frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — i har i enlighet med den bedömning som redovisats ovan inte levt upp till dessa åligganden. 2 012 /1 3:JO1 Enligt gällande författningar ska som framgått en förundersökning som gäller våld eller hot mot närstående och tidigare närstående ledas av åklagare. Har en sådan förundersökning inletts av polisen ska ledningsansvaret övertas av åklagaren. Den rättsliga regleringen medger att polisen under mel- lantiden håller förhör och vidtar andra utredningsåtgärder. Den lämnar med andra ord polisen viss frihet att avgöra vad som ska göras innan en åklagare kontaktas. I detta fall inleddes förundersökning av polismyndigheten i samband med anmälan. Ungefär efter det att målsägande- förhöret avslutats kontaktades jouråklagaren. Det innebar att förundersök- ningsledningen överlämnades. var alltså ansvarig för brottsutredningen fram till att ärendet föredrogs för åklagaren. Förundersökningsledningen övergick i enlighet med detta till åklagaren . Vid det laget borde ytterligare utredningsåt- gärder ha vidtagits eller åtminstone påbörjats. är ansvarig för att så inte skedde. Myndighetens ansvar i det hänseendet måste även ses tillsammans med de skyldigheter myndigheten i alla händelser hade när det gäller hotbild och skyddsbehov. Att åklagare ska leda förundersökningar om hot och våld mot närstående beror bl.a. på att de förväntas vara bättre skickade än polisen att göra detta. Det finns därför skäl att ställa relativt höga krav på hur förundersökningsle- darskapet fullgörs i sådana fall. I den mån hot av det slag som här förekom är vanliga kan detta inte tas till intäkt för att tona ned deras betydelse. Det inne- bär om något att kravet på professionell, icke slentrianmässig bedömning ökar. ställningstagande att det som vid hennes kontakt med polisen hade kommit fram inte kunde läggas till grund för ett frihetsbe- rövande av har godtagits av hennes överordnade. Om man utgår från att inga andra uppgifter än dem hon uppger sig ha mottagit fanns att tillgå ter sig detta i och för sig korrekt. Enligt min mening var informationen dock sådan att det fanns skäl att, som jag redan utvecklat, söka bredda och fördjupa beslutsunderlaget. Det bör därvid framhållas, att det inte var recidivfara i meningen risk för återfall i hotbrott som behövde belysas. Vad saken gällde, och vad som motiverade att ärendet ägnades särskild uppmärksamhet, var risken för att skulle gå från hot till handling. Frågan är alltså vad gjorde för att få ett så fullödigt underlag som möjligt för att kunna utöva sitt ansvar som förundersökningsle- dare. Besvarandet av den frågan försvåras av att hon helt underlät att doku- mentera sina överväganden och åtgärder som noterat an- tecknade hon inte ens att hon övertagit förundersökningsledningen. Doku- mentationsskyldigheten under en förundersökning är ett elementärt åliggande som borde sitta i ryggmärgen på en erfaren åklagare. Det är anmärkningsvärt att helt ignorerat den. Det är svårt att av detta dra någon 2 012 /1 3:JO1 annan slutsats än att hon inte ansåg att detta ärende krävde någon större upp- märksamhet från hennes sida. Jag noterar vidare att i sitt yttrande anfört att polisen inte lyfte [] fram något som gav anledning till en annan bedömning än den jag redovisat, utan jag fick intrycket av att föredragande polisman delade min uppfattning att vidare åtgärder kunde anstå. Det föranleder påpekandet att en förundersökningsledare i ärenden av detta slag inte kan begränsa sitt ansvar till sådant som den föredragande polismannen lyfter fram och inte heller luta sig mot de bedömningar hon får intryck av att föredraganden gör. Att döma av det hon själv uppgett gjorde hon därvid inte heller något försök att bilda sig en helhetsuppfattning av situationen. Det finns sammanfattningsvis skäl att erinra om att var fullt ut ansvarig för brottsutredningen från och med att ärendet föredrogs för henne. Såväl det förhållandet att hon inte gav några utredningsdirektiv som bristen på dokumentation talar för att hennes förundersökningsledarinsats inte var tillräckligt aktiv och inte motsvarade de krav som följer av att förundersökningsledarskapet i ärenden av detta slag ska utövas av åklaga- re. i kritiseras för att inte ha skaffat sig ett bättre underlag för sin bedömning av allvaret i det hot som framställts och för att inte ha vidtagit någon åtgärd för att förvissa sig om att barnen inte for illa, eller för att säkerställa att ansvaret i det hänseendet övertogs av annan myn- dighet. har därvid även brustit i det ansvar den haft för förundersökningsledningen fram till dess att denna övertogs av åklagare. Kammaråklagare kritiseras för sitt passiva sätt att ut- öva förundersökningsledningen sedan hon övertagit denna och för att som förundersökningsledare helt ha åsidosatt sin dokumentationsplikt. Det stod inte i myndigheternas makt att förutse det som inträffade morgo- nen efter det att vänt sig till polisen och det är långtifrån möjligt att slå fast att ett mer aktivt förhållningssätt hos polis och åklagare, i linje med den bedömning som här gjorts, skulle ha förhindrat händelsen. Den kritik som riktats mot myndigheterna ska därför inte uppfattas så att dessa enligt min mening kan hållas ansvariga för död. Det är likväl angeläget att det allmännas företrädare begrundar vad som kunde ha gjorts för att förhindra den enskilda tragedi som mordet på . Regeringen har tillsatt en nationell samordnare mot våld i nära relationer (dir. 2012:38). Orsaken till denna åtgärd är främst det stora antalet fall av våld, hot och trakasserier mot kvinnor, begångna av män som de haft en relation med. Den nationella samordnaren ska bl.a. verka för att öka effektiviteten och kvaliteten i arbetet mot våld i nära relationer, varvid särskilt fokus ska läggas på rättsväsendet. En kopia av detta beslut sänds mot den bakgrunden till och den nationella samordnaren, för kännedom. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot , som utan erforderligt lagstöd hämtat en brottsmisstänkt person till förhör (Beslut av JO Axberger , dnr 2726-2010) Beslutet i korthet: Polisen sökte en brottsmisstänkt person i dennes hem för att genomföra ett förhör. Den misstänkte, som vid tillfället inte var hemma, kom därefter till polishuset, där han enligt uppgift uppträdde aggressivt och uttalade sig negativt om polisen. Detta föranledde polisen att hämta honom till förhör utan att han kallats. Enligt den bestämmelse som tillämpades får ett hämtningsbeslut fattas då det kan befaras att den som ska höras antingen kommer att hålla sig undan eller försvåra utredningen (kollusionsfara). Den kan inte användas då det på ett mer allmänt plan kan befaras att den som ska höras kommer att försvåra utredningsarbetet. Hämtning av den som befaras hålla sig undan ska inte tillgripas utan att andra, för den enskilde mindre ingripande, alternativ prövats. H.E. anmälde med anledning av att han hade häm- tats till ett förhör. Några personer, som uppgav att de var poliser, hade kom- mit till hans bostad och frågat efter honom. Han var inte hemma vid tillfället, och personerna ville inte berätta för hans hustru varför de sökte honom. Påföl- jande förmiddag besökte han polishuset i i syfte att ta reda på om det verkligen var poliser som hade varit hemma hos honom och vad de haft för ärende. Han fick dock ingen klarhet i detta. kom polis- män till hans bostad och hämtade honom till förhör. Han upplevde hämtning- en som kränkande och onödig, eftersom han självmant skulle ha inställt sig om han blivit kallad. Hans hustru blev chockad av ingripandet och även hans son tog mycket illa vid sig. Av utredningen hos JO framgick följande. hade en person ringt till en vårdcentral och uttalat ho- telser mot en anställd. Personen skulle bl.a. ha sagt jag kommer att komma och slå ihjäl dig. En polisanmälan om hot mot tjänsteman upprättades. Sedan bl.a. målsägandeförhör ägt rum noterades H.E. som skäligen misstänkt . Inga åtgärder syntes därefter ha vidtagits i ärendet förrän . Av en promemoria daterad framgick att H.E. hade besökt polishuset i och frågat varför polisen oanmäld hade sökt honom i hans bostad. Enligt promemorian var H.E. vid sitt besök på polishuset verbalt aggressiv och mycket upprörd. beslutade förun- dersökningsledaren, kommissarien , att H.E. skulle hämtas till förhör. H.E. frigavs efter att förhöret hade hållits. H.E. dömdes av för olaga hot till dags- böter. 2 012 /1 3:JO1 lämnade muntliga och skriftliga upplysningar. Polismyn- digheten inkom med ett yttrande. H.E. polisanmäldes av en tjänsteman vid en vårdcentral, som uppgav att H.E. hotat henne till livet. inledde som anmälan gjordes en förundersökning om hot mot tjänsteman, där H.E. kort senare noterades som skäligen misstänkt. Därefter vidtogs ingen utredningsåtgärd förrän , då polisen sökte H.E. i dennes bostad för att hålla förhör. H.E. var dock inte hemma. Sedan han fått vetskap om besöket uppsökte han polishuset. Enligt vad som uppgetts från polisens sida var han då mycket upprörd; han ska ha uttryckt misstro mot polisen, varit verbalt aggressiv och bl.a. uttalat att om poliserna återkom skul- le han kasta ut dem. Förundersökningsledaren underrättades om det inträffade och fattade på grundval av den information han fick omgående beslut om att H.E. skulle hämtas till förhör utan föregående kallelse. Åtal väcktes en knapp månad senare, och dömdes H.E. av för olaga hot till dagsböter. H.E. har i sin anmälan till JO uppgett att han upplevt det som kränkande att bli hämtad av polisen och att tvångsåtgärden var onödig, eftersom han självmant skulle ha inställt sig till förhör om han hade blivit kallad. Förundersökningsledaren har under utredningen hos JO uppgett flera skäl för sitt beslut, nämligen att polisens utredning skulle kunna försvåras om förhöret med H.E. hölls i dennes bostad, att förhöret borde genomföras samt att det fanns risk för försvårande av utredningen i anledning av H.E:s uttalanden och uppträdande i polishusets reception. Enligt polismyndighetens yttrande motiverades förundersökningsledarens beslut av att uppgifterna om H.E:s uppträdande och uttalanden vid dennes besök hos polisen innebar att det skäligen kunde befaras att H.E. inte skulle komma att hörsamma en kallelse till förhör alternativt försvåra utredningen om han fick en kallelse. Bestämmelser om förhör och hämtning till förhör finns i 23 kap. rättegångs- balken. I 7 § andra stycket anges att den som uppehåller sig inom en väglängd av från den plats där förhör ska hållas utan föregående kallelse får hämtas till förhöret, om undersökningen avser ett brott på vilket fängelse kan följa och det skäligen kan befaras att han eller hon antingen inte skulle följa en kallelse eller, med anledning av en kallelse, skulle försvåra utredningen genom undanröjande av bevis eller på annat sätt. Ett hämtningsbeslut av det nu aktuella slaget kan således fattas i två olika typer av situationer. Den ena gäller då den som ska höras, i strid mot envars skyldighet att underkasta sig förhör, kan befaras hålla sig undan. Den andra gäller vid s.k. kollusionsfara, dvs. då det kan befaras att förhörspersonen kan 2 012 /1 3:JO1 komma att påverka utredningsunderlaget sedan han eller hon genom kallelsen fått kännedom om det förestående förhöret. Andra omständigheter än de nu angivna, som t.ex. en allmän önskan om att påskynda en utredning, utgör inte laglig grund för beslut om hämtning utan föregående kallelse (jfr JO 1983/84 s. 60). Det måste finnas någon konkret omständighet som pekar mot att risk för uteblivande respektive kollusionsfara föreligger (jfr /Diesen, Förunder- sökning, 4:e upplagan s. 345, med hänvisningar). En bedömning av att det finns risk för uteblivande kan exempelvis grundas på att förhörspersonen tidigare uteblivit efter kallelse. Att bli hämtad av polis upplevs av den eller de som berörs typiskt sett som en betydande integritetskränkning, något detta fall illustrerar. Utöver de be- gränsningar som följer av lagtexten gäller därvid att polisen inför beslut om en sådan åtgärd måste överväga om det finns för den enskilde mindre ingri- pande alternativ att tillgå (behovsprincipen) och om det som står att vinna med åtgärden överväger de olägenheter som åsamkas den enskilde (propor- tionalitetsprincipen). Risken för att H.E. skulle försvåra utredningen Någon kollusionsfara förelåg uppenbarligen inte i detta fall; det har från poli- sens sida inte ens antytts på vilket sätt H.E. skulle ha kunnat förvanska eller på annat sätt påverka utredningsunderlaget om han skulle ha kallats till förhör i stället för att som hämtas utan föregående kallelse. Jag uppfattar inte heller polismyndighetens argumentation för hämtnings- beslutet på det sättet. Den får i stället förstås så att myndigheten menar att den åberopade bestämmelsen i medger hämtning till förhör utan föregående kallelse även då det på ett mer allmänt plan kan befaras att den som ska höras kommer att försvåra utredningsarbetet, t.ex. genom vara avogt inställd till polisens arbete. Det är enligt min mening emellertid tydligt att bestämmelsens tillämplighet inte kan utsträckas på det viset. Det är inte i överensstämmelse med lagtextens krav att försvårandet ska ske med anled- ning av kallelsen och skulle innebära att uttrycket försvåra utredningen gavs en annan, vidare innebörd än det har i lagtexten. Jag vill därvid erinra om att det rör sig om tvångsmedelsanvändning som innefattar frihetsberövan- de. Kravet på uttryckligt lagstöd måste då ställas högt. Möjligheten att hämta den som kan befaras att efter kallelse försvåra ut- redningen syftar inte heller till att förmå en avogt inställd förhörsperson att bidra till utredningen. Dess syfte är att säkerställa att ett förhör kan komma till stånd utan att förhörspersonen får tillfälle att påverka utredningsunderla- get. Det rättsliga utrymmet för att till förhör hämta den som är ovillig att medverka i en brottsutredning är begränsat till de situationer där det kan befa- ras att vederbörande inte skulle hörsamma en kallelse. 2 012 /1 3:JO1 Risken för att H.E. inte skulle hörsamma en kallelse har i sitt yttrande anfört att H.E:s uttalanden i polishuset pekade mot att denne inte hade för avsikt att frivilligt delta i några polisför- hör. Enligt min mening pekade H.E:s angivna uttalanden inte konkret mot att han inte skulle följa en kallelse. H.E. hade såvitt framkommit inte tidigare uteblivit eller gjort sig känd för att vilja hålla sig undan. De uttalanden han tillskrivs måste ses i sitt sammanhang. Det bör därvid noteras att annat inte framkommit än att han, då han kom till polishuset, var omedveten om varför polisen sökt honom och att han i anledning av besöket självmant begav sig till polisen för att få reda på vad saken gällde. Det ligger nära till hands att upp- fatta detta som att han var angelägen om att utan att uppsökas i sitt hem komma i kontakt med polisen. H.E:s egen uppgift om att han skulle ha inställt sig om han hade kallats framstår sammanfattningsvis inte som oförenlig med de uttalanden han ska ha gjort. borde mot den bakgrunden, innan beslutet om hämtning fattades, först ha övervägt en normal förhörskallelse, inklusive information om att den som underlåter att följa en kallelse kan komma att hämtas. Detta hade kunnat ske formlöst, t.ex. genom ett telefonsamtal. Om H.E. inte hör- sammat kallelsen, skulle ett beslut om hämtning lagligen ha kunnat fattas. Det var med andra ord inte förenligt med behovsprincipen att besluta om hämt- ningen innan mindre ingripande alternativ prövats. Det har sammanfattningsvis inte framkommit att haft erforderligt lagstöd för att besluta om hämtning till förhör av H.E. utan föregående kallelse. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot i län och en polisman, som utan tillräcklig grund genomfört husrannsakan i en dopningsmisstänkts bostad, m.m. (Beslut av JO Axberger , dnr 5834-2010) Beslutet i korthet: En polisman stoppade en bil för bälteskontroll. Misstankar om dopningsbrott uppstod. Bilen genomsöktes utan resultat. Därefter genom- fördes husrannsakan i bilförarens bostad. Anledningen var att personer som missbrukar dopningsmedel ofta kan antas förvara dessa i hemmet. En utgångspunkt för att få genomföra en husrannsakan är att det förelig- ger en skälig misstanke om brott. Ett antagande av det slag som polisen gjort i detta fall är inte ensamt tillräckligt för att uppnå sådan misstankegrad. Polisen kritiseras därför för att husrannsakan genomfördes i bostaden. Förundersökningen avseende dopningsbrott lades ned med motiveringen brott kan ej styrkas. Eftersom de prov som hade tagits på den misstänkte visade sig vara negativa och de genomförda husrannsakningarna var resul- tatlösa, borde den motiveringen inte ha använts. . anmälde i län till JO. Av anmälan fram- gick huvudsakligen följande. Han hade under en bilfärd stoppats av polis. Polismannen frågade honom om han använde narkotika eller dopningspreparat, vilket han förnekade. Po- lismannen sade att det med anledning av hans kroppsbyggnad såg ut som om han använde sådana preparat. Vidare uppgav polismannen att hans ögon såg blanka ut. Han fördes till polisstationen där man tog prover på och förhörde honom. kom provsvaren; de var negativa. Polisman- nen upplyste honom då om att polisen avsåg genomföra en husrannsakan i hans bostad. Medan husrannsakan pågick fick han sitta kvar på polishuset. När han kom hem berättade hans fru att dörren plötsligt hade öppnats varpå tre personer hade stormat in i bostaden. Personerna hade uppgivit sig vara poliser, men hade inte visat något dokument som förklaring till vad de gjorde där. Inte heller hade de på annat sätt informerat henne om vad saken gällde. De hade även förvägrat henne att svara i telefonen eller lämna bostaden. Någon narko- tika eller några dopningspreparat påträffades inte vid husrannsakan. . var bl.a. kritisk till att han hade medtagits till polisstationen och att han hölls kvar där efter att man hade fått de negativa provsvaren. Han var även kritisk mot beslutet att genomföra en husrannsakan i hans bostad samt mot det sätt på vilket den genomfördes. Till sin anmälan bifogade . polismyndighetens beslut att lägga ned förundersökningen avseende dopningsbrott. Det motiverades med att brott kan ej styrkas. i län (länspolismästaren ) yttrade sig och redovisade följande bakgrund. 2 012 /1 3:JO1 . stoppades eftersom han inte hade använt bilbälte. I samband med fordonsstoppet upplevde polisassistent att . uppträdde ner- vöst och verkade lite frånvarande. Inledningsvis fick polisassistenten även känslan av att . försökte dölja något för honom i bilen. Polisassisten- ten, som arbetade vid gatulangningsenheten, ställde frågor till . röran- de droger och dopning. . svarade undvikande på frågorna om dop- ning. Under samtalet bortföll de inledande misstankarna om narkotikabrott, däremot stärktes misstankarna om dopningsbrott med hänsyn till undvikande svar samt dennes kroppskonstitution. Polisassistent beslutade om kroppsbesiktning samt husrannsakan i bil och bostad. Att husrannsakan genomfördes i bilen berodde på att inledningsvis uppfattat att . försökt att dölja något i sam- band med stoppet. Beslutet om husrannsakan i bostaden grundades på det faktum att det är vanligt förekommande att de olagliga preparaten intas i bo- staden då de ska tas regelbundet samt att preparaten vanligtvis ska förvaras i kylen. . fördes till polishuset för kroppsbesiktning och förhör. Förhöret avslutades varefter polisassistent erbjöd sig att skjutsa . till bostaden. . avlämnades vid bostaden . Husrannsakan i bostaden genomfördes av tre poliser, två manliga och en kvinnlig. Eftersom det fanns uppgifter om att sambo och barn var hemma var samtliga poliser civilt klädda för att inte orsaka onödig olägenhet. Poliserna ringde på dörren som de öppnade med den nyckel de fått tillgång till. När sambo mötte dem i hallen förklarade den kvinnli- ga polisen syftet med besöket och vad som skulle ske. Sambon uppfattades som lugn men lätt chockad. Efter att de hade satt sig i vardagsrummet förkla- rade den kvinnliga polisen ytterligare varför poliserna var där samt att . befann sig på polishuset men att han skulle få komma hem . Den kvinnliga polisen upplevde att samtalet mellan henne och sambo var lågmält och att de kunde föra en konstruktiv dialog om vad som hände. Under husrannsakan ringde det i en telefon som tillhörde Sar- kis Z:s sambo eller sambons syster som också närvarade. De ombads att inte svara i telefonen. Inget otillåtet anträffades vid husrannsakningarna, varken i bilen eller bo- staden, och analysbeskeden avseende de prover som hade tagits på . var negativa för samtliga de ämnen som testats. Under avsnittet bedömning anförde myndigheten huvud- sakligen följande. Husrannsakan enligt 28 kap. l § [beslutades] med anledning av att det uppstod misstanke om dopningsbrott i form av både brukande och innehav. Polisassistent (pa) gjorde bedömningen att . uppvi- sade kroppsliga tecken typiska för dopningsbrott. Med hänsyn till dopnings- brottens särskilda karaktär, dvs. att personer som använder de olagliga prepa- raten kurar i perioder och även regelmässigt förvarar preparaten i kylskåp i bostaden så fattades beslut om husrannsakan både i bilen och bostaden. Avseende husrannsakan i bostaden framgår det av tjänstgörande polisers yttranden att husrannsakan genomfördes under ordnade former och med minsta möjlighet olägenhet. Poliserna var civilt klädda och den kvinnliga polisen satt tillsammans med sambo och dennes syster och förkla- rade omständigheterna och varför poliserna befann sig i bostaden. Vidare besvarades de frågor sambo hade i de fall de inte kunde försvåra utredningen. [ ] De uppgifter . uppgett i sin anmälan om att hus- rannsakan genomförts på ett oacceptabelt sätt delas därmed inte av polismyn- digheten. [ ] Analysbeskedet i ärendet påvisade inga positiva svar på de preparat som testats och förundersökningen lades därför ned. Motiveringen brott kan ej styrkas valdes med anledning av den överenskommelse som finns mellan polismyndigheten och åklagarkammaren i . 2 012 /1 3:JO1 sioner som förts med åklagarkammaren har det kunnat konstateras att det för dopningsbrott finns vissa omständigheter att ta hänsyn till som inte gör sig gällande för andra missbruksbrott, såsom exempelvis narkotikabrott. Polis- myndigheten är medveten om den inställning justitieombudsmannen tidigare haft avseende val av nedläggningsgrund i de ärenden där personer varit miss- tänkta för narkotikabrott och analysbeskedet visat på negativa resultat. Detta ställningstagande får polismyndigheten ta till sig och se över de rutiner som gäller avseende nedläggningsgrund för ringa narkotikabrott. anser dock att förhållandet är delvis annorlunda avseen- de personer som misstänks för dopningsbrott. Framför allt är det en stor skill- nad avseende på vilket sätt personer brukar de olagliga preparaten. Vid dop- ningsbrott är regelmässigt så att de olagliga preparaten intas i perioder, ku- rer, vilket innebär att en person kan uppvisa tecken även under den uppe- hållsperiod som inträder mellan två kurperioder men däremot sakna spår av de olagliga preparaten i urinen vid just ett sådant tillfälle. Detta innebär att misstankarna som uppstått med anledning framför allt av de fysiska tecken en person uppvisat kan kvarstå oavsett om analysbeskedet visat på negativa resultat vid provtillfallet. Med anledning härav anser polismyndigheten att det med hänsyn till dopningsbrottens särskilda karaktär finns skäl för att använda brott kan ej styrkas i stället för misstänkt oskyldig. Sammanfattningsvis anser polismyndigheten att pa fattat korrekta beslut i aktuellt fall. Det har funnits lagliga förutsättningar för att dels skäli- gen misstänka . för dopningsbrott med hänsyn till de symptom Ek- ström uppfattat, dels för att fatta beslut om husrannsakan i bil och bostad med anledning av de uppgifter som föreligger avseende förvaring och brukande av de olagliga preparaten. anser vidare att det inte heller finns något att anmärka på avseende övrig polispersonals agerande vid husrannsakan i det aktuella fallet.