frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. påtvingade kroppsliga ingrepp och husrannsakan. Begräns- ningar i dessa grundläggande fri- och rättigheter får enligt 20 § samma kapitel göras genom lag. Bestämmelser om husrannsakan och kroppsbesiktning finns i 28 kap. rät- tegångsbalken, RB. Den som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fäng- else kan följa kan, om syftet är att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av bety- delse för utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § , bli föremål för bl.a. husrannsa- kan (1 §) och kroppsbesiktning (12 §). JO har vid ett flertal tillfällen (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och JO 2009/10 s. 72) uttalat att för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser. Omständig- heterna måste alltså vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke. Det är emellertid inte möjligt att lägga fast några mer bestämda riktlinjer för vad som ska krävas för att en misstanke ska anses vara skälig. Frågan får i stället besvaras från fall till fall och vanligen finns det ett visst utrymme för olika bedömningar. 2 012 /1 3:JO1 I JO 2006/07 s. 76 anfördes följande. Om polisen på annan plats än bostaden, t.ex. på ett torg, påträffar en person som skäligen kan misstänkas för ringa narkotikabrott genom eget brukande så kan inte endast den omständigheten läggas till grund för ett beslut om hus- rannsakan i bostaden. Möjligen kan polisen tro att den misstänkte förvarar narkotika i bostaden, eftersom det är ett vanligt beteende hos narkomaner, men det stannar vid en spekulation. Omständigheterna kring brukandet ger normalt inte grund för beslut om husrannsakan i bostaden eftersom en sådan enbart skulle kunna bidra till att avslöja andra brott. För beslut om husrannsa- kan krävs det någon konkret omständighet som talar för att brukaren innehar narkotika och att den finns just på den platsen eller att det finns annan bevis- ning om sådant brott (se , Straffprocessuella tvångsmedel s. 523 f. om tillämpningen av ändamålsprincipen vid husrannsakan). Jag har vidare i ett beslut uttalat mig om polisens möjligheter att besluta om husrannsakan i en bostad vid misstanke om ringa narkotika- brott (eget bruk), och där anfört bl.a. att i ett sådant fall kan tips eller annan information som tyder på att personen i fråga förvarar narkotika i bostaden utgöra sådana konkreta omständigheter som fordras för skälig misstanke om narkotikabrott genom innehav av narkotika (dnr 4413-2003). Motivering av beslut att lägga ned en förundersökning Bestämmelser om förundersökning och dess nedläggande finns i 23 kap. RB. En förundersökning ska enligt 4 § andra stycket läggas ned om det inte längre finns anledning att fullfölja den. En förundersökning kan läggas ned även på andra, här inte aktuella, grunder (se 4 a §). JO har vid ett antal tidigare tillfällen prövat lämpligheten i användandet av nedläggningsgrunden brott kan ej styrkas. I JO 2000/01 s. 62 uttalades följande. Enligt min mening bör beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas därför användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått detta. Det skall således vara fråga om situationer där förundersökningsledaren på grundval av en värdering av föreliggande bevisning finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför beslutar att lägga ned förundersökningen eller att åtal inte skall väckas. Om det däremot inte kan klarläggas om något brott över huvud taget har begåtts eller det inte finns någon misstänkt, bör utredningen i stället av- slutas t.ex. på den grunden att det inte kan antas att något brott som hör under allmänt åtal har förövats respektive att spaningsresultat saknas. JO har i senare beslut som specifikt rört polismyndighets åtgärd att lägga ned en förundersökning om narkotikabrott, kritiserat myndigheten för att den använt motiveringen brott kan ej styrkas trots att resultaten av samtliga tagna prov på den misstänkte visat sig negativa (se JO 2010/11 s. 144 med hänvisningar). Som grund till beslutet om kroppsbesiktning har polismyndigheten framfört att de sammantagna omständigheterna var sådana att . kom att miss- tänkas för dopningsbrott. De omständigheter som föranlett misstankarna har 2 012 /1 3:JO1 varit i kombination med hans undvikande och nervösa sätt att prata när polisassistenten diskuterade dopning med honom. Därtill hade polisassistenten fått uppfattningen att . försökte att dölja något i bilen i samband med stoppet. har påpekat att myndigheten sedan ett flertal år satsar på utbildning och utveckling av rutiner för att uppdaga dopningsbrott och att utbildning bl.a. har skett i att känna igen kroppsliga och psykiska tecken på missbruk av dopningsmedel. Myndigheten har vidare framfört att de ingri- pande poliserna hade arbetat särskilt med gatulangningsarbete och därför var väl lämpade att bedöma misstankar om dopningsmissbruk. Mot bakgrund av vad som framkommit och det bedömningsutrymme som finns i dessa frågor anser jag att det inte finns skäl att ifrågasätta bedömning- en att . kunde misstänkas för dopningsbrott (eget bruk). Det har såle- des funnits förutsättningar att besluta om kroppsbesiktning. I den brottsanmälan som upprättades i samband med händelsen hänvisas allmänt till som ett av skälen till att misstanke om dopningsbrott uppstod. Av dokumentationen borde tydligare ha framgått vilka fysiska kännetecken det var som medförde denna misstanke. Beslutet om husrannsakan i bilen Beslutet om husrannsakan i bilen motiverades av en misstanke om innehav av dopningsmedel. Frågan är om . kan anses ha varit skäligen misstänkt för brott av det slaget. Vad avser husrannsakan i bilen framgår av utredningen att polismannen bl.a. bedömde det som att . i samband med att denne stoppades för- sökte dölja något. Det kunde således befaras att . försökte gömma undan olovliga preparat som han misstänktes bruka. Det saknas därför anled- ning att ifrågasätta beslutet om husrannsakan i bilen. Beslutet om husrannsakan i bostaden Som framgått av redovisningen ovan i avsnittet om den rättsliga regleringen har JO i tidigare beslut, som tillräcklig grund för skälig misstanke om innehav av narkotika i bostad, inte accepterat ett antagande om att personer som miss- brukar narkotika också som regel förvarar narkotika i bostaden. Det är samma typ av antagande som polismyndigheten nu åberopat som grund för misstanken om att . skulle ha innehaft dopningsmedel i bostaden. Myndigheten har härvid emellertid även hänvisat till dopnings- brottets särskilda karaktär, dvs. att missbrukare av dopningsmedel intar detta i perioder och regelmässigt förvarar preparaten hemma i kylskåpet. Även med beaktande av dopningsbrottets särskilda karaktär måste det upp- ställas krav på att det förelegat någon konkret omständighet som, i det enskil- da fallet, tyder på att den som misstänks förvarar dopningsmedel i bostaden. I detta fall har inga andra omständigheter än de som föranledde det ursprungli- ga ingripandet redovisats. Varken dessa eller det som därefter framkom ut- gjorde tillräcklig grund för den vidtagna åtgärden. 2 012 /1 3:JO1 och polismyndigheten ska mot den bakgrunden kritiseras för beslutet om husrannsakan i bostaden. . har även framfört kritik mot det sätt på vilket husrannsakan genom- fördes. Han har uppett att flera polismän stormade in i bostaden, att de inte förklarade varför de var där och att hans sambo förvägrades att tala i telefon eller lämna bostaden. har i sitt yttrande gett en delvis annorlunda bild av in- gripandet. Enligt myndigheten genomfördes husrannsakan under ordnade former. Polismännen var civilklädda för att orsaka så lite olägenhet som möj- ligt och de förklarade för sambo varför de var där. Enligt myndig- heten kunde polismännen föra en konstruktiv dialog med sambon, som upp- fattades som lugn men lätt chockad. En telefon ringde under husrannsakan varvid de närvarande ombads av polisman att inte besvara sam- talet. Enligt 23 kap. 4 § RB ska en förundersökning bedrivas så att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet (hänsynsprin- cipen). Principen kommer även till uttryck i 28 kap. 6 § RB. En husrannsakan ska i enlighet med detta inte göras mer omfattande än nödvändigt och den ska genomföras under former som skapar så lite uppmärksamhet som möjligt. Det är särskilt viktigt att undvika att tredje man drabbas. Det är självfallet alltid obehagligt att utsättas för en husrannsakan. Jag har därför förståelse för hur sambo kan ha upplevt den. Med beaktande av vad som anförts från polismyndighetens sida anser jag dock inte att det finns något konkret stöd för kritik mot hur åtgärden i detta fall genomfördes. Beslutet att lägga ned förundersökningen med motiveringen brott kan ej styrkas motiverade sitt beslut att lägga ned förundersökningen med att brott inte kunnat styrkas. En formulering av det slaget kan, som tidigare framhållits från JO:s sida, tolkas som att polisen anser att brottsmisstanken kvarstår. Polisen har i tidigare JO-beslut kritiserats för att förundersökningar om t.ex. ringa narkotikabrott lagts ned med motiveringen brott kan ej styr- kas trots att utförda urin- och/eller blodprov varit negativa. I JO 2010/11 s. 144 sägs: Enligt min mening bör i ett fall som det nu aktuella, om utförda provtagningar inte visar på förekomst av narkotika, slutsatsen vara att misstankarna visat sig ogrundade. En korrekt nedläggningsgrund bör återspegla detta förhållande. Bland de standardmotiveringar som finns i polisens kriminaldiarium borde således motiveringen Misstänkt oskyldig ha använts. Jag instämmer i detta. Analysen av de prover som tagits på . visade att dessa var negativa. De husrannsakningar som genomfördes i bil och bostad stärkte inte heller brottsmisstanken, som genom de resultatlösa utredningsåtgärderna snarare får anses ha försvagats. Den använda nedlägg- ningsgrunden borde därför inte ha anförts som motivering. 2 012 /1 3:JO1 Jag har i och för sig förståelse för att man från de brottsutredande myndig- heternas synpunkt kan känna tvekan inför motiveringen misstänkt oskyldig; utredningen har ju i ett fall som detta inte frambringat bevisning om vare sig skuld eller oskuld. Därvid gäller emellertid den s.k. oskuldspresumtionen, dvs. att envar som inte överbevisats om brott ska betraktas som oskyldig. En motivering som anknyter till detta är därför att föredra framför den polisen nu använt. Från de synpunkter JO har att beakta finns dock inget hinder mot att standardmotiveringarna ses över i syfte att finna någon som svarar mot en situation som den som här var aktuell, dvs. att en formell brottsmisstanke utretts och därefter bortfallit. Kritik mot i , som anmodat en person som kunde komma att bli misstänkt för brott att besvara frågor skriftligen (Beslut av JO Axberger , dnr 697-2011) Beslutet i korthet: I en förundersökning om s.k. smitning hade vittnen pekat ut ett visst fordon som inblandat i trafikolyckan. kritiseras för att, i stället för att hålla förhör med den registrerade ägaren, ha anmodat denne att utifrån ett antal frågor lämna en skriftlig redogörelse för händelsen. Det är i och för sig möjligt att i vissa fall ersätta muntliga förhör med in- hämtande av skriftliga svar t.ex. för att effektivisera utredningsförfarandet. De rättigheter en misstänkt har vid förhör måste dock beaktas. Det har inte kunnat ske i detta fall, där den som anmodades svara inte var misstänkt men kunde bli det, beroende på hur han besvarade frågorna. I en anmälan till JO framförde . klagomål mot i för handläggningen av en förundersökning avseende obehö- rigt avvikande från trafikolycksplats, s.k. smitning. Han hade fått ett brev från polisen i vilket påstods att hans bil varit inblandad i en trafikolycka. Brevet hade följande lydelse. Vi har fått in en anmälan att din bil med reg.nummer EYZ799 varit inblandad i en trafikincident på Centrumslingan mellan och i . För att hjälpa oss att utreda händelsen vill vi att du skriver ner vad som hände så noggrant som möjligt. De uppgifter som är viktiga för oss och som vi önskar att du svarar på spaltas upp nedan. Om det var en annan person, be denne att svara på frågorna. Frågorna nedan är standardfrågor som bör besvaras i din berättelse. 1.Var det du som körde bilen? Svara då på frågorna 26. 2.Vad var det som hände? Varför skedde olyckan? Hur gick det till? 3 .Vad gjorde du efter olyckan? Har du anmält saken till polis eller underrättat den andre parten? 4.Om du inte vidtagit några åtgärder efter olyckan, varför inte? 5.Vilka skador fick ditt fordon respektive det påkörda? 6.Beskriv ditt utseende, längd, hårfärg, glasögon m.m. 2 012 /1 3:JO1 Om det var någon annan som körde: 7.Vem körde bilen, namn och personnummer? Vem hade lånat bilen? 8.Har denne person berättat om händelsen? Vad har personen berättat? 9.Beskriv utseendet på denna person. Skriv under din berättelse och skicka tillbaka brevet i bifogat svarskuvert. Vi behöver ditt namn, personnummer samt telefonnummer där du kan nås. Vi vill gärna att du svarar . Brevet var inte undertecknat. Ingen ansvarig befattningshavare fanns angiven. Handlingar från i hämtades in och granskades. Myndigheten anmodades därefter att yttra sig. Av yttrandet, av- givet av tf. biträdande länspolismästaren , framgick bl.a. följan- gjordes, vid besök på polisstationen i i , en anmälan om att någon kört på anmälarens, JG, bil när denna stått parkerad i . En polisanmälan, en s.k. trafikmålsanteckning, upprättades (T 1641-2011). Trafikmålsanteckning nr 1 rör JG och innehåller en närmare redogörelse för händelseförloppet och de uppgifter som lämnats av vittnen till händelsen. Trafikmålsanteckning nr 2 rör , TL, och i denna har endast anteck- nats uppgift om att TL är fordonsägare till personbil med visst angivet regi- streringsnummer. Trafikmålsanteckningarna har översänts till förundersökningsledare vid trafiksektionen, som har att ta beslut om förundersökning ska inledas eller inte med anledning av polisanmälan. Vid kontroll framkom att av vittne läm- nade uppgifter om registreringsnummer på vad som kom att visa sig vara en TL tillhörig personbil överensstämde med vittnes uppgifter om bilens färg och storlek. Förundersökningsledare bedömde att det fanns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal förövats och beslutade om att inleda förundersök- ning avseende brott mot 5 § trafikbrottslagen (1951:649), TBL. Förundersökningsledare beslutade sedan om att skicka ett brev till TL för att få uppgift om förare av fordonet vid uppgivet skadetillfälle men även svar på de övriga frågor som ställdes i brevet. Kopia av det brev som ställdes till TL har inte bevarats i ärendet. TL kontaktade trafiksektionen och pratade per telefon med förundersökningsledaren. Förundersökningsledaren har upprättat en promemoria med anledning av samtalet, som bifogats anmälan till JO. Med anledning av de uppgifter som framkom vid telefonsamtalet med TL besluta- de förundersökningsledaren att lägga ner förundersökningen med motivering- en brott kan ej styrkas. Vid Västerorts polismästardistrikts trafiksektion används en mall motsva- rande den skrivelse som bifogats anmälan till JO. används i de ären- den i vilka förundersökningsledare beslutat om att inleda förundersökning vid exempelvis parkeringsskador. Syftet med brevet är att komma i kontakt med ägaren av visst fordon och därigenom få vissa uppgifter. Trafiksektionen uppger att använts och skickas ut i mellan 1 0001 500 ärenden . Polismästardistriktet bedömer att det arbetssätt som tillämpas på trafiksek- tionen, att skriftliga berättelser infordras i vissa typer av ärenden, är ett lämp- ligt arbetssätt för att polismästardistriktet ska kunna bedriva en effektiv brottsutredande verksamhet. Överväganden har i den delen gjorts med hänsyn till enskilds personliga integritet. Bedömning har därvid gjorts att användande 2 012 /1 3:JO1 av ett annat förfarande, t.ex. förhör på polisstation och kontakt med den en- skilde per telefon för att kalla den enskilde till ett sådant förhör, skulle avse- värt försvåra polisdistriktets utredningsarbete och påverka effektiviteten i brottsutredningsverksamheten inom området. . anförde i en kommentar till polismyndighetens yttrande: Jag förstår att man kan förenkla och effektivisera utredningsarbetet genom att begära in en skriftlig berättelse. Frågan är hur lämpligt det är att skicka en sådan begäran till den som kan misstänkas för brottet, eller som på annat sätt har intresse av att undanhålla uppgifter. Att som i mitt fall nöja sig med att en person, som uppger sig vara den man kan misstänka, ringer och säger att han inte har med saken att göra, verkar inte särskilt effektivt. De grundläggande bestämmelserna om förundersökning finns i 23 kap. rätte- gångsbalken, RB, och förundersökningskungörelsen (1947:948). Alla är skyl- diga att underkasta sig polisförhör (23 kap. 6 § RB), men den som hörs måste inte besvara de frågor som ställs. När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet ska den misstänkte, då han eller hon hörs, underrättas om misstan- ken (23 kap. 18 § första stycket RB). I samband med detta ska vederbörande enligt 12 § förundersökningskungörelsen även underrättas om rätten att redan under förundersökningen biträdas av försvarare, och om att offentlig försvara- re under vissa förutsättningar kan förordnas. I 8 § förundersökningskungörelsen anges: I stället för att förhör hålles må skriftlig berättelse infordras. Bestämmelsen tillkom 1969, på förslag från en kommitté som utrett trafikbrott. Närmare vägledning för hur den ska tillämpas lämnades inte. JO har senare uttalat att skriftliga berättelser som utgångspunkt bör komma i fråga endast beträffande målsägande och vittnen. I vissa fall kan förfarandet användas även beträffande den som är misstänkt för brottet, men utrymmet för detta är begränsat och det torde förutsättas att sakförhållandena i ärendet är okomplicerade. (Se främst JO 1997/98 s. 159 och JO 2001/02 s. mottog uppgifter om att en bil blivit påkörd på en parker- ingsplats. Det uppgavs med åberopande av vittnesuppgifter att den bil som vållat skadan skulle ha varit liten och kornblå med registreringsnumret EYZ799, och att föraren smitit från olycksplatsen. En förundersökning inled- des. Efter konstaterande att registreringsnumret hörde till en liten, blå bil med . som ägare tillställdes denne det ovan beskrivna brevet med frågor om bilen och händelsen. Sedan . ringt polisen och uppgett att bilen inte befunnit sig i vid den aktuella tidpunkten lades förundersökningen ned utan ytterligare åtgärder. Något förhör hölls aldrig. Reglerna i förutsätter att förhör under förundersökning hålls muntligen. Den möjlighet som i 8 § förundersökningskungörelsen öpp- nats att i stället infordra skriftlig berättelse är av undantagskaraktär. Som framgått är den i första hand tänkt för målsäganden och vittnen. 2 012 /1 3:JO1 med vad JO tidigare uttalat kan förfarandet dock även användas beträffande den som är misstänkt för brott, men utrymmet för detta är begränsat och saken ska vara okomplicerad. När förfarandet övervägs måste särskilt beaktas att den som misstänks för brott har ett flertal rättigheter, som riskerar att kringgås vid ett skriftligt förhör. Den som är skäligen misstänkt för ett brott torde i och för sig kunna informeras om sina rättigheter i det underlag som tillställs honom eller henne. Den fråga som här aktualiserats är emellertid om förfarandet kan användas beträffande den som inte är men kan komma att bli misstänkt för det brott som utreds. Vid ett förhör enligt är det inte ovanligt att skä- lig misstanke inledningsvis inte föreligger men att en sådan misstanke uppstår till följd av vad som framkommer vid förhöret. En underrättelse om brotts- misstanken och om de rättigheter den hörde därvid har ska då ske, innan ytter- ligare frågor ställs. Detta är av naturliga skäl inte möjligt om den som ska höras i stället, som i detta fall, anmodas besvara ett antal delvis hypotetiska Bestämmelsen i 8 § förundersökningskungörelsen kan därför inte tillämpas i situationer av detta slag. Det var alltså felaktigt av polismyndigheten att tillställa anmälaren den ak- tuella skrivelsen i stället för att hålla förhör med honom. Skrivelsen var där- utöver illa utformad. Den innehöll ingen information om att den utgjorde ett led i en brottsutredning och vilken funktion den därvid fyllde. Det upplystes inte vem som hade till uppgift att besvara eventuella frågor och det telefon- nummer som angavs var inte i funktion. Jag delar vidare anmälarens synpunkt att skrivelsen borde ha varit undertecknad av en ansvarig befattningshavare och finner det anmärkningsvärt att så inte var fallet. Att polismyndigheten vid genomgång av ärendet inte kunnat återfinna sitt exemplar av skrivelsen för- stärker intrycket av oordning. i ska av de skäl som angetts kritiseras för det sätt på vilket utredningen i detta ärende genomförts. Jag vill tillägga att jag har stor förståelse för polismyndighetens strävan att förenkla och effektivisera det brottsutredande förfarandet. Att infordra skrift- liga uppgifter i enlighet med 8 § förundersökningskungörelsen kan vara ett sätt att verka i den riktningen. Den bedömning som här gjorts hindrar inte detta, men förfarandet kan alltså inte användas i just den situation som här förelåg. Det förutsätter en rättslig analys. Därutöver krävs självfallet att de frågor som tillställs den som ska lämna uppgifter utformas med samma om- sorg och eftertanke som när uppgifter inhämtas muntligen. Slutligen gäller att effektiviteten inte bara ska mätas utifrån polisens intresse av att begränsa sin arbetsinsats. Även möjligheten att nå ett tillfredsställande utredningsresultat måste beaktas. I detta fall nåddes, som anmälaren påtalat, inga effektivitets- vinster. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot att polisen på sin webbplats ger intryck av att tipslämnare kan garanteras anonymitet (Beslut av JO Axberger , dnr 1238-2011) Beslutet i korthet: En person som lämnat tips till polisen har önskat vara anonym. Det har inte klarlagts att han skulle ha utlovats detta. Klart står dock att polisen på sin webbplats beskriver möjligheten att lämna anonyma tips utan reservationer. Beskrivningen, som är missvisande, ger intryck av att skydd för anonyma uppgiftslämnares identitet skulle kunna garanteras. Det är emellertid inte möjligt. Informationen bör därför utformas på annat sätt. . anmälde följande till JO. Han hade blivit vittne till en bilstöld och ringde 114 14. Han bad att få vara anonym och fick, som anmälan får förstås, bekräftat att detta var möjligt. Den som mottog anmälan frågade dock om det var OK för polisen att ringa tillbaka om det uppkom några följdfrågor. Han svarade att det gick bra under förutsättning att han fick vara fortsatt anonym. Han blev senare uppringd av en som frågade om hans per- sonuppgifter. Han upprepade att han ville vara anonym. Trots detta blev han senare förhörd av polisen och kallad till en rättegång som vittne. I sin anmä- lan undrar . bl.a. varför man blir lurad att tro att man kan lämna anonyma tips när åklagaren sedan får tillgång till uppgifter som gör att man blir sökbar. Av utredningen hos JO framgick följande. En polispatrull beordrades av länskommunikationscentralen till en adress i Bandhagen med anledning av en misstänkt bilstöld. Ingripandet föranleddes av iakttagelser som gjorts av ett vittne. Vittnet anges i brottsanmälan som okänt. I en promemoria har polisinspektören noterat att han tagit kontakt med det okända vittnet, som uppgett sig heta men i övrigt inte velat lämna några personuppgifter. ville enligt promemori- an inte låta sig förhöras eller på något annat sätt medverka i brottsutredning- en.