frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — Om en försäkrad har en god man, är det normalt den gode mannen som företräder henne eller honom i kontakterna med och för hennes eller hans talan. Det innebär till exempel att ansökan om förmåner kan göras av en god man för en försäkrads räkning och att skrivelser i normalfallet skickas till den gode mannen. Som nämnts ovan gäller att om en försäkrad har en god man, är det normalt den gode mannen som företräder honom eller henne i kontak- terna med och för hennes eller hans talan. I detta sammanhang uppkommer frågan om den gode mannen har möjlighet att ge annan person fullmakt att företräda och föra den försäkrades talan inför . Av en dom från Kammarrätten i framgår att en god man bör ha möjlighet att anlita någon annan att fö- reträda honom eller henne i sådana frågor där den gode mannen själv saknar kunskap eller erfarenhet (KRSU mål nr 2431-08). Det ankommer då på ombudet att i den gode mannens ställe, i enlighet med 12 kap. 3 § FB, handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde. En förutsättning är att den utfärdade fullmakten är begränsad till den aktuella frågan, till exempel ett försäkringsärende. Den gode mannen kan därigenom inte anses ha överlåtit det övergripande ansvaret som god man för den enskilde på fullmaktstagaren. Förvaltare kan enligt FB utses om någon på grund av sjukdom, psy- kisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom och det inte är tillräckligt att god man förordnas eller att den enskilde får hjälp på något annat mindre ingripande sätt. Av FB framgår att en förvaltare, till skillnad mot vad som gäller för god man, inom ramen för sitt uppdrag ensam bestämmer över den enskildes egendom och företräder denne i alla angelägenheter som omfattas av uppdraget (11 kap. FB). På samma sätt som är fallet när någon har god man är det normalt förvaltaren som företräder sin huvudman i kontakterna med Försäk- ringskassan och för hennes eller hans talan samt lämnar uppgifter på heder och samvete till . En förvaltare bör i samma utsträckning som nämnts under rubriken ha möjlighet att i vissa situationer ge annan person fullmakt att företräda den försäkrade i kontakterna med och föra hans eller hennes talan. I ärenden där en försäkrad företräds av en god man eller förvaltare är det viktigt att läser igenom förordnandet och kon- trollerar att det omfattar de handlingar och åtgärder som den gode mannen eller förvaltaren vidtagit för den försäkrades räkning. Hand- läggaren bör också anteckna i ärendet att en sådan prövning har gjorts. Förordnandena är i allmänhet ganska kortfattade. Står det i förordnan- det att den gode mannen eller förvaltaren ska bevaka huvudmannens rätt och förvalta dennes egendom bör det dock kunna presumeras att 2 012 /1 3:JO1 den gode mannen eller förvaltaren kan företräda sin huvudman i kon- takterna med . En förvaltare eller god man har i normalfallet tillgång till den försäkrades konto och kan på det sättet hjälpa till med att sköta den löpande ekonomin. Av utredningen framgår att de begärda handlingarna skickats till S.K:s förval- tare, eftersom begäran kommit från en person som saknade fullmakt från förvaltaren att företräda S.K. i ärende hos . Oavsett hur förordnandet för förvaltaren såg ut borde emellertid S.K. ha varit oförhindrad att själv ge någon fullmakt till T.R. att företräda henne i frågan om att ta del av handlingarna i hennes ärende. I stället för att vända sig till förvaltaren borde handläggaren ha bett T.R. att styrka sin behörighet genom en skriftlig fullmakt från S.K. Försäkringskas- sans vägledningar är dock inte helt tydliga i denna fråga. Det avslutande cita- tet i vägledning 2001:3 kan uppfattas som att handlingarna ska lämnas till ställföreträdaren även när begäran kommer från den enskilde. Det syftar dock på att begäran om att få ut handlingar i flertalet fall görs av ställföreträdaren. kommer att förtydliga texten i de båda vägledningarna i detta avseende. När det gäller myndighetens generella uppfattning om hur framställningar från enskilda personer, som har förvaltare eller god man, om att få ta del av handlingar med stöd av TF eller med stöd av 16 § FL bör handläggas, har följande uppfattning. Oavsett om den enskilde har legal företrädare eller ej och oavsett om begä- ran görs med stöd av tryckfrihetsförordningen eller med stöd av 16 § förvalt- ningslagen ska begärda handlingar efter sekretessprövning skyndsamt lämnas ut till den enskilde. I de fall den enskilde har legal ställföreträdare är det lämpligt att denne informeras om utlämnandet. Detta för att undvika missförstånd mellan förvaltaren eller den gode mannen och den enskilde och inte försvåra deras relation. Vidare kan det undantagsvis, i de fall den enskilde begärt ut handlingarna med stöd av 16 § förvaltningslagen och det efter en sekretess- prövning visar sig att vissa handlingar inte kan lämnas ut till honom eller henne, vara aktuellt att i stället lämna ut handlingarna till ställföreträdaren med sekretessförbehåll (se prop. 1971:30, s. 443 och , Förvaltnings- förfarandet hos , s. 127128). I övrigt är det emellertid ingen skillnad mellan de båda situationerna. S.K. fick möjlighet att kommentera remissyttrandet. I ett beslut anförde chefsJO följande. Var och en betraktas som rättssubjekt, dvs. kan äga tillgångar och ha skulder. För att själv få förfoga över egendom eller ingå förbindelser, t.ex. sluta över- låtelseavtal eller sätta sig i skuld, erfordras att en person har rättslig hand- lingsförmåga (jfr SOU 1986:50 s. 107). Med rättshandlingsförmåga avses kompetensen att själv företa bindande rättshandlingar. Vad angår fysiska personer krävs för rättshandlingsförmåga i princip att den rättshandlande är myndig, dvs. Den omyndige är dock inte helt utan rättshandlings- förmåga utan kan med bindande verkan företa vissa rättshandlingar (se 9 kap. , FB). kunde personer omyndigförklaras genom beslut av domstol och jämställdes då i de flesta hänseenden med un- 2 012 /1 3:JO1 Denna möjlighet avskaffades genom ändringar i FB (SFS 1988:1251) och ersattes av mindre ingripande åtgärder, nämligen förordnande av god man respektive förvaltare (jfr Adlercreutz & , Avtalsrätt I, 13:e upplagan, 2011, s. 130 f.). Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom, får rätten besluta att anordna förvaltarskap för honom eller henne. Förvaltarskapet ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse t.ex. viss egendom eller angelägenhet. Detta framgår av 11 kap. 7 § FB. Enligt 11 kap. 9 § FB har förvaltaren inom ramen för förvaltaruppdraget ensam rådighet över den enskildes egendom och företräder denne i alla ange- lägenheter som omfattas av uppdraget. Bestämmelsen innebär att förvaltaren inte är beroende av huvudmannens samtycke för sina åtgärder utan har att handla på eget ansvar i huvudmannens intresse och för dennes räkning. För- valtarens rådighet gäller enbart inom uppdragets ram sådan den har angetts i rättens förordnande enligt 7 och 8 §§, eventuellt kompletterat genom närmare föreskrifter av överförmyndaren. I fråga om egendom och angelägenheter som omfattas av uppdraget är förvaltarens rådighet alltså utan konkurrens från huvudmannen. Om emellertid förvaltaren enbart har förordnats att ha hand om huvudmannens ekonomiska angelägenheter, har han inte någon bestäm- manderätt över huvudmannen i frågor av mera personligt slag. Huvudmannen torde då normalt själv få t.ex. ansöka om medlemskap i en ideell förening, om detta inte medför några mera omfattande ekonomiska åtaganden. Även i de fall då förvaltaren har förordnats att representera huvudmannen i någon icke- ekonomisk fråga, t.ex. rörande den sociala vårdlagstiftningen, bör huvudman- nen ofta kunna tillerkännas en viss självständighet. Risken för negativa kon- sekvenser av kolliderande rättshandlingar på det området torde vara försum- bar med hänsyn till den officialprövning som åligger sociala myndigheter m.fl. I allmänhet bör huvudmannen också själv få bestämma i frågor som rör hans boende liksom innehållet i erbjuden vård. En förvaltare bör således i normala fall inte företräda huvudmannen när det gäller frågor om samtycke till t.ex. operativa ingrepp. Detta hindrar naturligtvis inte att man från bl.a. vårdinrättningars sida inhämtar förvaltarens synpunkter (se prop. 1987/88:124 s. 171 f.). Genom ett beslut om förvaltarskap fråntas huvudmannen helt eller delvis sin rättshandlingsförmåga. Enligt förarbetena till förvaltarskapsbestämmelsen ska den enskilde inte fråntas sin rättsliga handlingsförmåga i större utsträck- ning än vad som är befogat i det enskilda fallet (se SOU 2004:112 s. 367). Även om ett förvaltarförordnande inskränker huvudmannens rättshandlings- förmåga har huvudmannen, som huvudregel, rätt att med giltig verkan företa vissa rättshandlingar rörande anställningar och dylikt. Detta följer av 11 kap. 8 § FB (se Adlercreutz & , a.a. s. 132). Om det finns särskilda skäl kan dock rätten föreskriva att förvaltaruppdraget ska omfatta även dessa angelä- genheter, se nämnda lagrum. Ett annat exempel på huvudmannens restkom- petens är att han eller hon trots förvaltarskapet har rätt att rösta i allmänna val, jfr 3 kap. 2 § regeringsformen. 2 012 /1 3:JO1 Har den som har förvaltare rätt att själv begära och få del av handlingar? De grundläggande reglerna om allmänna handlingars offentlighet finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF). Det är detta kapitel som primärt reglerar frågan om utlämnande av allmänna handlingar. Enligt 2 kap. 1 § TF har varje svensk medborgare en principiell rätt att ta del av allmänna handlingar. Av 14 kap. 5 § TF framgår att utlänning i detta hänseende likställs med svensk medborgare. Bestämmelserna innehåller inte någon inskränkning av rätten att ta del av handlingar för t.ex. personer som har förvaltare, och förarbetena innehåller inte heller något uttalande om att en sådan begränsning har varit avsedd. Om den enskilde är part i ett ärende hos en myndighet kan han eller hon även grunda en framställning om att få ta del av handlingar på sin egenskap av part. Den som är part i ett ärende hos en myndighet har nämligen enligt 16 § FL med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, rätt att ta del av det som har tillförts ären- det, om detta avser myndighetsutövning mot honom eller henne. Av utredningen framgår att det inte var S.K. själv utan T.R., som för S.K:s räkning, begärde ut vissa handlingar i S.K:s ärende rörande sjukersättning. För det fall S.K. själv hade gjort framställningen skulle emellertid under förutsättning att det i förhållande till S.K. inte förelåg sek- retess ha varit skyldig att lämna ut handlingarna till S.K., oavsett om begä- ran grundades på tryckfrihetsförordningens bestämmelser eller på regeln om partsinsyn i 16 § FL. Även om förvaltarförordnandet ger en förvaltare rätt att begära och få ut handlingar som rör huvudmannen gör förordnandet alltså inte huvudmannen obehörig att själv vidta samma åtgärd. Kan den som har förvaltare ge fullmakt åt någon annan att företräda honom eller henne i fråga om att få del av vissa handlingar? Fullmakter behandlas i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (fortsättningsvis avtalslagen). Som framgår av lagens titel är det fullmakter med ett ekonomiskt användningsområde som där behandlas. Därmed är inte avtalslagens bestämmelser direkt tillämpliga på andra områden, t.ex. inom den offentliga rätten. De anses dock i stor utsträck- ning kunna tillämpas analogivis utanför sitt egentliga område (jfr SOU 2004:112 s. 469 ff.). Om fullmaktsgivaren får en förvaltare enligt FB, har en rättshandling som fullmäktigen företar och som omfattas av förvaltarens uppdrag inte större verkan än den skulle ha haft, om fullmaktsgivaren själv hade företagit rätts- handlingen (se 22 § avtalslagen). Innebörden av bestämmelsen är att en fullmakt upphör att gälla i och med att förvaltare förordnas, utom i den utsträckning huvudmannen fortfarande har rättshandlingsförmåga (jfr Grönfors & , Avtalslagen En kommen- tar, fjärde upplagan, 2010, s. 171 f.). Fullmaktens giltighet motsvarar således huvudmannens kvarvarande rättshandlingsförmåga. Av utredningen framgår att tjänstemannen vid lämnade T.R. beskedet att hon i den aktuella situationen var tvungen att uppvisa en 2 012 /1 3:JO1 skriftlig fullmakt från S.K:s förvaltare eftersom S.K., på grund av förvaltar- skapet, inte var behörig att utfärda en fullmakt för T.R. Som ovan anförts skulle emellertid de aktuella handlingarna under förutsättning att det i för- hållande till S.K. inte förelåg sekretess för vissa uppgifter ha lämnats ut till S.K. om det hade varit hon själv som hade framställt begäran. Mot bakgrund av vad som anförts har S.K. varit oförhindrad att utfärda en fullmakt som ger en annan person behörighet att vidta åtgärder som hon själv, förvaltarskapet till trots, varit behörig att vidta. har anfört att handläggarens besked var felaktigt, dvs. att hon i stället borde ha bett T.R. styrka sin behörighet genom att uppvisa en skriftlig fullmakt från S.K. Jag instämmer i den uppfattningen. förtjänar kritik för det inträffade. Vägledning 2001:3, version 4, och Vägledning 2004:7, version 6, tar i här aktuella avseenden i allt väsentligt sikte på normalfallet, dvs. att det är förvaltaren som i alla angelägenheter företräder den enskilde gentemot myndigheten. Som framgått ovan kan det dock finnas situationer då så inte är fallet. Jag ser positivt på att kassan avser att förtydliga sina vägled- ningar i dessa avseenden. Fråga om möjlighet att verkställa ett beslut om återkrav av tandvårdsersättning innan det vunnit laga kraft; även fråga om dröjsmål med verkställigheten av en förvaltningsrättsdom (Dnr 935-2011) Stf JO Ragnemalm meddelade ett beslut med följande inne- håll. Beslutet i korthet: beslutade att I.P. var återbetalningsskyldig för utbetald tandvårdsersättning. Beslutet verkställdes genom kvittning innan det hade vunnit laga kraft. I JO:s beslut konstateras att lagstiftningen på området saknar uttryckliga regler om verkställbarhet och att rättsläget får betraktas som oklart. I framställning till regeringen har behovet av ett klarläggande genom lagstiftarens försorg påtalats. JO:s beslut rör även verkställigheten av en förvaltningsrättsdom. Försäkringskas- san kritiseras för den försening av verkställigheten som uppkom till följd av att domen förkom under cirkulation mellan kassans olika enheter. I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på att fortfarande inte hade verkställt Förvaltningsrättens i dom meddelad . ifrågasatte vidare rätt att verkställa sitt beslut om återkrav innan det vunnit laga kraft. 2 012 /1 3:JO1 Ärendet remitterades till som i remissvar anförde följande. Verkställighet av beslut om återbetalning infördes ett nytt statligt automatiserat tandvårdsstöd som bland annat innebär att det i princip inte sker någon handläggning när en vårdgivare begär ersättning för utförda tandvårdsåtgärder. Det är vårdgivaren själv som avgör om de utförda tandvårdsåtgärderna är ersättningsberättigande. betalar ut tandvårdsstödet från det att ansökan från vårdgivaren kom in. utför sedan efterhandskontroller av de utbetalda ersättningarna. Enligt 4 kap. 2 § lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd får Försäk- ringskassan, om en vårdgivare har fått ersättning med ett för högt belopp, kräva tillbaka den ersättning som felaktigt har betalats ut. får, i stället för att kräva återbetalning, räkna av beloppet från en annan ford- ran som vårdgivaren har på ersättning enligt lagen om statligt tandvårdsstöd. Detta hanteras i praktiken så att om finner att tandvårdsåtgärderna inte var ersättningsberättigande fattas ett beslut om återbetalning. Av beslutet framgår att det felaktiga beloppet kommer att räk- nas av om vårdgivaren begär ersättning igen . En automatisk avräkning görs då vid nästa utbetalning till vårdgivaren. Om Försäkringskas- san vid en omprövning kommer fram till att ersättningen inte ska återkrävas, eller att det ska vara ett lägre belopp, betalas ersättningen på nytt ut till vård- givaren. Detta förfarande är även aktuellt när en förvaltningsdomstol bifallit ett överklagande. Av förarbetena till lagen om statligt tandvårdsstöd framgår att det kan vara lämpligt att i första hand räkna av det återkrävda beloppet från en fordran som vårdgivaren har på annan ersättning enligt lagen. Eftersom kvittning i regel kan utföras ganska omgående, har någon möjlighet att kräva ränta vid återbe- talningskrav mot vårdgivare inte införts i lagen (prop. 2007/08:49 s. 112 och 117). Verkställighet av förvaltningsrättens dom I vägledning 2001:7 Omprövning, ändring och överkla- gande av beslut finns ett metodstöd som anger hur domar och beslut från domstolarna ska hanteras. Där sägs bland annat följande. Domstolarna skickar domar och beslut till den omprövningsenhet inom För- säkringskassan som handlägger den typ av ärenden som målet avser. I de fall domen innebär en ändring av beslut ska omprövningsen- heten skicka domen till den processjuridiska enheten som ska ta ställ- ning till om domen ska överklagas eller inte. Den processjuridiska enheten ska meddela sitt ställningstagande till chefen för den enhet som hand- lägger aktuell förmån. beslutade att I.P. var återbetalningsskyl- dig för utbetald tandvårdsersättning. Denna fordran kvittades mot en utbetal- ning till I.P. För- säkringskassan beslutade vid omprövning att inte ändra sitt tidigare beslut. 2 012 /1 3:JO1 Förvaltningsrätten i beslutade att upphäva För- säkringskassans beslut att återkräva tandvårdsersättning. Handlingarna över- lämnades till för nödvändig handläggning. kom förvaltningsrättens dom in till Försäkringskas- sans omprövningsenhet som skickade en kopia av domen till processjuridiska enheten. skickade processjuridiska enheten ett meddela- de per post till Nationella försäkringscenter (NFC), Skel- lefteå, att domen inte skulle överklagas och att den skulle verkställas direkt. En kopia av domen bifogades. och frågade varför inte verkställt förvaltningsrättens dom. Efter utredning framkom att processjuri- diska enhetens försändelse inte kommit fram till NFC, vilket var anledningen till att domen aldrig verkställdes. begärde NFC en kopia av domen från förvaltningsrätten. Verkställighet av beslut om återbetalning Det statliga tandvårdsstödet är automatiserat och det är först vid en efter- handskontroll som manuellt kan kontrollera om en utbeta- lad ersättning uppfyller villkoren för att berättiga till ersättning. Det är därför naturligt att återbetalning verkställs om det visar sig att ersättning utgått med för högt belopp. Det finns inte heller någon möjlighet för att kräva ränta vid återbetalningskrav mot vårdgivare. I förarbetena anges att skälet för det är att kvittning i regel ska utföras ganska omgående. Enligt kan därför avsikten med det automatiserade statliga tandvårdsstödet inte vara att ett beslut om återkrav måste vinna laga kraft för att kunna verkställas. Det finns inte heller något sådant krav i lagen om statligt tandvårdsstöd. I de allra flesta fall när kvittar ett felaktigt utbetalt belopp mot andra fordringar som vårdgivaren har på tandvårdsersättning finns inte ett laga- kraftvunnet beslut om återkrav. Mot bakgrund av detta anser att det var korrekt att kvitta det belopp som beslutat att I.P. var skyldig att betala tillbaka mot en annan fordran som I.P. hade på tandvårdsersättning. Verkställighet av förvaltningsrättens dom Utredningen visar att förvaltningsdomsto- lens dom kom in till . Därefter har domen skickats per post till den enhet inom som skulle verkställa domen. Försändelsen kom aldrig fram. Trots efterforskningar har det inte gått att fastställa vad som har hänt. Den nu aktuella domen verkställdes först , efter det att I.P. tagit kontakt med . Detta är givetvis inte acceptabelt och Försäk- ringskassan ser allvarligt på det inträffade. Yttrandet har beretts i samråd med Försäkringsprocesser och Nationellt försäkringscenter, . trädde socialförsäkringsbalken, SFB, i kraft. SFB samlar och ersätter flertalet av de tidigare socialförsäkringsförfattningarna. 2 012 /1 3:JO1 rande ärende tillämpas dock den före gällande lagstift- ningen. Av dåvarande 20 kap. 13 § lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) framgår följande. Överklagande av beslut i mål eller ärenden om försäkring enligt denna lag skall vara inkommet från den dag då klaganden fick del av beslutet eller, om överklagandet anförts av det allmänna ombudet eller För- säkringskassan, från den dag då beslutet meddelades. Vad som sägs i denna paragraf om överklagande skall i tillämpliga delar gälla en begäran om omprövning enligt 10 §. och domstols beslut skall gälla, om inte annat föreskrivits i beslutet eller bestäms av den domstol som har att pröva beslutet. I 4 kap. 2 § lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd föreskrivs följande. Om en vårdgivare har fått ersättning enligt denna lag med ett för högt belopp, får kräva tillbaka den ersättning som felaktigt har betalats ut. får, istället för att kräva återbetalning, räkna av belop- pet från en annan fordran som vårdgivaren har på ersättning enligt denna lag. I 4 kap. 9 § lagen om statligt tandvårdsstöd, i lydelse före , hänvisades bl.a. till 20 kap. 1113 §§ AFL om överklagande. Den citerade ämnesbestämningen indikerar att hänvisningen beträffande den ovan återgiv- na bestämmelsen i 20 kap. 13 § AFL inte omfattade tredje stycket, vari anges att och domstols beslut ska gälla , om inte annat föreskrivits i beslutet eller bestäms av den domstol som har att pröva beslutet. (Se vidare härom nedan.) En bestämmelse motsvarande den i 20 kap. 13 § tredje stycket AFL finns i 112 kap. 5 § SFB vari föreskrivs följande. En myndighets eller allmän förvaltningsdomstols beslut enligt denna balk ska gälla , om inget annat föreskrivs i beslutet eller bestäms av en domstol som har att pröva beslutet. I 4 kap. 9 § lagen om statligt tandvårdsstöd i nu gällande lydelse saknas hän- visning till 112 kap. 5 § SFB. Lagen om statligt tandvårdsstöd innehåller inte heller vare sig i tidigare eller nuvarande lydelse någon särskild regel om verkställighet. Verkställigheten av beslut om återbetalning Av utredningen framgår att beslutade att I.P. var återbetalningsskyldig för utbetald tandvårdsersättning. Beslutet verk- ställdes genom avräkning mot en utbetalning till I.P. Verk- ställigheten skedde alltså innan tiden för begäran om omprövning hade löpt ut och således innan beslutet hade vunnit laga kraft (4 kap. 9 § lagen om statligt tandvårdsstöd jämförd med 20 kap. 13 § andra stycket AFL). Frågan huruvida ett beslut får verkställas redan innan det har vunnit laga kraft är inte underkastad någon generellt tillämplig författningsreglering. Förvaltningslagen (1986:223) saknar sålunda förutom bestämmelsen om inhibition i 29 § regler om besluts verkställbarhet, vilket ofta förorsakar 2 012 /1 3:JO1 problem i rättstillämpningen. För att inte överklagandeinstitutet ska göras meningslöst genom att ett överklagbart beslut på ett kanske irreparabelt sätt verkställs innan den klagoberättigade getts en möjlighet att få beslutet över- prövat i högre instans får huvudregeln anses vara att lagakraftens inträde ska avvaktas. Åtskilliga undantag måste emellertid av uppenbara skäl tillåtas från en sådan regel (se härom SOU 2010:29 s. 533546). Det är däremot tämligen vanligt att den förvaltningsrättsliga speciallag- stiftningen innehåller, på olika sätt konstruerade och ibland svårtolkade, be- stämmelser i ämnet (se a. SOU s. 534 f.). Socialförsäkringsrättsliga bestäm- melser utanför AFL:s tillämpningsområde har ofta hänvisat till hela eller delar av 20 kap. 13 § AFL. Det förekommer också att frågan om verkställighet regleras särskilt, som t.ex. i den tidigare lagen (1993:389) om assistansersätt- ning.