frsrdg · H004RS1 · 2012-10-08 00:00:00 — välkomnar förslaget om att arvodena till ordföranden och ledamöterna i nämnden betalas ut som årsarvode och utgår i form av en procentandel av månadsarvodet för en riksdagsledamot. Nämnden vill dock erinra om att de gällande arvodesnivåerna inte har ändrats . Vid en bedömning av på vilken nivå ett årsarvode nu bör ligga bör därför en utgångspunkt vara hur de gällande arvodesnivåerna förhåller sig till det arvode för riksdagsledamöter som gällde 2003. Med en sådan utgångspunkt kan det finnas anledning att fastställa andra procentsatser än de som föreslås. till ombudsmän och riksrevisorerna välkomnar att reglerna om arvoden och kostnadsersättningar till nämndledamöter, sekreterare och andra som bistår nämnderna har setts över och fått en mer enhetlig och tydlig utformning. Nämnden anser dock att det kan innebära principiella problem att en av nämnderna, , i praktiken kommer att bestämma ändringar i alla nämndledamöters arvoden med undantag för sina egna. Vidare ifrågasätts om expertuppdrag, som det här handlar om, ska behandlas efter samma kriterier som politikeruppdrag. Nämnden pekar också på att nämndens uppdrag har utvidgats och att bl.a. detta motiverar en justering av nämndledamöternas arvode. Det är mot denna bakgrund förvånande att enbart ordförandens arvode justeras, medan övriga ledamöters arvode sänks. konstaterar att både ordförande och vice ordförande i nämndmyndigheter under regeringen i regel endast har årsarvode. Nämnden föreslår att motsvarande ska gälla för nämnden. Nämnden har vidare anfört att den uppräkning av ersättningsberättigande som finns i den nuvarande instruktionen för nämnden bör föras över till den nya instruktionen och inte, som utredaren föreslår, ändras till mer generella beskrivningar. Övriga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft några synpunkter på förslagen. Riksdagsstyrelsens ställningstaganden Riksdagsstyrelsen finner utredarens skäl för förslagen och slutsatser väl övervägda. Genom förslaget blir arvodesregleringen för nämnderna enhetlig och tydlig. till ombudsmän och riksrevisorerna ifrågasätter om utgångspunkten för nämndarvodena ska vara kriterier som gäller för politikeruppdrag. Styrelsen vill här framhålla att så redan har varit fallet för flera nämnder och att det i praktiken visat sig vara en ordning som fungerar. Det blir med förslaget, med undantag för , samma grunder för arvodets bestämmande för alla nämnder, vilket är tilltalande och rättvist. Den nu splittrade ordningen med olika system är otillfredsställande. Samma nämnd invänder också att det är förvånande att enbart ordförandens arvode justeras medan övriga ledamöters arvode sänks då nämnden har fått utvidgade arbetsuppgifter. Det är enligt styrelsens uppfattning väl avvägda arvoden i förslaget när man ser till nämnderna och deras uppdrag som helhet, och det finns därför inte anledning att ändra dessa. har framfört att den uppräkning av ersättningsberättigade som finns i nämndens nuvarande instruktion bör finnas kvar i oförändrat skick. Riksdagsstyrelsen anser dock att utredarens förslag är tydligt och att det finns ett intresse av att bestämmelserna i respektive nämnds instruktion är likformiga så långt det är möjligt. Arvode till sekreterare och föredragande Riksdagsstyrelsens förslag Varje nämndmyndighet ska besluta om arvode till sekreterare, föredragande och andra som tjänstgör hos nämnden. Gällande ordning Bestämmelser om arvoden till sekreterare, föredragande och assistenter finns i flera av de instruktioner som gäller för nämnderna. För de flesta av nämnderna bestäms arvodena av . Bestämmelser av den innebörden finns i 6 § lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna, 10 § lagen (1993:1426) med instruktion för och 6 § lagen (1993:1427) med instruktion för . När det gäller har det däremot föreskrivits att ersättningen till sekreterare och föredragande fastställs av nämnden, 3 § lagen (1974:1037) med instruktion för . För sekreterarna i finns ingen författningsreglering om ersättning. I praktiken bestäms arvodena till samtliga sekreterare, föredragandena i och lönetilläggen till de assistenter som är knutna till och genom ett kollektivavtal som har träffat med . Utredarens överväganden och förslag Utredaren konstaterar att det finns tre metoder för att reglera frågan om arvoden. En tänkbar lösning är att låta den nuvarande ordningen bestå men ge uttryckligt författningsstöd för att ingå ett sådant kollektivavtal som är aktuellt. En annan lösning skulle kunna vara att låta nämnderna på det sätt som redan gäller för självständigt fatta sådana beslut. Ett tredje alternativ är att låta fatta beslut om arvodena efter hörande av respektive nämnd. När det gäller det första alternativet kan det ifrågasättas om kollektivavtal över huvud taget är en lämplig ordning för att reglera arvoden av denna typ. Den lokala som är verksam inom riksdagsområdet saknar i praktiken förutsättningar att ta till vara de intressen som sekreterarna i nämnderna har. Arvoden av detta slag regleras inte heller i kollektivavtal när det gäller nämnder under regeringen. Här kan också framhållas att en detaljerad kollektivavtalsreglering av ersättningsnivån rimmar illa med hur lönebildningen i samhället utvecklats. Vad gäller det alternativet att ska bestämma arvodena kan det konstateras att också en sådan ordning avviker från vad som gäller för myndigheter under regeringen. Enligt 8 § förordningen (1992:1299) om ersättning för uppdrag i statliga styrelser, nämnder och råd m.m. beslutas ersättning till sakkunniga, experter och sekreterare av myndigheten. Den fördel från arbetsbelastningssynpunkt som ur nämndernas perspektiv skulle kunna vara förknippad med att beslutar om arvodena är inte framträdande. Det finns flera skäl enligt utredaren som talar för att nämnder själva bör få fatta beslut om arvodet till sekreterare m.fl. som tjänstgör hos nämnderna. Med en sådan ordning kan hänsyn tas till deras kompetens, verksamhetens omfattning och fördelningen av arbetsuppgifter inom nämnden. Det är oklart i vilken mån sådana faktorer beaktas inom ramen för den nuvarande ordningen. Härtill ska läggas att nämndernas oberoende stärks genom en sådan lösning. Om nämnderna själva får besluta ersättning till sekreterare kan arvodena komma att variera i högre grad mellan sekreterarna. Detta är dock enligt utredaren helt naturligt. Sekreterarna i nämnderna har inte heller en sådan roll i nämndernas verksamhet att de kan sägas ha ett intresse av oberoende som skulle kunna utgöra hinder mot att låta nämnderna fatta beslut om deras arvode. Sammantaget finns det alltså starka skäl som talar för att nämnderna själva bör få besluta om arvode till sina sekreterare, föredragande och andra som tjänstgör hos dem. En sådan ersättning bör också kunna beslutas till den som är anställd hos en värdmyndighet som lämnar kanslistöd till nämnden. Hur dessa beslut utformas bör vara en sak för varje nämnd att avgöra. Någon författningsreglering bör inte ske av arvodenas konstruktion. Av förslaget om underrättelseskyldighet avseende anslagspåverkande beslut följer att nämnderna ska informera om beslut om arvode till sekreterare och andra som tjänstgör hos nämnden. anger att en förutsättning för att kunna besluta om ersättning till sekreterare är att det finns en samordning hos av dessa ersättningar. På så sätt kan nämnden besluta om ersättning utifrån en samlad bild av ersättningsnivåerna i nämndmyndigheterna och ges möjlighet att ha någon form av principiell utgångspunkt för beslutet. konstaterar att det i 3 § nu gällande lagen (1974:1037) med instruktion för anges att ersättning till sekreterare, föredragande och experter bestäms av nämnden. Nämnden anser att kategorierna föredragande och experter ska anges uttryckligen i uppräkningen och inte, som utredaren har föreslagit, ersättas av uttrycket andra som tjänstgör hos nämnden. Remissinstanserna i övrigt har inte haft några synpunkter på förslaget. Riksdagsstyrelsens ställningstaganden Riksdagsstyrelsen finner att utredarens förslag medför en och samma ordning för ersättningar till nämndernas biträdeshjälp. Förslaget bör genomföras av de skäl som utredaren har anfört. Eftersom kommer att svara för utbetalningen av ersättningarna kommer det vara möjligt att hos förvaltningen få tillgång till uppgifter om ersättningsnivåerna, som efterfrågar. har invänt mot att kategorierna föredragande och experter i 15 § andra stycket förslaget till lag med instruktion för nämnden ges en gemensam benämning. Med hänsyn till intresset av enhetlighet mellan bestämmelserna i respektive nämnds instruktion anser dock riksdagsstyrelsen att bestämmelsen bör utformas i enlighet med utredarens förslag. Arvode för extra arbete Riksdagsstyrelsens bedömning Det behövs ingen särskild författningsreglering som avser extra arbeten. Utredarens överväganden När det gäller sekreterare och andra som tjänstgör hos nämnderna bör det vara en uppgift för varje nämnd att fatta beslut om arvodet. Utgångspunkten för de beslut om arvoden som ska fattas bör vara att arvodet ska täcka den arbetsinsats som normalt sett är förenad med uppdraget. Det ligger inom ramen för den föreslagna befogenheten beträffande arvodesbesluten att fatta beslut om ytterligare arvode när det kan vara befogat. Någon särskild författningsreglering om detta behövs inte. Även när det gäller nämndernas ledamöter kan det ifrågasättas om det verkligen finns ett reellt behov av en reglering som innebär att arvode kan lämnas utöver det arvode som följer av förslaget. Det förslaget innebär att ordförandena som regel ska ersättas genom årsarvode som anknyter till arvodet till ledamöter. Här ska särskilt framhållas att variationer i arbetsbelastningen som regel påverkar nämndernas sekreterare och inte deras ledamöter. För vissa nämnder gäller redan att arvodet anknyter till arvodet för riksdagsledamöter, och erfarenheterna av den ordningen synes vara goda. Sammantaget innebär det som sagts nu att det inte bör införas någon särskild författningsreglering om extra arvode. Remissinstanserna Remissinstanserna har inte haft något att invända. Riksdagsstyrelsens ställningstaganden Riksdagsstyrelsen delar utredarens bedömning. Reseersättning Riksdagsstyrelsens förslag Ersättning för kostnader i samband med resor ska betalas till ledamöter och sekreterare i nämndmyndigheter. Ersättningen ska betalas enligt samma bestämmelser som gäller för arbetstagare i . Gällande bestämmelser Bestämmelser om reseersättning finns i lagen (1989:185) om arvode m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. Bestämmelserna är dock endast tillämpliga på ledamöterna i och . Innebörden av dem är att till de nämndledamöter som är riksdagsledamöter lämnas resekostnadsersättning och traktamente enligt bestämmelserna i lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter (ersättningslagen), dock samordnas ersättningen med den övriga ersättning som lämnas av . För ledamöter i de angivna nämnderna som inte är riksdagsledamöter ska samma bestämmelser tillämpas som för arbetstagare i . För dessa gäller i sin tur bestämmelserna i det allmänna förmånsavtalet för myndigheter (RALF-T). För ledamöter i övriga nämnder och för sekreterare i nämnderna saknas bestämmelser om ersättning i samband med resor. Utredarens överväganden och förslag Bestämmelser om resekostnadsersättning finns endast för ledamöterna i och . För de övriga nämnderna bör det införas en uttrycklig rätt till ersättning för kostnader i samband med resor. Utgångspunkten för regleringen bör vara att samma regler ska gälla för samtliga nämnder, ledamöter och sekreterare. För ledamöter som är riksdagsledamöter finns det dock inte anledning att ändra på den ordning som redan gäller. För samtliga övriga ledamöter och för sekreterarna bör de bestämmelser som gäller för anställda vid tillämpas. Bestämmelser av denna innebörd bör införas i respektive instruktion. Remissinstanserna Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på förslaget. Riksdagsstyrelsens ställningstaganden Riksdagsstyrelsen gör samma bedömning som utredaren. Ersättning för inställelse Riksdagsstyrelsens bedömning Möjligheterna att fatta beslut om ersättning för inställelse för den som lämnar uppgifter inför en nämnd bör inte utvidgas. Gällande bestämmelser har enligt 4 § lagen (1974:1037) med instruktion för rätt att besluta om ersättning till den som enligt nämndens beslut har kallats att höras i ärende vid nämnden. Ersättning ska lämnas med skäligt belopp. Utredarens överväganden fick uppgiften att pröva frågor om jämkning av inkomstgaranti har det förekommit att garantitagare har beretts tillfälle att lämna uppgifter inför nämnden. Den kan mot den bakgrunden ifrågasättas om inte också bör ges en rätt att fatta beslut om ersättning för inställelse i de nu aktuella fallen. Bestämmelser om ersättning för inställelse till sammanträden m.m. finns i en stor mängd författningar. Vanligtvis är det fråga om situationer där den berörde har kallats att närvara. Dessutom förekommer begränsningar såsom att det ska finnas särskilda skäl för att ersättning ska lämnas. I de nu aktuella fallen hos är det dock inte fråga om någon skyldighet att närvara. Utredaren konstaterar att det därför saknas tillräckliga skäl att införa en möjlighet att lämna ersättning också i det nu aktuella fallet. Remissinstanserna Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på förslaget. Riksdagsstyrelsens ställningstaganden Riksdagsstyrelsen delar utredarens bedömning. Allmänt om överklagande av beslut av riksdagsorgan I 9 kap. 5 § riksdagsordningen föreskrivs att beslut av ett riksdagsorgan i ett förvaltningsärende som får överklagas enligt särskilda bestämmelser prövas av allmän förvaltningsdomstol i de fall som bestämmer och i övriga fall av . Sådana särskilda bestämmelser om överklagbarhet har meddelats i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av och myndigheter (överklagandelagen). Lagen gäller dock endast för beslut som har meddelats av , , ombudsmän och . Beslut i nämndernas kärnverksamhet Riksdagsstyrelsens förslag Beslut som fattas av med anledning av ett överklagande får inte överklagas. En bestämmelse om det tas in i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av och myndigheter. Att överklagandeförbud gäller i fråga om beslut i kärnverksamhet ska framgå av lagen (1991:359) om arvoden till statsråden m.m. om riksdagsledamöters arvode ska framgå av lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter, och kärnverksamheten hos till ombudsmän och riksrevisorerna ska framgå av nämndens instruktion. Gällande bestämmelser I de nuvarande instruktionerna för nämndmyndigheter finns vissa bestämmelser om överklagande. Av 5 § lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna följer att beslut om lön och andra förmåner inte får överklagas. Överklagandeförbud gäller också i fråga om beslut som fattas av , 5 § lagen (1993:1427) med instruktion för . Vidare följer av 9 § lagen (1993:1426) med instruktion för att nämndens beslut om ledamotsarvode inte får överklagas. Nämndens beslut som rör inkomstgaranti får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol enligt 16 kap. 2 § lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter. När det gäller framgår det av 3 kap. 12 § regeringsformen att nämndens beslut inte kan överklagas. Det finns inga bestämmelser om överklagande av beslut som meddelats av . I fråga om gäller att beslut av nämnden i dess kärnverksamhet inte kan överklagas, lagen (1987:439) om inskränkning i rätten att överklaga. Nämndens beslut kan i stället angripas genom en talan enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Utredarens överväganden och förslag För samtliga nämnder utom finns det uttryckliga förbud mot överklagande av beslut i nämndernas kärnverksamhet. Det finns i detta sammanhang inte anledning att överväga en ändring i sak av de befintliga förbuden mot överklagande. Inom förvaltningsrätten anses numera gälla som en utgångspunkt att beslut kan överklagas om inte annat är föreskrivet. Något behov av att kunna erbjuda en domstolsprövning av de beslut som fattas av finns dock inte. Nämndens sammansättning talar för att nämnden bör kunna bedömas uppfylla de krav som kan ställas på domstolsprövning. Att nämndens prövning av beslut i tillsättningsärenden under vissa förutsättningar skulle kunna innebära en prövning av civila rättigheter eller skyldigheter utgör således inte något hinder mot att nämnden tar slutlig ställning i dessa frågor (jfr RÅ 2006 ref. 65). Den ovan nämnda bestämmelsen i 9 kap. 5 § riksdagsordningen kan inte sägas ge ett klart och entydigt besked om att nämndens beslut inte kan överklagas. Det bör således införas ett uttryckligt förbud mot överklagande av beslut som fattas av . En särskild fråga i detta sammanhang är i vilka författningar bestämmelserna om överklagandeförbud bör placeras. Till en början kan det konstateras att för del gäller ett överklagandeförbud enligt 3 kap. 12 § regeringsformen. Beträffande övriga nu gällande regler om överklagande i nämndernas kärnverksamhet finns det inte någon enhetlig linje i denna fråga. Utgångspunkten bör dock vara att bestämmelserna tas in i den författning som reglerar den fråga som beslutet avser. För var och en av nämnderna innebär detta följande. fattar beslut om ledamotsarvode och om jämkning av inkomstgaranti. Bestämmelser om ledamotsarvodet finns i lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter (ersättningslagen). Att beslut i fråga om arvodet inte kan överklagas bör framgå av den lagen, inte av nämndens instruktion. I ersättningslagen samt i den upphävda lagen (1996:304) om arvode m.m. till ledamöter av finns bestämmelser om inkomstgaranti. Beslut i dessa ämnen kan överklagas enligt befintliga bestämmelser i de angivna lagarna. I sistnämnda delar behövs alltså inte någon ändring. beslutar om arvode och avgångsförmåner för statsråd. Förbud mot överklagande av nämndens beslut i dessa ämnen följer av nämndens instruktion. En bestämmelse om att beslut i dessa avseenden inte kan överklagas bör i linje med vad som har sagts ovan i stället införas i lagen (1991:359) om arvoden till statsråden m.m. bör det som framgått ovan införas ett uttryckligt förbud mot överklagande av nämndens beslut om beslutet innebär prövning av ett överklagande. En sådan bestämmelse bör placeras i överklagandelagen. När det gäller till ombudsmän och riksrevisorerna finns det ingen författning som reglerar de förmåner som nämnden beslutar om. Här finns alltså bara det alternativet att placera bestämmelsen om överklagandeförbud i nämndens nya instruktion. Remissinstanserna Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några synpunkter på förslagen. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen är av samma uppfattning som utredaren. Beslut att inte lämna ut en allmän handling Riksdagsstyrelsens förslag Ett beslut om utlämnande av en handling eller en uppgift får överklagas om beslutet innebär att en enskild sökandes begäran att få ta del av handlingen har avslagits eller om handlingen har lämnas ut med förbehåll som inskränker den enskildes rätt att röja innehållet eller annars förfoga över den. Överklagande får också göras om en myndighets begäran att få ta del av en handling eller på annat sätt få del av en uppgift har avslagits. Överklagande ska göras hos om klaganden är en enskild eller en myndighet. I övriga fall överklagas beslutet hos . Beslut som meddelas av som första instans ska dock inte kunna överklagas av en statlig myndighet. Gällande bestämmelser I 2 kap. 15 § tryckfrihetsförordningen (TF) finns grundläggande bestämmelser om överklagande av beslut om att inte lämna ut en allmän handling. I princip alla beslut som i detta avseende går den enskilde emot ska kunna överklagas till domstol. I 6 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, finns närmare bestämmelser om vad som gäller i detta avseende. I 6 kap. 7 § föreskrivs att en enskild får överklaga ett beslut av en myndighet att inte lämna ut en handling till den enskilde. Han eller hon får också överklaga ett beslut som innebär att en handling lämnas ut med förbehåll som inskränker den enskildes rätt att förfoga över den. Härtill kommer att den enskilde får överklaga ett beslut att avslå en begäran om att få del av uppgifter genom att ta del av dataupptagningar elektroniskt. Också myndigheter har rätt att överklaga en annan myndighets beslut att avslå en begäran om att få ta del av en handling eller en uppgift. I 6 kap. 7 § sista stycket OSL anges att särskilda bestämmelser gäller för överklagande av beslut som fattas av en myndighet som lyder under . De bestämmelser som avses är bestämmelserna i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter, kallad överklagandelagen (Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen). Den lagen gäller dock endast beslut som fattats av , , och ombudsmän. Någon reglering som tar sikte på beslut som har fattats av nämndmyndigheter finns inte. Det får därför anses oklart vad som närmare bestämt gäller i fråga om överklagande av de beslut som diskuteras. Utredarens överväganden och förslag Av TF följer med några här inte aktuella undantag att enskilda ska kunna överklaga beslut som innebär att en allmän handling inte lämnas ut. Eftersom det följer av grundlag att enskilda ska kunna överklaga hos domstol kan det i denna situation tänkas att ett överklagande av en nämnds beslut i här aktuella frågor skulle kunna prövas av kammarrätt, i enlighet med huvudregeln i 6 kap. 8 § första stycket OSL. Det är oklart vad som gäller för sådana överklaganden när det gäller beslut som fattas av nämndmyndigheter. Därför bör det införas klargörande bestämmelser om vad som gäller i detta avseende. Beslut av nämnder bör enligt utredaren kunna överklagas i samma utsträckning som beslut meddelade av andra myndigheter under . Bestämmelser om det finns i överklagandelagen. De innebär att sådana beslut får överklagas om beslutet innebär att en enskild sökandes begäran att få ta del av handlingen har avslagits eller om handlingen har lämnas ut med förbehåll som inskränker den enskildes rätt att röja innehållet eller annars förfoga över den. Överklagande får också ske om en myndighets begäran att få ta del av en handling eller på annat sätt få del av en uppgift har avslagits. Motsvarande ordning bör gälla också i fråga om beslut som har fattats av nämndmyndigheter. När det gäller beslut som fattas av som första instans bör dock statliga myndigheter undantas från denna möjlighet. Det skulle kunna göras gällande att överklaganden av nu aktuella beslut enligt gällande rätt ska överklagas hos kammarrätt. En sådan ordning avviker dock från vad som gäller för de beslut som har meddelats av de övriga myndigheterna under . För dessa myndigheter gäller att överklaganden prövas av om talan förs av en enskild sökande eller av en myndighet. Om det är en statlig myndighet som överklagar prövas överklagandet av . Motsvarande ordning bör tillämpas i fråga om beslut som har meddelats av nämnder. har bl.a. i uppgift att pröva statliga myndigheters överklaganden av beslut som innebär att en allmän handling inte lämnas ut från en myndighet under . Det bör gälla ett uttryckligt förbud att överklaga nämndens beslut i dessa fall. Från de nämnda fallen får man skilja dem där en handling förvaras hos . Uppgifter som förekommer i de handlingar som finns hos nämnden synes i vart fall inte vara föremål för sekretess. Behovet av att kunna erbjuda en överprövning av beslut om avslag på en begäran att få ta del av en sådan handling framstår således som ytterst begränsat. står det klart att en enskild enligt TF har rätt att få frågan överprövad av domstol. Om en sådan handling begärs utlämnad bör det alltså gå att få ett avslagsbeslut överprövat i en domstol. I dessa fall bör prövningen i linje med vad som har föreslagits ovan när enskilda överklagar beslut av övriga nämnder ske i .