frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — Det framkom un- der utredningen att efter förnyad kontakt ansåg att det inte läng- re var bra för barnen att besöka K.S. ställningsta- gande i frågan meddelades K.S. i samband med delgivningen av beslutet. Angående K.S:s anmälan daterad begärde omprövning av beslutet och regionkontoret region gjorde i sak samma bedömning som anstalten, dvs. att då besök kunde vara till skada för barnen vägde K.S:s behov av att träffa sina barn inte tyngre än barnens behov av skydd för att inte fara illa. Att avslagsgrunden skulle vara att K.S. nekade att gå behandlingsprogrammet IDAP stämmer inte, däremot kan gi- vetvis deltagande i sådan behandling ha en riskreducerande effekt. IDAP är ett påverkansprogram för klienter som är dömda för våld i nära relation. Pro- grammet syftar till att hjälpa klienter att se, och ta ansvar, för sitt våld och förstå hur våldet påverkar partner och barn. Programmet ska också hjälpa klienter att lära sig alternativa handlingssätt istället för våld och kontrolleran- de beteende. Anstalten har förvisso bedömt att programmet är högst relevant för K.S., men det är alltså bedömningen att ett besök skulle vara till skada för barnen som är orsaken till avslaget, inte K.S:s val av programverksamhet. Vid tillfället tillämpliga bestämmelser 7, 15, 16, 17, 20 §§ förvaltningslagen (1986:223) 29 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVFS 2009:4. 2 012 /1 3:JO1 Kriminalvården, region bedömning Vad gäller bedömningarna som gjorts i sak avseende att K.S. inte kan medges besök av sina barn har Kriminalvården, region , inte någonting att anmär- ka. Rörande handläggningen av ärendet anför Kriminalvården, region , föl- jande. Anstalten avslog K.S:s besöksframställan, in- kommen . Härvid hänvisades till att barnen var brottsof- fer i den dom K.S. verkställer och att besök skulle kunna vara till skada för barnen jml 29 § KvaL. I beslutet anfördes emellertid även att anstaltens brottsoffersluss, vilken arbetar med att undersöka vilka förutsättningar som finns för kontakt mellan intagna och brottsoffer ur ett brottsofferperspektiv, skulle initiera en utredning avseende huruvida någon form av kontakt fram- över skulle kunna komma att bli möjlig mellan K.S. och barnen, då på brotts- offrens villkor och i brottsofferslussens regi. I beslutet anfördes vidare att utredningstiden skulle ta . Det dröjde i det förevarande fallet innan brottsofferslussens utredning blev klar. Kriminalvårdens uppfattning är dock att brottsofferslussarbetet inte ingick i den ordinarie ut- redningsskyldigheten jml 7 § förvaltningslagen i det ärende som anstalten avslog således ska då inte heller brottsoffersluss- handläggningstiden räknas in i det ärendet. har vidare haft alla möjlighe- ter att begära omprövning av det beslut som meddelades redan den 11 no- vember 2010. Kriminalvården konstaterar att handläggningstiden avseende brottsoffer- utredning varit längre än de som anstalten angav som en normallång handläggningstid. Härvid påpekas återigen att brottsofferslussen bedriver ett arbete som förvisso utmynnar i ett beslut utifrån vad som fram- kommit under utredningen men att det alltså är en verksamhet som genom en process bestående av kontakter och samtal ett ofta förhållandevis omfattan- de arbete verkar för att undersöka kontaktmöjligheterna mellan intagna och brottsoffer. Därefter sker också, i det fall förutsättningar föreligger för kon- takt, besöken i brottsofferslussens regi och fortlöpande bedömningar görs avseende hur kontaktformerna ska se ut. Anstalten har anfört att det i det förevarande fallet förekommit flera kontakter och samtal för att utreda förut- sättningar för kontakt mellan K.S. och barnen, vidare att anstalten under näs- tan en månads tid försökt att nå en handläggare vid social- tjänsten för att få nödvändigt underlag för att kunna fatta beslut. Handlägg- ningstiden har således, utifrån vad Kriminalvården kunnat påverka, inte varit orimligt lång. Vad gäller det som framkommit rörande att K.S. inte fått ta del av uppgif- ter som använts som underlag för beslutet som fattats efter brottsofferslussens utredning, och vilka inte bedömts omfattas av sekretess (exempelvis att soci- altjänsten ändrat sin inställning), är det Kriminalvårdens uppfattning att K.S. borde ha kommunicerats dessa. Kriminalvården avser inte att kommentera vad K.S. anfört rörande missnö- je med hantering och bedömningar. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande. trädde nya regler på kriminalvårdsområdet i kraft: fängelse- lagen (2010:610), fängelseförordningen (2010:2010) och Kriminalvårdens 2 012 /1 3:JO1 föreskrifter och allmänna råd för fängelse, KVFS 2011:1, (fängelseföreskrif- terna). I detta ärende är de äldre bestämmelserna tillämpliga. Enligt 29 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdsla- gen) får en intagen ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. En intagen får inte ta emot besök som kan äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan. Enligt 30 § kriminalvårdslagen får telefonsamtal mellan intagna och per- soner utanför anstalten äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. En intagen kan förvägras telefonsamtal som är ägnade att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hans anpassning i samhället eller annars vara till skada för honom eller någon annan. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223) ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerhe- ten eftersätts. Enligt 17 förvaltningslagen får ett ärende inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom eller henne själv och han eller hon har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutöv- ning mot någon enskild. Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett 1.om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga, 2.om ärendet rör tjänstetillsättning, antagning för frivillig utbildning, be- tygssättning, tilldelning av forskningsbidrag eller något jämförbart och det inte är fråga om prövning i högre instans efter överklagande, 3.om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomfö- ra beslutet i ärendet, eller 4.om avgörandet inte kan uppskjutas. Myndigheten bestämmer om under- rättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelseskyldigheten gäller med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Handläggningen av K.S:s besökstillståndsärenden JO kan inte ändra eller upphäva myndigheters beslut. Granskningen är inte heller avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. JO brukar således inte ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Jag tar därför inte ställning till om det var riktigt av anstalten att avslå K.S:s ansökan om besökstillstånd för barnen. När det gäller anstaltens handläggning vill jag dock framhålla följande. Av utredningen framgår att anstalten inledningsvis, efter det att ansökan inkommit, avslog K.S. ansökan om besökstillstånd för barnen och hänvisade till att anstaltens brottsoffersluss skulle fortsätta utreda om bevaka- de besök kunde tillåtas. Av vad som framkommit i ärendet framstår det som 2 012 /1 3:JO1 att den enda utredning som hade föregått anstaltens initiala beslut var att an- stalten hade tagit del av innehållet i den dom som K.S. Förvalt- ningsmyndigheter har emellertid i enlighet med den s.k. officialprincipen ett ansvar för att deras ärenden blir så utredda som dessas beskaffenhet kräver. Den utredningen förutsätts myndigheten göra innan myndigheten fattar sitt initiala beslut. En intagen har dock rätt att inom skälig tid få sin sak prövad av domstol (se artikel 6:1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Detta förutsätter naturligtvis att beslut fattas. En utredning får med andra ord, som framgår av 7 § förvaltningslagen, inte dra ut onödigtvis . Jag har förståelse för om Kriminalvården för att värna om den intagnes rätt till domstolsprövning snabbt vill fatta ett beslut i ett ärende som det aktuella. Jag kan dock inte se att den intagne är betjänt av att få ett avslagsbeslut innan ärendet är utrett. Det är enligt min mening en bättre ordning att påbörja den utredning som ärendets beskaffenhet, enligt Kriminalvårdens uppfattning, kräver. Om brottsoffer- slussutredningen inte kan avslutas inom rimlig tid, t.ex. på grund av att en utredning som företar drar ut , bör dock Kriminalvården fatta ett beslut om avslag på det underlag som finns då. Kriminalvården kan därefter fortsätta med den utredning som ärendet, enligt Kriminalvårdens uppfattning, kräver utan att den intagnes rätt till domstolsprövning fördröjs (se vidare protokollet från min inspektion av anstalten Till- berga, dnr 2315-11). Det kan inte uteslutas att domstolen gör en annan be- dömning av vilken utredning som krävs och därmed är beredd att fatta ett positivt beslut på det underlag som finns. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att K.S. innan anstalten fattade det andra beslutet avseende besökstillstånd för K.S:s barn borde ha fått ta del av uppgifter som tillförts ärendet genom någon annan än honom själv i den utsträckning anstalten inte bedömt att uppgifterna omfattades av sekre- tess. Jag är mycket kritisk till att så inte skedde. Jag förutsätter att Kriminal- vården vidtar åtgärder för att detta inte ska upprepas. Av utredningen framgår att det tog från det att K.S:s an- sökan om besökstillstånd kom in till anstalten till dess att anstalten fattade sitt andra beslut i ärendet. Handläggningstiden framstår onekligen som lång. Även med beaktande av det som framkommit om orsakerna till dröjsmålet kan Kriminalvården inte undgå kritik för den långsamma handläggningen. Anstalternas brottsofferslussverksamhet i allmänhet har det till JO inkommit flera klagomål gällande olika aspekter av anstalternas brottsofferslussverksamhet. Klagomål har även fram- förts vid JO:s inspektioner av anstalterna , , Norra och Saltvik. I Kriminalvårdens Slutredovisning av Kriminalvårdens särskilda satsning mot våld i nära relationer och sexualbrott 20082010, (diarienummer 2008- 022650) lämnas följande beskrivning av brottsofferslussverksamheten. 2 012 /1 3:JO1 Kriminalvården inrättade mellan 20082010 så kallade brottsofferslussar på nio anstalter, slutna och öppna, med specialplatser för klienter dömda för partnervåld och sexualbrott. Syftet med brottsofferslussen är att skydda brottsoffer och förhindra åter- fall i brott under verkställigheten då intagna ansöker om telefon- eller be- sökstillstånd för en målsägande eller ett brottsoffer. Även rutiner under själva besöket eller telefonsamtalet syftar till att förhindra återfall i brott. I verksam- hetens definition av brottsoffer ingår inte bara den person som direkt utsatts för våldet utan även exempelvis barn som bevittnat pappors våld mot deras mammor. Kontakter mellan brottsoffer och förövare behöver genomföras under kon- trollerade former för att förhindra förnyade övergrepp. Inför beviljande av besök eller telefonsamtal utreder brottsofferslusspersonalen därför bland annat förövarens inställning till våldet som utövats mot brottsoffret. Kontakt tas även med brottsoffret för att säkerställa att kontakten är önsk- värd och inte förenad med rädsla för förövaren. Kontakt mellan offer och förövare bygger på den våldsutövandes ansvarstagande för det våld som ut- övats och är därmed i viss mån sammankopplad till behandlingsverksamhe- ten. Även den riskbedömning som gjorts är ett viktigt redskap för personal som arbetar enligt brottsofferslussmetodiken. Om en klient har återfallit i partner- våldsbrottslighet kan det finnas skäl att utreda kontakten också med en ny partner om klienten bedöms ha förhöjd återfallsrisk. Externa kontakter med exempelvis socialtjänst eller barn- och ungdomspsykiatri tas när förfrågning- arna avser minderåriga barn. En central uppgift för Kriminalvården är att förhindra och förebygga återfall i brott. Vid prövning av intagnas ansökningar om att ta emot besök av och kommunicera elektroniskt (i praktiken främst genom telefonsamtal) med andra har Kriminalvården till uppgift att ta ställning till bl.a. om besöket eller kommunikationen kan vara till skada för den intagne eller någon annan (se 29 och 30 §§ kriminalvårdslagen respektive 7 kap. 1 och 4 §§ fängelselagen [2010:610]). För att kunna ta ställning till om ett besöks- eller telefontillstånd kan vara till skada för den som den intagne önskar ha kontakt med kan det naturligtvis finnas skäl att kontakta den person kontakten avser och, när det gäller underåriga, och den underåriges vårdnadshavare. Det är rimligt att anta att behovet av en noggrann utredning kring risken för skada normalt är större när det gäller intagna som dömts för sexualbrott eller våld i nära relation. Jag har således inte någon principiell invändning mot att anstal- ter företar utredningsåtgärder av nu nämnt slag. Handläggningen inom ramen för anstalternas brottsofferslussverksamhet ger dock anledning att närmare överväga vissa frågor. Jag vill i detta sam- manhang återge några av dem. 1.Från flera intagna har jag fått veta att det förekommer att en intagen som haft besöks- eller telefontillstånd till närstående i en viss anstalt efter för- flyttning till annan anstalt nekats sådant tillstånd. Jag är medveten om att Kriminalvården har möjlighet att ändra eller återkalla ett gynnande beslut om det bedöms erforderligt utifrån de säkerhetsskäl som Kriminalvården har att beakta. Om den intagne haft tillstånd till kontakt med närstående och genomfört en stor mängd besök och telefonsamtal till denne kan det dock framstå som märkligt att en annan anstalt utan 2 012 /1 3:JO1 särskild anledning gör en helt annan bedömning gällande risken för ska- da för den närstående. 2.En annan aspekt som sammanhänger med den beskrivna är vikten av att en brottsofferslussutredning noggrant dokumenteras. En noggrann dokumentation av vilka utredningsåtgärder som vidtagits och vilka upp- gifter som framkommit vid dessa är en förutsättning för att den intagne och hans närstående inte efter en eventuell förflyttning till annan anstalt ska tvingas genomgå en ny brottsofferslussutredning. Många intagna vittnar om att brottsofferslussutredningarna upplevs som uppslitande och integritetskränkande för såväl intagna som deras närstående. Förnyade kontakter med närstående och socialtjänst leder dessutom till att den in- tagne får vänta på anstaltens beslut, vilket leder till påfrestande uppehåll i kontakterna med de närstående. 3.Många intagna synes ha särskilt svårt att acceptera att Kriminalvården nekar dem kontakt med personer med motiveringen att dessa personer är att betrakta som presumtiva eller potentiella brottsoffer. I något fall, se dnr 5809-2010, synes kretsen av vilka som bedömts utgöra potentiella brottsoffer ha utvidgats till den grad att en intagen förbjudits att under permission alls besöka eller ta emot besök av barn. För egen del förordar jag att begreppen presumtivt eller potentiellt brottsoffer inte används. Det finns inte något stöd för att betrakta människor som varken själva utsatts för brott (direkta brottsoffer) eller är barn som bevittnat våld eller över- grepp av eller mot närstående (indirekta brottsoffer) som brottsoffer. Det sagda hindrar naturligtvis inte att Kriminalvården i ett visst fall avslår en ansökan om besökstillstånd därför att besöket bedöms kunna vara till skada för besökaren, t.ex. när en intagen som tidigare dömts för våld mot sin partner inleder en ny relation. 4.I vissa fall har jag uppmärksammat något som kan tolkas som en ovilja att acceptera uppfattning i fråga om lämpligheten i kon- takten mellan en intagen och ett barn. Det har förekommit att en anstalt gjort en s.k. orosanmälan (en anmälan till socialnämnden om något som kan innebära att nämnden behöver ingripa till ett barns skydd, se 14 kap. 1 § socialtjänstlagen [2001:453]) och att därefter beslutat att inte inleda en utredning. har gjort bedöm- ningen att det inte finns någonting som talar emot ett umgänge mellan den intagne, hans hustru och deras barn. Anstalten har därefter inte fattat något beslut avseende den intagnes besöks- eller telefontillståndsärenden till barnen utan gjort ytterligare orosanmälningar. Jag vill här framhålla att Kriminalvården måste göra sitt ställningstagande utifrån det besluts- underlag som finns. Handläggningen, och därmed den intagnes rätt till domstolsprövning, bör inte fördröjas genom att anstalten på nytt anmäler redan kända förhållanden till . Att Kriminalvården och so- cialtjänsten har olika uppfattning om lämpligheten av den önskade kon- takten utgör alltså inte hinder att fatta beslut. Tvärtom är det just i dessa fall särskilt angeläget att beslut fattas för att möjliggöra överprövning av beslutet. 2 012 /1 3:JO1 5.Kriminalvårdens personal måste vara uppmärksam på gränsen mellan Kriminalvårdens och uppdrag. I Kriminalvårdens uppdrag ligger inte att se till att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. Detta hör till socialnämndens uppgifter (5 kap. 11 § socialtjänstlagen). Kriminalvårdens kontakt med den intagnes närstående måste inriktas på att inhämta uppgifter som behövs som underlag vid be- dömningen av om det finns risk för skada för den närstående genom be- slut som Kriminalvården fattar. Vissa frågor om kontakten med de perso- ner som den intagne önskar kontakt med har jag berört i ett annat ärende som jag fattat beslut i denna dag, dnr 5271-2011. 6.Vid av anstalten Norra upp- lyste brottsofferslusshandläggaren om att anstalten regelmässigt fattar ett avslagsbeslut i avvaktan på utredning i de fall ärenden gällande besöks- och telefontillstånd handläggs inom brottsofferslussen. Utifrån det reso- nemang jag fört ovan, under rubriken av K.S:s be- sökstillståndsärenden, ställer jag mig avvisande till en sådan rutin. 7.Anstalterna måste vara uppmärksamma på att vissa situationer kräver speciella överväganden. Det kan exempelvis vara fallet när den person som en intagen önskar kontakt med är en partner som den intagne haft en relation till och den brottslighet den intagne är dömd för ligger långt tillbaka i tiden (se t.ex. dnr 876-2012). 8.På flera områden upplever jag att brottsofferslussverksamheten vid lan- dets anstalter behöver likriktas och ges fastare ramar. Som exempel kan nämnas att jag vid min inspektion av anstalten Saltvik fick veta att anstaltens brottsoffersluss inte iakttar den kommunikationsplikt som följer av 17 § förvaltningslagen. Det vore önskvärt att huvudkontoret utformade riktlinjer för verksamheten, exempelvis i formen av en hand- bok. Det som K.S. anför i övrigt föranleder inte någon kommertar. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot Kriminalvården för behandlingen av en intagen i kriminalvårdsanstalt i samband med ett sjukhusbesök (Dnr 3474-2011 och 4532-2011) I ett beslut anförde chefsJO följande. Beslutet i korthet: Kriminalvården ska inför ett externt sjukvårdsbesök göra en individualiserad bedömning av om säkerhetsåtgärderna i det enskilda fallet står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Den av anstalten gjor- da säkerhetsbedömningen i ärendet har byggt på en rutin där det framstår som tveksamt om utrymme funnits för en tillräckligt individualiserad bedöm- ning. Vidare har anstalten inte arbetat med perspektivet att minimera en nödvändig integritetskränkning av den intagne utan haft säkerhetsperspekti- vet som ledstjärna. Det krävs av Kriminalvården att hantera båda perspekti- ven. I anmälningar, som kom in till JO respektive , uppgav L.W. är placerad i anstalten , eftersom han på grund av sjukdom är i behov av egen toalett. Till följd av sjuk- domen skulle L.W. besöka i för undersökning. När han skulle lämna anstalten fick han inte ha civila kläder. Till sjukhuset åtföljdes L.W. av tre vårdare, som belade honom med såväl hand- som midjefängsel. Till undersökningen eskorterades han bl.a. genom sjukhusets huvudentré och hisshall. är själv läkare och har arbetat vid det aktuella sjukhuset. Under transporten till mottagningen passerade han flertalet sjukhusanställda, varav minst två läkarkollegor kände igen honom. I samband med undersökningen lämnade de tre vårdarna inte mottagningsrummet, varför de kunde iaktta undersökningen och ta del av det som sades mellan L.W. och den undersökande läkaren. L.W., N.O.W. och deras dotter har efter händelsen drabbats av bl.a. ångest, och begär till följd härav skadestånd. Kriminalvården anmodades att yttra sig över anmälan. I sitt svar anförde myndigheten (region ), genom regionchefen , bl.a. följande. Yttrande har inhämtats från anstalten om aktuellt sjukhusbesök. Yttrandet har följts upp av kontakt med kriminalvårds- chefen och berörd kriminalvårdsinspektör. Information har även inhämtats från det klientadministrativa systemet, . verkställer en fängelsedom och . Tidigaste dag för villkorlig frigivning är beräknad att infalla . Verkställigheten påbörjades i anstalten , öppen an- stalt, sedan L.W. gripits av polisen såsom efterlyst då han inte inställt sig i anstalten enligt frifotsföreläggande. 2 012 /1 3:JO1 sökte av säkerhetsskäl om förflyttning av L.W. till sluten anstalt varefter Kriminalvården beslutade om placering i anstalten . Vid ankomsten till anstalten framkom att L.W. på grund av en pågående behandling är i behov av en egen toalett vilket inte anstalten hade möjlighet att erbjuda, varför man av omvårdnadsskäl ansökte om för- flyttning av L.W. Kriminalvården beslutade om att L.W. skulle placeras i anstalten för att tillgodose L.W:s omvårdnadsbe- hov, anstalten är också i närheten av behandlande sjukhus. ankom till anstalten . När en intagen an- länder till en ny anstalt genomförs alltid en ny säkerhetsbedömning. Varje anstalt gör alltid en egen bedömning utifrån den riskbedömning som genom- förs. I anstalten bedömdes att L.W. vid utevistelser skulle medföl- jas av tre tjänstemän och ha fängsel. är inte aktuell för permissioner förrän tidigast . fattades ett beslut om att bevilja L.W. aktuell utevistelse enligt 9 kap. 1 § fängelselagen (2010:610), FäL, att uttas mellan och 11.00 för ett besök på i . Villkoren för utevistelsen var bl.a. att den sker med bevakning av tre tjänstemän och att handfängsel ska användas. var vid ankomsten till anstalten ganska upprörd över att det enda bostadsrum anstalten kunde erbjuda med egen toalett medförde att han tvingades vara placerad i avskildhet. Han accepterade inte detta och inte för- rän dagen efter var han beredd att skriva en ansökan med begäran om frivillig avskildhetsplacering. Ansvarig säkerhetsinspektör gjorde vid ankomsten till anstalten en säker- hetsbedömning som innebar bevakning med tre man samt fängsel vid akut utevistelse, t.ex. i samband med sjukhusbesök/sjukhusvistelse. Aktuell kriminalvårdsinspektör hade näst intill daglig kontakt med L.W. och bedömde honom som ganska obalanserad. Han var mycket upprörd över sin placering i Kirsebergsanstalten och anstalten hjälpte honom också så att han fick återgå till anstalten . Detta delvis för att han hade varit på en utevistelse vid sjukhusbesöket och att det hade fungerat bra men också för att han hade landat och börjat acceptera sitt straff och sin situation. I anstalten är det rutin att man åtminstone vid första utevistelsen och helt i enlighet med den gjorda säkerhetsbedömningen beslutar om fängsel och tre mans bevakning. Sjukhusmiljön är dessutom säkerhetsmässigt svår med tanke på lokalerna och alla människor som rör sig där. Dessutom hade L.W. genom hustrun fått kännedom om den inplanerade tiden på sjukhuset.