frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — Kvinnan och dömdes året efter mor- det på F. för bedrägeri och försök till bedrägeri . Gärningar- na bestod i att man annonserat i dagspress om att en kvinna sökte kontakt med män. I den efterföljande brevväxlingen har man förmått de män som svarat på annonserna att betala en summa pengar. Delar av den förundersökningen finns med som protokollsbilaga Bedrägeri i förundersökningen mot då man bedömde det som en tänkbar möjlighet att och F. kommit i kontakt med varandra i samband med att F. sökt en homosexuell kontakt. Utredningen av mordet tydde på att det varit en ensam gärningsman. Vi bedömde att det fanns en möjlighet att kvinnan , p.g.a. sitt tidigare förhål- lande med , kunde tänkas känna till mordet. som avlyssningen av påbörjades kallades E. till för- hör. Av texten i kallelsen framgick bl.a. att det gällde hennes eventuella kännedom om ett mord i Avsikten var att se om hon skulle kon- takta kontakt togs inte och frihetsberövades . underrättades om den hemliga teleövervakningen och den hemli- ga teleavlyssningen i enlighet med 27 kap. 3132 §§ i skri- velse daterad . I samband med underrättelsen borde jag ha informerat försvararen om den kallelse som skickades ut och utfallet av detta. Jag har av förbiseen- de missat att göra så. Trots att ordalydelsen i skrivelsen till JO möjligen kan tolkas annorlunda har uppgiften om avsikten med den senare teleavlyssningen inte heller funnits i överskottsmaterialet. anförde i denna del följande. I ett inledande skede av förundersökningen ansökte åklagaren om tillstånd till hemlig teleavlyssning av telefon. har i sina upplysningar förklarat tankarna bakom åtgärden. Att någon som är misstänkt för ett mord på telefon skall börja prata om något som har med mordet att göra är osannolikt om inte polis och åklagare vidtar en åtgärd som hos den misstänkte eller annan person visar att en utredning av det gamla brottet är aktuell. I fall bestod åtgärden i en förundersök- ningsåtgärd att kalla en kvinna till ett upplysningsvis förhör om det gamla mordet. Kvinnan i fråga hade för gärningen samröre med til F. Den som varit föremål för en hemlig teleavlyssning skall enligt 27 kap. 31 § underrättas om detta. Denna underrättelse har lämnats till under förundersökningen. Någon särskild upplysning om att polis och åklagare vidtog åt- gärden att kalla kvinnan till förhör har inte lämnats till eller hans försvarare. Är åtgärden att kalla kvinnan till förhör en provokativ åtgärd och förtjänar kritik för att hon inte lämnat upplysning om åtgärden? 2 012 /1 3:JO1 Provokativa åtgärder är en spanings- och utredningsmetod som inte är re- glerad i lag. Vid hantering av provokativa åtgärder har åklagare att följa vad som föreskrivs i Riksåklagarens riktlinjer 2007:1. Till stöd för sina åtgärder har åklagaren också RättsPM 2007:4. Den nu aktuella situationen är inte ovanlig, men finns inte beskriven i RåR 2007:1 eller RättsPM 2007:4. Åtgärden att kalla kvinnan att förhöras upplysningsvis var en naturlig för- undersökningsåtgärd med tanke på hennes och relation vid tidpunk- ten för mordet. Att kallelsen skickas som man har en pågående teleavlyssning innebär inte självklart att åtgärden skall ses som en provokativ åtgärd. med erfarenhet av brottsutredningar bör dessutom utan särskild upp- lysning förstå att en teleavlyssning i ett mer är ärende endast utförs om den förenas med någon annan åtgärd. För det fall kallelsen till förhör är att anse som en provokativ åtgärd har inte följt det som föreskrivs i RåR 2007:1 om åklaga- rens formella hantering. När det gäller upplysningsskyldigheten till den misstänkte har någon sär- skild upplysning inte lämnats till den misstänkte i samband med slutdelgiv- ning. Inget har dock gjorts för att dölja att kvinnan kallades till förhör. Infor- mation om kallelsen har med största sannolikhet funnits i den så kallade slas- ken. yttrade i denna del följande. Under denna punkt görs det gällande att det vid försvarets genomgång av sidomaterialet framkom att en bevisprovokation förekommit mot att inte redovisa att provokationen misslyckades ska ha brustit i sin objektivitet då detta var en omständighet som talade till förmån. Vittnet E. fick en kallelse till förhör som hemlig teleavlyssning pågick. I en kallelse ska som huvudregel besked lämnas om anledningen till förhöret, vilket också skedde här (jfr t.ex. JO:s dnr 5669-2008). E. bedömdes som ett viktigt vittne med tanke på sina tidigare kontakter med var därför naturligt att hon kallades att höras i utredningen och att hon i kal- lelsen underrättades om anledningen till förhöret. ville man få fram information om mordet för det fall E. kontaktade när hon fick kallel- sen. Förhöret med E. har redovisats i förundersökningsprotokollet. har underrättats om tvångsmedlen. Inget tillfördes utredningen genom den hemliga teleavlyssningen. I klago- målen görs det gällande att det skulle kunna ha varit en uppgift till fördel för att E. inte kontaktade honom i anledning av kallelsen. För egen del kan jag med hänsyn till bevisläget med ett enda avgörande tekniskt bevis och otaliga andra spaningsåtgärder som varit resultatlösa inte se vilken betydelse det negativa utfallet av just den här berörda spaningsåtgärden skulle kunna ha haft i sak. Även om syftet med kallelsen delvis kanske kan betraktas som provoka- tivt, innebär det inte att riksåklagarens riktlinjer om provokativa åtgärder (RåR 2007:1) blir tillämpliga. Riktlinjerna tar sikte på situationer då det finns en risk att någon provoceras till att begå ett brott (jfr SOU 2010:103, s. 373). Det var på intet sätt fallet här. Även som bevisprovokation betraktad måste det provokativa inslaget anses mycket begränsat. har fått del av all relevant information genom att såväl förhöret med E. som användningen av tvångsmedel mot honom har redovisats i förundersökningsprotokollet. Om även borde ha redovisat att man med förhöret ville kontrollera vilka kontakter mellan E. och som förhöret kunde föranleda, är ytterst en bedömningsfråga, där utrymmet för olika upp- fattningar är betydande. Något fel kan dock inte rimli- gen lastas för. 2 012 /1 3:JO1 Anmälarna har allmänt vänt sig mot hur förundersökningen bedrivits; enligt deras mening har de brottsutredande myndigheterna inte iakttagit sin objekti- vitetsplikt. Det som föranlett utredning hos JO har gällt åklagarens roll som förundersökningsledare. Klagomålen i den delen har remitterats till Åklagar- myndigheten, som utförligt redovisat sin syn på det som anmälts [myndighe- tens redovisning är här inte återgiven annat än i de delar som berör teleav- lyssningen]. Det som därvid framkommit, sett i ljuset av ärendet som helhet, ger enligt min mening inte stöd för att åklagaren brustit i objektivitet. Jag godtar därmed det som från sida anförts när det gäller redovisningen av utredningen, utom såvitt avser den hemliga teleavlyssning som förekom i anslutning till att ett vittne kallades till förhör. Innan jag går in på den frågan vill jag klargöra hur jag ser på de åtgärder som företogs i det sammanhanget. I samband med att utredningen av det då bortåt mordärendet inriktades mot beslutade förundersökningsledaren att den kvinna som varit medbrottsling i ett tidigare sammanhang skulle kallas till förhör och att tillstånd att avlyssna telefoner därvid skulle utverkas. Syftet med det senare var, enligt vad förundersökningsledaren uttryckligen angett, att utröna om kvinnan skulle söka kontakt med i anledning av kallelsen, varvid det från utredningssynpunkt förstås vore av intresse att av- lyssna vad som i så fall skulle sägas. Förfarandet innebar att två konventionella utredningsåtgärder samordna- des. Något rättsligt hinder mot samordningen som sådan har enligt min me- ning inte förelegat. Att det fanns grund för att kalla kvinnan till förhör kan inte ifrågasättas. Det avgörande för hur förfarandet ska bedömas är om grund för teleavlyssning funnits. De rättsliga förutsättningarna för detta finns angiv- na i 27 kap. RB, där det bl.a. framgår att det ska vara fråga om förundersök- ning gällande ett grovt brott (se närmare 18 §) samt att någon måste vara skäligen misstänkt för brottet och att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen (20 §). Tillstånd till sådan avlyssning ska beslutas av domstol (21 §). Kravet på att åtgärden ska vara av synnerlig vikt är strängt, men läm- nar på grund av att det inte är närmare specificerat ett utrymme för att anpassa bedömningen till omständigheter i det enskilda fallet. Bedömningens rättssä- kerhet garanteras ytterst genom att tillstånd endast kan meddelas av domstol. Tillstånd till teleavlyssningen meddelades i detta fall av . Beslutet fattades av lagmannen . Han har i ett yttrande till Hovrätten över och , som avgavs i samband med att överklagade tingsrättens dom under åberopande av att varit jävig, anfört att han inte kan erinra sig att han av åklagare eller vid TK- sammanträdena närvarande polismän informerats om att telefonavlyss- ningen skulle ha utgjort ett led i någon typ av provokation på det sätt som försvararna gjort gällande (med TK-sammanträdena avses de sammanträ- den rätten håller för att pröva frågan om tillstånd till bl.a. hemlig teleavlyss- ning). Inte heller av åklagarens begäran om tillstånd eller tingsrättens hand- lingar framgår det att rätten tog del av sådan information vid sammanträdena. 2 012 /1 3:JO1 Enligt vad åklagaren uppgett redovisades givetvis syftet med åtgärden för tingsrätten (se skrivelse från till advokaten ). Även om det således råder en i och för sig otillfredsställande oklarhet på denna punkt anser jag mig inte kunna ifrågasätta att syftet med teleavlyss- ningen berörts under föredragningen inför tingsrätten. Som påpekats från sida är det självklart att en begäran om teleavlyssning i en brottsutredning rörande en händelse som inträffat för mycket länge sedan inte är meningsfull annat än om den är kopplad till någonting annat. I detta fall är det tydligt att det var förhörskallelsen som var upphovet till intresset av att avlyssna anser mig alltså kunna utgå från att tingsrätten var informerad om syftet med teleavlyssningen, även om i efter- hand inte kunnat erinra sig hur det närmare förhöll sig med den saken, och att åtgärden därvid befunnits vara av synnerlig vikt för utredningen. Att ett beslut om teleavlyssning typiskt sett kan motiveras under omständigheter liknande dem som här förelåg kan enligt min mening inte heller ifrågasättas. Mot denna bakgrund anser jag inte att samordningen av förhörskallelsen och teleavlyssningen som knappast gör skäl för benämningen provokation kan kritiseras. Däremot borde syftet med teleavlyssningen ha redovisats för och dennes försvarare. Den tillhörde tveklöst den del av förundersökningen som låg till grund för åtalet och det saknade inte intresse för bedömningen av bevisningen att teleavlyssningen inte ledde till att någon kontakt mellan kvin- nan och kunde beläggas. , som själv anser att hon borde redovisat åtgärden, kan inte undgå kritik för att så inte skedde. I samband med inspektioner har det från JO:s sida påtalats att åklagare, när ärenden om hemlig teleavlyssning föredras för rätten, på lämpligt sätt ska anteckna sådant som inte framgår av ingivna handlingar (se JO dnr 577-2003 och 4709-2004). Förutom att det är av betydelse om en annan åklagare skulle komma att överta ärendet är det ett självklart rättssäkerhetskrav. Betydelsen av att det efterlevs illustreras i detta fall, där en korrekt dokumentation skulle ha kunnat undanröja den osäkerhet som uppkommit kring vilket beslutsunder- lag tingsrätten haft. 2 012 /1 3:JO1 Allvarlig kritik mot i , som inte verkställt en åklagares utredningsdirektiv, vilket fick till följd att bevismaterial förstördes (Beslut av JO Axberger , dnr 4217-2010) Beslutet i korthet: Under en förundersökning om våldtäkt förstördes bevisma- terial. Materialet hade inte inhämtats från det sjukhus där det förvara- des, varvid sjukhuset i enlighet med sina rutiner gjort sig av med det. Orsaken var att den polisman som förväntades begära in materialet felaktigt utgick från att detta redan fanns hos polisen. Polisens organisation har haft grundläggande brister. Det synes närmast ha legat i farans riktning att misstag av det slag som inträffade skulle kunna uppkomma. Misstaget måste mot den bakgrunden betraktas som ett resultat av hur verksamheten bedrevs. Misstaget fick stora konsekvenser för framför allt målsäganden. Den kritik som riktas mot i är därför av allvarligt slag. A. anmälde i . Hon hade polisan- mält en våldtäkt som hade ägt rum . Vid anmälnings- tillfället berättade hon för polisen att hon sökt vård på sjukhus och att det då hade genomförts en undersökning. Polisen kontaktade inte sjukhuset förrän . Undersökningsresultatet hade då förstörts. Förundersökningen lades ned. Av utredningen hos JO framgick följande. A. hade dagen efter den anmälda händelsen fått vård på Kvinnokliniken vid . Prover hade då tillvaratagits med hjälp av en spårsäkringssats som används vid misstanke om sexualbrott, ett s.k. rape- kit. Vid ett återbesök på kliniken hade hon fått besked om att det funnits spår av spermier vid provtagningen. Hon hade då bestämt sig för att polisanmäla händelsen. Förundersökning inleddes som anmälan gjordes, och gav åklagaren utredningsdirektiv. De var uppsatta på en för ändamålet avsedd blankett, där bl.a. Läkarundersökning var förkrys- sat, följt av en pil och texten inhämta resultat av rape-kit. Under rubriken angavs Ta hennes trosor i beslag. Ett nytt förhör med A. hölls . Även vid det förhöret framgick att provtagningen vid sjuk- huset visat spår av spermier och att dessa spår tillvaratagits. I direktiv berördes frågan åter när åklagaren meddelade Avvakta resultatet av rape-kitet och trosorna om de är i beslag. Därefter kan mgd höras om. kontaktade kriminalinspektören , som var utredare i ärendet, polisens tekniska rotel i syfte att inhämta materialet från sjukhusets undersökning. Hon fick då klart för sig att det inte fanns där. När hon i stället vände sig till sjukhuset fick hon beskedet att det inte längre fanns kvar. Skälet var att sjukhuset bara sparade prover , såvida inte en polisanmälan gjorts. Däremot fanns journalanteckningar från , där det bl.a. stod: Vaginalsekret har visat förekomst av spermier. 2 012 /1 3:JO1 Vid förhör med den misstänkte förnekade han att hade haft sexuellt umgänge med A. Åklagaren beslutade därefter att lägga ned förundersökningen. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över varför det dröjde ända till innan åtgärder vidtogs för att hämta in resultatet från sjukhusets undersökning. (länspolismästaren ) inkom med ett yttrande, till vilket hade fogats upplysningar från berörda befattningshavare. uppgav bl.a. följande. Hon arbetade vid den aktuella ro- teln under aprilseptember 2009. Hon saknade utredningsvana när hon kom dit. Hon hade aldrig arbetat med det datasystem som används (DurTvå). Hon fick redan från början en , som dock var hårt engagerad i andra ären- den, och hon sökte därför stöd på annat håll. Som hon minns det fick hon i uppgift av sin chef att se till att målsägandens trosor togs i beslag eftersom det saknades teknisk bevisning. Arbetsuppgiften hade hon fått sig tilldelad via en postit-lapp. Ärendet var inte högprioriterat. Efter att ha läst igenom det utgick hon från att resultatet av den undersökning som gjorts på kvinnokliniken fanns hos tekniska roteln i . pågick diskussioner på enheten om att det upplevdes som ett problem att spår från gynekologiska undersökningar förvarades i kylar på tekniska roteln eftersom utrymmet där var begränsat. Hon var därför säker på att materialet även i detta fall fanns där. Hon hade inte informerats om eller hört talas om några andra rutiner. började hon eftersöka det aktuella materialet. Hon fick då besked från tekniska roteln att det inte fanns där utan troligen på kvinnokliniken. Vid kontakt med kliniken framkom att det hade förstörts. tillade att det såvitt hon kände till inte hade funnits någon rutin för kontakterna mellan polisen och Universitetssjuk- huset i . Av vad uppgav framgick även att hon hade sommarsemester , bl.a. , dvs. då åklagaren kompletterade direktiven. uppgav att han hade arbetat som biträdande rotelchef under ett drygt halvår. Han kunde inte i detalj påminna sig vad som hänt i det aktu- ella ärendet. Det hade tilldelats efter en inventering av vem som hade minst arbetsbelastning. var ny som utredare och hade därför fått en som stöd. Roteln hade vid den aktuella tiden runt 500600 ärenden att handlägga; det var inte möjligt att som utredningsansva- rig ha detaljkontroll på vart och ett av dem. Sedan han slutat hade den tjänst han haft delats upp på två befattningshavare. Polisområdeschefen beskrev utredningen i ärendet, huvudsak- ligen i enlighet med det som redovisats ovan, och sin bedömning av det som inträffat. Enligt låg ett stort ansvar på den biträdande rotelchefen , som hade att se till att utredaren, som var ny, fick klart för sig vilka direktiv som getts. Det ålåg även denne att följa upp ärenden som tillde- lats utredare med ringa erfarenhet. fann det vidare mycket klan- dervärt att inte på ett tidigt stadium försökte få klarhet i var rape-kitet förvarades; en tidig kontakt med sjukhuset skulle ha löst frågan. Arbetsuppgiften var inte tidskrävande, varför resursbrist inte var någon ur- säkt. Av yttrandet framgick att förhållandena vid den aktuella roteln hade 2 012 /1 3:JO1 Dess ledningsstruktur hade förändrats och chefstjänsterna hade varit besatta med vikarier. Avsak- naden av kontinuitet med fast tillsatta chefer hade bidragit till brister i stabili- tet och harmoni. Bemanningen nådde inte beslutade nivåer. Som kompensa- tion hade roteln tillförts poliser som i utbildningssyfte skulle utreda och lära sig utredningsverksamhet. Rotelledningen hade numera omorganiserats, vil- ket bedömdes minimera risken för att en händelse liknande den som inträffat skulle upprepas. redovisade i huvudsak följande bedömning. Av polisområdeschefens yttrande framgår att ärendet var inlottat på åklagare som var förundersökningsledare, att var utredare i ärendet och att var utredningsrotelns polisiäre utredningsledare, dvs. övergripande ansvarig för samtliga ärenden på roteln. Av dokumentation i ärendet framgår vidare att redan vid en första föredragning för åklagaren fattade denne beslut om förstahandsåtgärder, bl.a. att läkarun- dersökningen skulle inhämtas och att målsägandens trosor skulle tas i beslag. Trosorna togs i beslag och hölls ett målsägande- förhör. Myndigheten konstaterar att det inte gått att få någon egentlig klarhet i var- för åklagarens inledande direktiv inte kom att genomföras fullt ut. Ansvarig för att utföra förundersökningsledarens direktiv är den utredare som fått ären- det tilldelat sig. Rape-kitet borde ha inhämtats omgående, eller i vart fall i samband med att trosorna togs i beslag . hade ännu inte rape-kitet destruerats. Det är uppenbart att denna brist i utredningen kan ha påverkat utgången i ärendet. Den enskildes rättssäkerhetsintressen har sålunda åsidosatts och utredningen har inte bedrivits på sätt som rättegångs- balken föreskriver. Ansvaret för denna brist vilar framförallt på ansvarig utredare. Myndigheten delar områdeschefens bedömning att åtgärden att inhämta rape-kitet från sjukhuset är en enkel åtgärd som inte i sig är tidskrä- vande varför hög arbetsbelastning eller resursbrist inte framstår som rimliga skäl till varför åtgärden inte utfördes. Myndigheten anser att även rotelns polisära utredningsledare har ett ansvar för bristerna i utredningen. Det är klarlagt att var ny som utredare på roteln när ärendet inkom. Under sådana omständigheter åvilar ett särskilt ansvar på utredningsledaren att tillse att hon har erforderliga kunska- per om hur arbetet bedrivs och ska prioriteras. borde i dialog med sålunda ha säkerställt att de givna direktiven kom att genomföras inom rimlig tid. Myndigheten anser att ärendet visar på allvarliga brister. Områdeschefen har beskrivit hur åtgärder vidtagits, bl.a. att tillskapa en särskilt utpekad ut- redningsledare, för att säkerställa kvalitén och öka effektiviteten i arbetet. De vidtagna åtgärderna framstår som rimliga och bör kunna förhindra att liknan- de brister uppstår igen. Av utredningen har framgått att viktigt bevismaterial har förstörts under en förundersökning om våldtäkt. Orsaken var att materialet inte inhämtades från det sjukhus där det förvarades, varvid sjukhuset i enlighet med sina ruti- ner gjort sig av med det. Det är tydligt att det inträffade är resultatet av en allvarlig brist i förundersökningsarbetet. Vad som återstår att bedöma är var ansvaret för detta ligger. Förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet och ska se till att utredningen bedrivs effektivt, se 1 a § andra stycket förunder- 2 012 /1 3:JO1 Själva utredningsarbetet utförs så gott som alltid av en polismyndighet. När förundersökningen leds av en åklagare är polismyndig- heten, under förutsättning att den har erforderliga resurser, skyldig att biträda vid utredningen (SOU 1992:61 s. 293). Åklagaren styr därvid arbetet genom direktiv till polismyndigheten, jfr 23 kap. 3 § andra stycket . Åklagarens rätt att begära biträde av polismyndigheten motsvaras inte av någon ovillkorlig skyldighet för denna att göra det åklagaren begär, men av regleringen i dess helhet och det sätt på vilket den tillämpas får anses följa att en polismyndighet har att se till att de utredningsdirektiv som åklagaren i egenskap av förundersökningsledare ger leder till adekvata åtgär- der. Åklagaren hade i detta fall gett direktiv, som bl.a. innebar att proverna från den medicinska undersökning som ägt rum skulle inhämtas. Åklagaren hade ingen anledning att utgå från annat än att detta skulle uppfattas korrekt och ombesörjas i normal ordning. Ansvaret för att åtgärden blev utförd hade där- med övergått till polismyndigheten. Av utredningen framgår även att åklagare indirekt följde upp de direktiv som gavs. Ansvaret för att polismyndigheten på ett adekvat sätt biträder en åklagare i enlighet med utfärdade utredningsdirektiv åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning. Den ska bl.a. se till att det finns en väl fungerande ord- ning för hur och av vem utredningsarbetet ska bedrivas samt att de befatt- ningshavare till vilka utförandet av utredningsåtgärder delegeras erhåller tydliga instruktioner och att de har erforderlig kompetens för att fullgöra de uppgifter som åläggs dem. I detta fall har en enkel men för utredningen helt avgörande åtgärd inte ut- förts . Länspolismästaren har i polismyndighetens yttrande anfört att an- svaret för detta framför allt vilar på den utredare som förväntades utföra åt- gärden. En förutsättning för en sådan fördelning av skuldbördan är att myn- digheten organiserat verksamheten i enlighet med det sagda. Av de upp- lysningar som myndigheten och berörda befattningshavare inkommit med framgår att så långt ifrån varit fallet. Utredaren var ny i sin befattning och hade otillräcklig erfarenhet av arbe- tet. Hennes uppgift om att hon utgått från att det rape-kit som skulle inhäm- tas redan fanns inom myndigheten och vad hon grundade detta på har inte ifrågasatts. Det har med andra ord inte framkommit att hon insåg eller bort inse vikten av att åtgärden skulle utföras omgående. Hon borde självfallet likväl ha utfört den tidigare, men utredningsuppgiften har enligt min mening inte anvisats henne under sådana förutsättningar och former att hela ansvaret för dess utförande övergått till henne. Hon har inte heller haft tillräcklig kom- petens och erfarenhet för att åläggas ett ansvar för de konsekvenser som hen- nes underlåtenhet kom att få. Som anförts från polismyndighetens sida borde det uppdrag utredaren gavs ha följts upp. Detta var formellt sett den biträdande rotelchefens sak. Det framgår emellertid att denne varit övergripande ansvarig för 500600 utred- ningar.