödsår för en regeringschef i sovjetvälde, var och när vederbörande avrättades eller på annat sätt bragtes om livet, visar hur angelägen ytterligare forskning inte minst i arkiv är. Därför måste Enebergs forskningsprojekt få omfattande vetenskapligt stöd, både i vårt land och inte minst i de sovjetiska arkiv som redan finns tillgängliga eller kan komma att öppnas. En mycket angelägen forskningsuppgift är att klarlägga, om det är möjligt, vad som hände de svenskar eller anhöriga som , uppenbarligen huvudsakligen förgäves, sökte stöd hos i . Förmodanden bland annat av utrikesministern () att det i finns föga att finna kan vara riktiga. Men i så fall bör även det klarläggas. 2004/beslöt liksom 2005/06, 2006/07, 2007/08, 2008/09, 2009/10, 2010/11 och 2011/riksmöten att lämna motsvarande hemställan om Kirunasvenskarna utan bifall, dessvärre utan att motivera avslaget. När denna motion nu åter väcks är den därför än mer angelägen. Breddad undersökning med vetenskapligt stöd Det tycks fortfarande vara i huvudsak som med rysk hjälp letar efter svenskar i den en gång så fruktade sovjetiska säkerhetstjänstens, NKVD, olika redovisningar. bok skrev hon dock att flera unga forskare har hört av sig och förvånats över bristen på samlad historieskrivning, men tydligen lagt sina egna uppsatsplaner på is tills vidare. Vidare skriver hon: Forskningen är definitivt lågprioriterad. Av en sammanställning bok kan man dock se att fler och fler, inte minst i , blir intresserade av de svenska emigranternas öden. Men vad händer om inget händer? Den historiska skandalen väntar bak nästa hörn. Men inte ens tidens gång kan utplåna en annan tids ogärningar. Forskningen i våra grannländer Det är värt att notera att forskningsarbeten utgivits i våra grannländer. I utkom journalisten med boken dro östover (Gyldendal, utgivningen bekostad delvis av norska UD) om norska kommunisters öden på . I har åtskilliga böcker om Rysslandsfarare och deras öden utgivits. i Åbo, statligt finansierat, bekostade 2001 utgivningen av den karelska journalisten andra bok om finska terroroffer (Olimme vieras vaan Vi var bara en skara främlingar). Dåvarande statsrådet talade i en riksdagsdebatt om vikten av att forskning om kommunismens historia nu kommer i gång även i . Bakgrunden torde bland annat ha varit att flera böcker av fransmannen , exempelvis Kommunismens svarta bok (svensk översättning Bokförlaget 1999 av Le livre noire du communisme, 1997), då hade kommit ut i och väckt insikten om behovet av en granskning av den svenska kommunismens historia. fördelade 2002, bland annat mot bakgrund av statsrådet riksdagsuttalanden, , särskilt öronmärkta, till sju vetenskapliga treårsprojekt för att studera kommunistiska regimer. Men dessvärre hade bara några få kopplingar till , däribland medieforskaren studie om den svenska nyhetsförmedlingen i , redovisat tillsammans med under rubriken teg den svenska pressen? i publikationen Arbetarhistoria 4:2001 (). I har inga grundläggande forskningsprojekt kommit att riktas mot Kirunasvenskarnas öden. En viktig del i svensk modern historia förtigs. Den ideologiska uppgörelsen , 2001 eller det år man väljer att använda med kommunismen och Stalinterrorn går trögt i . Ett exempel är hur den planerade minnesplaketten över Rysslandsfararna som riksdagsledamöter () från ville ha 2001 i inte finns uppsatt . Projektet är lika dött som de flesta av de svenskar som utvandrade. Svensk eftergivenhet finns den? En intressant utrikespolitisk aspekt gäller förhållande till , . Har eftergivenhet mot den förr så militärt mäktige grannen kommit att påverka också svensk historieforskning? Redan att ställa frågan kan ses som en provokation. Likväl är den nyttig. Vilka hänsynstaganden görs när ett visst område ständigt prioriteras bort? Hänsyn till annan makt? Nej, sådant förekommer endast i andra länder, icke i . Eneberg har antytt att anhöriga till svenskar i har, oftast förgäves, vädjat om hjälp hos politiker av olika schatteringar. Även icke-socialistiska statsråd har tillrått efterlevande släktingar att inte störa pågående dialog med Kreml. Ofta har sökandet efter den i av Sovjetarmén bortförde svenske diplomaten använts som förevändning att inte göra någonting. Det måste vara en intressant forskningsuppgift att klarlägga vilka återverkningar medveten eller omedveten eftergivenhet av helt andra skäl påverkat agerande. Professor i , tidigare riksdagsledamot (), har på ett förtjänstfullt sätt tagit sig an uppgiften att belysa detta ifråga om svensk eftergiftspolitik gentemot Nazityskland. Men fanns samma attityd, och kanske under , gentemot och därefter? Att diskutera ödet för svenskar, som frivilligt eller under tvång blivit sovjetiska medborgare, skulle kunna komplicera den diplomatiska diskussionen. Det resonemanget förekom ända in . Det politiska samförståndet om att inte irritera ryssarna bestod mycket . Var finns mer material om emigranterna till att hämta? , , konstaterade att det saknas så kallad grundforskning att utgå från. Ett projekt, som kan få betydelse för , är den bearbetning av den internationella partiorganisationen (officiellt benämnt Ryska statens arkiv för social och politisk historia) som den amerikanske forskaren arbetar med. deltar här via . Av intresse för oss är de 1 300 svenskar som finns i dessa arkiv som aktiva i den kommunistiska rörelsen. Enligt är det inte endast kommunisters namn som finns upptecknade. Mycket material i dagens I trycks numera oräkneliga dokument över dömda och arkebuserade människor under terroråren 19371938. gavs bland annat ut en 600 sidor tjock bok om 13 000 offer enbart i där, det bör påpekas, också de flesta svenskarna mördades. I boken 19371938 (Listor över avlidna i , 2002) har forskaren , sammanställt mycket material, av mördande karaktär. Det märkliga är att denna forskning bekostats med offentliga medel i dagens . Vår okända historia som kan bli känd Intresset för historia, särskilt svensk historia, är större i vårt land än på många decennier. Forskningen har via mängder av populärt skrivna böcker nått en bred allmänhet. Den som vill veta, kan finna mycket. Men de öden som de svenskar som av ideologiska skäl emigrerade till gick till mötes utgör en del av vår okända historia. De finns inte i våra historieböcker dessa många hundra, kanske tusen svenska arbetare som sökte lyckan österut. Men visst finns mycket forskningsmaterial att arbeta med, inte minst personliga som arkivchefen i gjorde med återvända svenskar, intervjuer som stannat i arkiven. Berättelserna om dessa svenska arbetares öden i , skriver , har begränsat sig till någras personliga vittnesbörd. Kritik av sovjetsystemet har av uppfattats som propagandistisk och lögnaktig. Varifrån kommer begreppet Kirunasvenskarna? Svaret som ovan nämnts är en UD-dossier. Det är emellertid ett vilseledande samlingsbegrepp för den svenska arbetaremigrationen till . De flesta kom visserligen från , men en mer systematisk inventering än den jag själv är kapabel till skriver Eneberg skulle redovisa stora grupper även från andra industriområden än Malmfälten. från är ett lysande exempel. Många kom i själva verket från och och industrier där, andra från . I svenska utflyttningslängder återfinns också större grupper från sågverksområdena kring som och liksom från norr om . Den historiska forskningsuppgiften är stor, källorna kan vara många men minskas alltmer, dock är uppslagen att gå vidare och möjligheterna närmast obegränsade men det behövs stöd och ledning och beprövade vetenskapliga forskningsmetoder. Och det, , är bråttom, bråttom! har fyllt 88.