· GZ10201 · 2012-02-17 11:13:50 — har, med hänvisning till en artikel på , ställt ett antal frågor till mig om hjärtstopp utanför sjukhus. Frågorna handlar bland annat om jag är beredd att lyssna på förslagen i artikeln och vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att öka tillgången på ambulanser och intensivvårdsplatser i . Frågorna handlar också om det bör lagstiftas om så kallade hjärtstartare på allmänna platser och om jag är beredd att höja de vetenskapliga anslagen till forskning om hjärtstopp. Som socialminister har jag förmånen att nästan få ta del av intressanta och kloka förslag om hur hälso- och sjukvården kan utvecklas. Jag är naturligtvis också beredd att lyssna på de förslag som förts fram om vården av hjärtstoppspatienter. I fråga om vården av hjärtstoppspatienter gäller inledningsvis, på samma sätt som för annan hälso- och sjukvård, att landstingen har ett ansvar för att styra och finansiera hälso- och sjukvården. I det ligger att det är landstingen som måste bestämma vilka prioriteringar som ska göras och hur resurserna inom hälso- och sjukvården ska fördelas. Detta gäller till exempel för tillgången på hjärtstartare, ambulanser och intensivvårdsplatser, och jag ser det inte som motiverat att i denna fråga göra avsteg från ordningen att landstingen ansvarar för organiseringen av hälso- och sjukvården. I detta ligger att jag inte ser förutsättningar för att lagstifta om hjärtstartare på allmänna platser. Jag anser inte heller att det finns förutsättningar för ett krav på att alla anställda på arbetsplatser ska kunna hjärt-lungräddning. Arbetsgivare har möjlighet att frivilligt erbjuda sådan utbildning till sina anställda, och min förhoppning är naturligtvis att så många arbetsgivare som möjligt tar den chansen.Regeringen avsätter betydande medel för forskning knuten till hälso- och sjukvårdsområdet. Forskningen är en av de viktigaste insatserna för att vi ska kunna möta morgondagens utmaningar inom hälso- och sjukvården, och forskning behövs naturligtvis inom många olika områden. Forskarsamhället ska ges utrymme att fritt ta initiativ till forskningens innehåll och inriktning, och forskningens kvalitet ska säkerställas genom att finansiering söks i konkurrens. Enligt min mening finns det ingen anledning att tro annat än att forskning om hjärtstopp kan hävda sig väl i konkurrensen om forskningsmedel, och jag ser inte förutsättningar för att avsätta särskilda medel för hjärtstoppsforskning. När det gäller kravet på samtycke för att delta i medicinsk forskning, är utgångspunkten att forskning och sjukvård kräver samtycke av patienten. Med kravet på samtycke följer emellertid olika svårigheter och utmaningar kring personer som av olika skäl inte kan lämna sådant samtycke. Min avsikt är därför att tillsätta en utredning som ska se över olika frågor om beslutsoförmögna och ställföreträdare inom bland annat den medicinska forskningen och vården.Slutligen kan jag konstatera att det finns en rad initiativ för att minska dödligheten i hjärtstopp. Bland annat Hjärt-Lungfonden, och Svenska rådet för hjärt-lungräddning gör betydande insatser för att den som drabbas av hjärtstopp ska få vård så snabbt som möjligt. Ett exempel är det så kallade som startade i och som innebär att även räddningstjänsten, polisen och taxi kan förses med hjärtstartare och larmas vid hjärtstopp. Projektet, som spridit sig över landet i olika former, har varit mycket framgångsrikt och bygger på lokal samverkan. ser jag inte något behov av att vidta ytterligare åtgärder för denna samverkan eller i övrigt i vården av hjärtstoppspatienter. Men jag kommer att följa utvecklingen noga och återkomma i frågan om det visar sig behövas. Jag vill tacka socialministern för svaren!Tyvärr är det så många som 10 000 individer i som drabbas av hjärtstopp. Statistiken visar att av dessa påbörjar ambulanspersonal hjärt-lungräddning i 5 000 fall där bara en av tio överlever. Det är givetvis alldeles för få, och det måste till åtgärder för att komma till rätta med detta.I en artikel på förde tolv svenska hjärtexperter fram sju förslag i ett manifest som kan leda till att fler personer överlever ett hjärtstopp. Av den anledningen ställde jag en interpellation med en rad frågor till socialministern.Det är givetvis så, vilket socialministern också sade i sitt svar, att det är landstingen som har ansvar för att styra och finansiera sjukvården och därmed bestämmer om prioriteringar och fördelning av resurser. Men det är också uppenbart att frågan om hjärtstopp inte är tillräckligt prioriterad i många landsting när så många som 750 svenskar avlider i onödan till följd av plötsligt hjärtstopp. Här gör forskarna i sin artikel en liknelse med att det motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan. Då förstår man att siffran är oacceptabel. Drar man sedan, som jag gör i min interpellation, en parallell till alla de resurser som läggs ned på trafiksäkerhetsarbetet för att få ned dödstalet i trafiken ter det sig ännu märkligare att man inte utnyttjar samhällets resurser mer optimalt och prioriterar andra områden bättre inom vilka så många fler dör.Dessa hjärtforskare som har presenterat sitt manifest menar att man kan rädda ytterligare 750 liv genom olika insatser, till exempel att ställa krav på att alla anställda på en arbetsplats ska utbildas i HLR, storskalig spridning av hjärtstartare, fler ambulanser, bättre samordning mellan stat, landsting och kommuner, ökad kompetens och fortsatt forskning.Just införandet av krav på att alla anställda på en arbetsplats ska utbilda sig i HLR är en förhållandevis enkel åtgärd. Tyvärr säger socialministern att han inte ser att det finns förutsättningar för att kräva detta och hänvisar till att arbetsgivare har möjlighet att frivilligt erbjuda sådan utbildning till sina anställda. Jag tror dock att många arbetsgivare inte ens känner till att denna möjlighet finns och att det därmed är många som går miste om att få denna viktiga kunskap.Herr talman! Det gläder mig dock att socialministern har för avsikt att tillsätta en utredning som ska se över olika frågor om beslutsoförmögna så att kanske lagstiftningen förändras vad gäller kravet på att patienter i de fall de drabbas av plötsligt hjärtstopp och är medvetslösa måste lämna ett skriftligt medgivande för att delta i forskning. Detta skulle innebära att därmed upphör med att diskriminera svårt sjuka patienter för att ta del av forskningen för bättre vård.Vad gäller forskningen kring hjärtstopp hävdar socialministern att regeringen avsätter betydande medel för forskning knuten till hälso- och sjukvårdsområdet och att forskningen kring hjärtstopp kan hävda sig väl i konkurrensen om forskningsmedel. Tyvärr är det så att forskningen kring hjärtstopp i mångt och mycket måste förlita sig på bidrag från privatpersoner. delade Hjärt-Lungfonden ut till denna forskning, och det var drygt en tiondel av vad forskningen verkligen behövde.Herr talman! Jag är dock glad över att socialministern i sitt svar meddelar att han är beredd att lyssna på de förslag som förts fram kring vården av hjärtstoppspatienter. En förutsättning för att fler ska överleva hjärtstopp är att denna fråga får högre prioritet och att vi är beredda att satsa resurser. Ett antal som motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan är för många, särskilt när mycket kan göras med förhållandevis enkla åtgärder, som hjärtstartare, utbildning och bättre samordning. Jag vill först säga att jag är väldigt glad över att har väckt den här diskussionen om hjärtstopp. Som understryker är det många människor som drabbas, och ibland skulle man genom tämligen enkla åtgärder kunna få ett annat förlopp och människor skulle kunna klara sig. Det är generellt sett få som överlever hjärtstopp - det är av dem som fått vård. Men överlevnaden ökar , och det är naturligtvis väldigt positivt. Det finns många saker som man kan göra på olika nivåer.Jag vill understryka att många av de förslag som finns är kloka, värdefulla och värda att överväga. En del av dem är dock värda att överväga för den nivå som har det utpekade ansvaret. Där kan man naturligtvis alltid komma till olika slutsatser om vad den nationella nivån ska göra. Vad ska staten göra och vad ska landstingen göra? Min principiella hållning är förstås den att det är landstingen som har huvudansvaret och som måste prioritera mellan olika möjliga åtgärder när det också finns önskemål om betydande ytterligare insatser på område efter område. Vilket ska då staten ägna sig åt?Med den politik som jag och regeringen driver har vi försökt ägna oss åt breda verksamheter där vi har kunnat se en möjlighet att fungera som en katalysator för viktiga förbättringar inom hälso- och sjukvården. En del annat har vi avstått från att göra på den nationella nivån. Men mycket är värt att uppmuntra när det gäller insatser på till exempel landstingsnivå eller i samverkan mellan olika nivåer, som också tas upp i en fråga.En av frågorna handlar om att man lagstiftningsvägen skulle ställa krav på arbetsgivare att erbjuda utbildning i hjärt-lungräddning för sina anställda. Jag kan önska att många gjorde det, men för mig känns det ganska främmande att vi som lagstiftare skulle stifta en lag om att detta ska ske på varje svensk arbetsplats.Däremot vill jag gärna uppmuntra fler företag - det är en viktig effekt av den här diskussionen - att göra det känt för fler vilka möjligheter som finns att genom tämligen enkla åtgärder bidra till att fler är väl skickade att rädda livet på personer under vissa omständigheter.När det gäller forskningen finns det många olika krav i fråga om vad vi ska göra. Medicin är ett av de tre stora utpekade områdena som vi satsar extra pengar på under nuvarande forskningsperiod, och jag hoppas att det även fortsättningsvis ska vara ett av de verkligt viktiga områdena.Jag tycker också där att det är en avvägning. Vad är vårt ansvar? Ska vi gå in som politiker och säga att det är just det här de ska forska på men inte detta? Ska inte forskarsamhället göra de här värderingarna utifrån hur goda idéer det finns och pröva olika idéer i konkurrens med varandra så att det är de bästa idéerna som utforskas först? Ja, det är riktigt, som socialministern säger, att landstingen har ansvar för just prioriteringar och sjukvården. Men jag tror att det är viktigt, med tanke på att det uppenbarligen är nedprioriterat i en del landsting, att man från statens sida trycker på landstingen och kanske satsar i form av upplysningskampanjer och informationskampanjer, precis som man gör till exempel när det gäller trafiksäkerheten, om att möjligheterna finns. Det finns till exempel möjligheter för arbetsgivare att utbilda sin personal på detta sätt.Vi ser att det har blivit bättre i landsting och kommuner och att många kommuner nu har satsat på att sätta upp hjärtstartare runt om i kommunerna. Men jag tror att det hade varit viktigt om man från statens sida kunnat trycka på betydligt bättre än vad man gör . Vi har väldigt duktig och kompetent personal runt om i våra landsting för att kunna utbilda människor i det här.När det sedan gäller forskningen tycker jag att man från statens sida borde lägga mer resurser specifikt på hjärt-lungforskning. De siffror som man kan ta del av visar att det uppenbart finns brist på ekonomiska resurser för forskningen. Så är det i och för sig inom många andra områden också, och det gäller att prioritera. Men om man tittar på att Hjärt-Lungfonden skänkte och att det var drygt en tiondel av vad forskningen behöver kanske det är läge för staten att gå in och prioritera anslagen också.Jag tackar så mycket för svaret från socialministern. En av de saker vi inte har nämnt särskilt mycket är det som tar upp i interpellationen om bättre samordning, där det också finns en del projekt på gång som handlar om att försöka hitta bättre vägar för olika instanser att samverka för att snabbare kunna nå fram till den som har drabbats av ett hjärtstopp.Jag lovar att jag ska fortsätta att följa det här mycket noggrant. Jag ska i de sammanhang där jag kan puffa ytterligare för detta. Men när det gäller just forskningen kommer jag inte att lägga mig i och säga att man ska prioritera ett visst område, utan det ska vi, som vi traditionellt brukar göra, lämna till forskarsamhället att avgöra.I övrigt är det här en väldigt angelägen interpellation. Om några läser och följer denna debatt har vi bidragit något till upplysningen.