frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — I alla händelser bör metoder av detta slag enligt min mening inte komma i fråga annat än när det är av synnerlig vikt för utredningen av ett mycket all- varligt brott. Det bör vidare ställas krav på att den som utsätts är mycket starkt misstänkt; risken för att vederbörande är oskyldig måste vara liten. Gängse utredningsåtgärder ska ha prövats utan resultat och det ska vara san- nolikt att för utredningen avgörande information kan erhållas med alternativa metoder, dvs. en behovsprövning ska göras. Till säkerställande av den miss- tänktes rättigheter bör metoder av detta slag inte heller förekomma annat än inom ramen för en förundersökning, med den dokumentationsskyldighet och den insynsrätt som det innebär. Förundersökningsledaren blir därmed ansva- rig för beslut och genomförande. Till detta ansvar ska höra att inför beslutet noga överväga de rättsliga frågor som kan aktualiseras i det enskilda fallet, så att det som sker är förenligt med gällande straffprocessrättsliga regler och inte inkräktar på den enskildes fri- och rättigheter i vidare mån än vad som är medgivet i lag. Uttalanden om polisens särskilda spaningsmetoder (remissyttrande över betänkandet Särskilda spaningsmetoder, SOU 2010:103) (Beslut av JO Axberger , dnr 1610-2011) Jag instämmer i att det finns ett behov av att reglera de spaningsmetoder som utredningen haft i uppdrag att ta upp. Det allmännas rättsliga befogenheter för att förebygga och utreda brott måste, inom ramen för fri- och rättighetsre- gleringen, anpassas till såväl den tekniska utvecklingen som brottsutveckling- en. De överväganden och de rättspolitiska avvägningar som utredningen redo- visat är i långa stycken invändningsfria. Utan att vara ensidigt präglas betän- kandet emellertid av det brottsbekämpande perspektivet. Det framstår som något insiktslöst när det gäller de risker från integritets- och rättssäkerhets- synpunkt som är förenade med de befogenheter som förslaget syftar till att reglera för polisens, , tullens och del. 2 012 /1 3:JO1 tatet har blivit förslag som mer eller mindre genomgående är något för till- låtande eller i vart fall inte har tillräcklig formell stadga för att säkerställa att befogenheterna endast används på ett godtagbart sätt. Att utredningen haft brottsbekämpningsintresset i fokus återspeglas även i dess sammansättning, där de deltagande i mycket stor utsträckning hämtats från brottsbekämpande myndigheter. Jag har självfallet inget att invända mot att tjänstemän inom berörda myndigheter anlitas som experter, tvärtom, men det är naturligt att de ser som sin uppgift att i första hand representera myn- dighetsperspektivet. För att motverka risken för obalans skulle experter även ha kunnat hämtas bland dem som har särskild erfarenhet av integritets- och rättighetsfrågor. Exempelvis hade ett större inslag av brottmålsadvokater varit befogat. representeras denna erfarenhet av ordföran- de, som avgett ett särskilt yttrande som ger stöd för slutsatsen att de frågor han tar upp inte i tillräcklig grad övervägts av utredningen. Att utredningens perspektiv varit alltför snävt framgår när mer principiella frågor om dold myndighetsutövning avfärdas som filosofiska: En frågeställning som aktualiseras är om det är försvarbart att staten under en infiltrationsoperation vilseleder sina medborgare. Utredningen kommer inte närmare att gå in på de mer filosofiska aspekterna på denna frågeställning utan bara kort konstatera att det visserligen kan argumenteras för att förtroen- det för rättsväsendet skulle kunna minska om polisen tilläts att vilseleda med- borgarna. Det skulle i det sammanhanget kunna hävdas att rättsväsendet un- der inga förhållandet ska få lämna t.ex. vilseledande uppgifter. Utredningen menar dock att infiltration är en vedertagen metod både i och interna- tionellt och ser därför inte att nämnda frågeställningar skulle utgöra något hinder för metodens användning. (Betänkandet s. Det är självfallet ingen som kräver att en statlig utredning ska fördjupa sig i filosofiska aspekter, men därifrån till att helt avstå från att diskutera de principfrågor som dold myndighetsutövning aktualiserar är steget långt. Med den inställning utredningen visar skulle den värdegrund som kommer till uttryck i den gällande straff- och processlagstiftningen, regeringsformens fri- och rättighetsreglering samt om de mänskliga rättighe- terna kunna avfärdas som ovidkommande. Perspektivet behöver med andra ord vidgas. Det är enligt min mening an- geläget att den fortsatta beredningen sker i en bredare krets. Flera av de frågor som aktualiseras har en sprängkraft liknande den som de omdis- kuterade regleringarna kring FRA och lagring av trafikdata har. Det rör sig om att rucka på eller helt överge hävdvunna principer t.ex. när det gäller polisens rätt att utöva myndighet under täckmantel och till och med begå brott. Mot den bakgrunden vore det lämpligt med en parlamentarisk bered- ning av frågorna, där allmänna medborgarintressen kan tillvaratas på ett mer allsidigt sätt. Ett bidragande skäl till att integritets- och rättssäkerhetsaspekterna blivit otill- räckligt belysta kan vara att betänkandet genomgående håller en hög abstrak- tionsnivå. Behovet av infiltrationsoperationer är centralt för utredningens 2 012 /1 3:JO1 Det saknas emellertid konkreta beskrivningar av hur sådana operationer bedrivs, exempel på vad som förekommit och hur utfallet varit, statistiska uppgifter om verksamhetens omfattning etc. Det som finns är all- mänt hållet, och tycks förutsätta att läsaren redan ska känna till vad som av- ses. Ett exempel är avsnitt 4.2.4 Polisens användning av infiltrationsoperatio- ner. Man hade förväntat sig att det skulle innehålla information av det just nämnda slaget. Avsnittet är dock bara någon sida; innehållet är tämligen intet- sägande. Motsvarande avsnitt under rubriken (4.5.2) är något mer omfångsrikt, men inte heller det är särskilt konkret; det innehåller dock en kort beskrivning av det s.k. Gävle-ärendet, varvid integritets- och rättssä- kerhetsproblematiken framträder. Mot ett önskemål om redovisning av de metoder som används eller anses behöva användas kan invändas att de brottsbekämpande myndigheterna har skäl att inte lämna ut närmare information om sina arbetsmetoder, eftersom den skulle kunna missbrukas. Det borde dock inte hindra redovisning av stati- stik, fall som redan blivit offentliga genom prövning i domstol och annat historiskt material. Utredningens utgångspunkt för den föreslagna inhämtningslagen Utredningen har framställt sitt förslag som att det utgår från metoder som redan används och är tillåtna enligt allmänna principer, men att en lagre- glering av olika skäl ändå är önskvärd. Jag ifrågasätter om detta är riktigt. Beträffande s.k. pejling framgår att metoden används för positionsbe- stämning av föremål som containrar, fordon, paket och liknande men att spår- ning av person däremot inte förekommer (s. 259). Det sägs inte i betänkandet, men skälet till detta torde vara att pejling av det slaget inte bedömts som tillå- tet (jfr numera 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen). För spårning av föremål föreslår utredningen inga regler; de allmänna be- fogenheterna i polislagen bedöms tillräckliga. Däremot föreslår utredningen att myndigheterna ska få pejla personer, t.ex. genom att en sändare fästs i någons kläder. Den person som på detta sätt övervakas behöver inte vara misstänkt för brott. Åtgärden måste enligt min mening betraktas som mycket integritetskänslig dels genom det ingrepp som sker när utrustningen applice- ras, dels genom den totala kartläggning av en persons rörelser som den med- ger. Innebörden av förslaget i denna del är bl.a. att ytterligare befogenheter, ut- över sådana som redan används, ska tillföras genom särskild reglering. Det avviker från den allmänna utgångspunkten, dvs. att förslaget handlar om att lagreglera sådant som redan förekommer och är tillåtet. Utan att ha analyserat de övriga förslagen i detalj vill jag ifrågasätta om inte det som beskrivs som en kodifiering beträffande flera av metoderna i själva verket innefattar utvid- gade myndighetsbefogenheter, eller tillåtande av sådant som är kontroversi- ellt. I det sammanhanget bör även utredningens allmänna överväganden om behovet av lagreglering kommenteras något. Enligt utredningen har frånvaron 2 012 /1 3:JO1 av lagregler om infiltration m.m. lett till att polisen avstått från att använda mer avancerade utrednings- och spaningsmetoder (s. 79). Den som följt den rättsliga diskussionen om detta sedan den tog fart har kunnat göra samma iakttagelse. synes detta emellertid ha ändrats något. Det finns numera flera kända exempel på avance- rade polisoperationer (bl.a. återtagandet av Rembrandttavlorna samt de hem- ligen genomförda förhören i mordbrandsfallet i och mordutredningen i ). Gemensamt för dessa har varit att de genomförts på ett professio- nellt och resurskrävande sätt, med ett från brottsutredningssynpunkt lyckat resultat samt att de legat i det rättsligt oreglerade gränsland som utredningens uppdrag avser. Det är vidare känt att polisen inlett en verk- samhet med s.k. operatörer, i syfte att kunna utföra än mer avancerade upp- drag än dessa. Det vill alltså synas som om verksamheten utvecklats i en mer offensiv riktning. Jag har viss förståelse för att polisen klämd mellan sitt allmänna uppdrag att bekämpa brott och frånvaron av adekvata rättsliga red- skap söker bryta ny mark och därvid skapar sin egen praxis. Det understry- ker emellertid vikten av att lagstiftaren agerar för att bevaka rättssäkerhets- och integritetsintressena. Saken synes med andra ord inte kunna beskrivas så, att det enbart handlar om att ge polisen möjlighet att göra sådant den inte anser sig kunna göra; det handlar också om att sätta tydliga gränser för sådant som redan förekommer. Straffprocessrätten bör inte fragmentiseras Utredningen har föreslagit en särskild inhämtningslag. Den innefattar både brottsutredning och underrättelseverksamhet samt täcker såväl Säkerhetspoli- sen som polisen i allmänhet och även andra myndigheter. Det finns fördelar med att reglera metoder som är gemensamma för olika verksamheter och myndigheter tillsammans, t.ex. kan det framstå som tilltalande att metoder som är likartade görs till föremål för en enhetlig systematik. Det finns dock skäl att fråga sig om allt det som föreslås reglerat i inhämtningslagen har så mycket mer gemensamt än att det rör sig om sådant som inte redan är regle- rat. Det finns skäl som talar emot en lösning av det slag utredningen valt. Även om undantag förekommit torde grundtanken i svensk lagstiftning vara att regler om brottsutredning huvudsakligen finns i och att grundläggande regler för polisens arbete i övrigt utgår från polislagen. Om nya regler infogas i denna befintliga systematik torde det bidra till rättspoli- tisk stabilitet samt till att regleringen blir enhetlig och därigenom lättare att överblicka för såväl enskilda som för de rättstillämpande organen, något som torde främja rättssäkerheten. När det sker minskar även behovet av mindre lyckade särlösningar av det slag som kommittén förordat genom inrättandet av en till synes unik ordning för prövning av vissa frågor i den s.k. Nämnden, eftersom man då i stället kan ansluta till de allmänna beslutsnivåer och till- synsmekanismer som redan finns inom respektive verksamheter. Huvudprincipen bör vara att ny reglering så långt möjligt infogas i den be- fintliga rättsordningen, så att inte denna fragmentiseras. Jag anser inte att 2 012 /1 3:JO1 utredningen visat att det finns tillräckliga skäl för att frångå den principen. Lagstiftaren bör enligt min mening i det fortsatta beredningsarbetet därför noga pröva och överväga om de regler som slutligen anses nödvändiga inte i första hand bör tillföras de författningar där de naturligen hör hemma, dvs. regler om tvångsmedel och nedläggning av förundersökning placeras i rätte- gångsbalken, regler om frihet från ansvar för brott i , regler om polisens allmänna befogenheter, inklusive kriminalunderrättelseverksamhet, i polislagen osv. Regler som ger traditionellt polisiära befogenheter åt andra myndigheter än polisen något det typiskt sett finns anledning att vara myck- et återhållsam med bör placeras i de författningar som reglerar dessa myn- digheters verksamheter. Behovet av infiltrationsoperationer framställs som huvudskälet till flera av de förslag som läggs fram. Begreppet används också i den föreslagna lagen, dock utan att där definieras. Betänkandet, inklusive författningskommentaren, innehåller dock en mycket tydlig definition. Enligt denna betecknar infiltra- tion dolda undersökningar där interaktion med målpersonerna bedrivs med hjälp av aktivt vilseledande som har en viss varaktighet över tiden (se t.ex. s. 102). Definitionen är enligt min mening alldeles för vid. Den innefattar alla situ- ationer där människor luras att göra sådant de inte skulle ha gjort om de vetat att den de hade att göra med var polis eller agerade på polisens uppdrag. En infiltrationsoperation kan därmed innebära att en polis inleder en vänskapsre- lation med en person, som på lösa grunder det krävs enligt förslaget inte ens att förundersökning är inledd misstänks för ett lindrigt brott, och förmår denne att lämna besvärande uppgifter om sig själv. Enligt allmänt språkbruk är detta emellertid inte att betrakta som infiltration, eftersom infiltration förut- sätter att det finns en verksamhet som kan infiltreras; enskilda brottsmisstänk- ta kan inte infiltreras. Utredningens definition innefattar inte heller någon bortre gräns för vad som kan vara en infiltrationsoperation. Utomlands har det förekommit att polisen konstruerat fiktiva verksamheter i form av falska före- tagsbildningar m.m., inom vilka polisen dolt bedrivit spaningsverksamhet. Det täcks in av utredningens definition men är något annat och betydligt mer långtgående än infiltration enligt allmänt språkbruk. En rättslig definition i ett lagförslag kan i och för sig avvika från allmänt språkbruk, men det är då viktigt att detta tydligt klargörs, eftersom de som har att bedöma förslaget annars kan få en felaktig uppfattning om vad de tar ställ- ning till. I detta fall har utredningen valt att inte ange några begränsningar eller krav på lagstöd för att en infiltrationsoperation ska få genomföras utan i stället inriktat sig på att reglera vissa av de inslag som kan tänkas förekom- ma under sådana operationer. Den sammantagna bilden blir att så länge poli- sen m.fl. håller sig inom de ramar som gäller för dessa inslag kan själva infil- trationsoperationen se ut ungefär hur som helst. Det är inte godtagbart; med utredningens förslag är det av rättssäkerhets- skäl nödvändigt att reglera även själva infiltrationsmetoden. 2 012 /1 3:JO1 närmast självklara, begränsningar vore då att kräva att infiltration bara får användas för utredande eller bekämpande av allvarlig brottslighet, när mindre ingripande metoder inte står till buds samt efter det att en genomförandeplan upprättats och beslutats av en befattningshavare som är ansvarig för att opera- tionen är rättsenlig. I brottsutredande syfte bör sådana operationer endast få förekomma inom ramen för en pågående förundersökning. Liknande formella avgränsningar bör eftersträvas i underrättelsesammanhang. Med en ordning av det slaget minskar dessutom behovet av tillstånd för olika delmoment eftersom frågor av det slaget bör klarläggas redan i genomförandebeslutet. Det bör slutligen observeras att utredningen i huvudsak avstått från att pro- blematisera infiltrationsmetoden. Exempel på sådant som borde ha diskuterats mer ingående är infiltration som riskerar att gripa in i åsikts- och föreningsfri- heterna (politiska organisationer, fackföreningar, medieföretag m.m.) och infiltration i enskildas privatliv, t.ex. om uppdraget innebär att infiltratören får en privat relation till någon målperson. En annan utomordentligt viktig aspekt gäller omsorgen om dem som anförtros uppdrag av detta slag. Det torde finnas en gräns för vilka risker personer som utför uppdrag i det all- männas tjänst rimligen får utsättas för, avsett om det rör sig om poliser eller andra. Det gäller inte bara under uppdraget utan även efter att detta är avslu- tat. Utredningen finner att det finns ett starkt behov av att de brottsbekämpande myndigheterna ska ha vissa möjligheter att ta hjälp av enskilda i samband med infiltrationsoperationer eller provokativa åtgärder (s. 229). Någon närma- re utredning till stöd för den slutsatsen redovisas i och för sig inte, men jag kan ansluta mig till utredningens uppfattning så till vida att det inte bör upp- ställas något generellt förbud för polisen att samarbeta med privatpersoner. Jag ansluter mig självfallet också till uppfattningen att enskilda ska anlitas med stor försiktighet och bara i undantagsfall. Eftersom det är frågan om en från flera synpunkter känslig avvägning bor- de utredningen ha fortsatt med att närmare inventera de problem som aktuali- seras. En sådan inventering lyser emellertid med sin frånvaro, trots att det finns flera kända exempel som hade kunnat tas till utgångspunkt för en dis- kussion. Några frågor som borde ha belysts och gjorts till föremål för vägle- dande uttalanden är de risker som är förenade med de beroenden som upp- kommer mellan polisen och den anlitade (de som anlitats antas ofta tillhöra kriminella kretsar), behovet av dokumentation, säkerhets- och ansvarsförhål- landen, risken för att den anlitade begår brott under uppdraget samt möjlighe- ten att anlita ungdomar (förslaget hindrar inte att personer används för infiltrationsuppdrag). I övrigt noterar jag att den föreslagna lagtexten tillåter att enskilda anlitas för infiltration och ordinär provokation om det finns särskilda skäl. Ty- piskt sett är det inget starkt krav. Utredningen anför dock att det ska anses innebära att en polis inte kan användas (s. 230; i författningskommentaren används en mindre skarp formulering). Med tanke på sakens vikt borde kravet 2 012 /1 3:JO1 på att uppdraget inte kan utföras av en polisman skrivas in i lagtexten. Sär- skilda skäl borde vidare bytas mot synnerliga skäl, för att markera att privat- personer inte kan användas för polisiära infiltrationsändamål annat än i rena undantagsfall. Synpunkter av det slag som framförts ovan kan anläggas även på utred- ningens förslag till reglering i övrigt. Mot bakgrund av den allmänna inställ- ning jag redovisat ovan, som innebär att förslaget enligt min mening bör gö- ras till föremål för beredning i ett bredare perspektiv, med ett tydligare fokus på integritets- och rättssäkerhetsaspekterna har jag emellertid avstått från att närmare gå igenom och kommentera alla avsnitt i betänkandet. Slutsatsen av den genomgång jag gjort är att förslaget som helhet betraktat inte är moget för att direkt kunna läggas till grund för lagstiftning. Kritik mot en åklagare som inte redovisat vissa utredningsåtgärder för den misstänkte. (Beslut av JO Axberger , dnr 2874-2011) Beslutet i korthet: I ett s.k. cold case utredning av ett gammalt ouppklarat brott framkom ny bevisning som pekade mot en misstänkt gärningsman. En av de utredningsåtgärder som vidtogs bestod i att en kvinna som skulle kunna ha kännedom om den misstänktes eventuella delaktighet i mordet kallades till förhör. utverkades tillstånd till hemlig teleavlyssning av den misstänkte, i syfte att kontrollera om kvinnan skulle kontakta den misstänkte i anledning av förhörskallelsen. För- farandet innebar att två konventionella utredningsåtgärder samordnades. Samordningen som knappast gör skäl för benämningen provokation kriti- seras inte. Däremot borde syftet med teleavlyssningen ha redovisats för den misstänkte och dennes försvarare. En äldre man, F., berövades livet i sin lägenhet i ett flerfamiljshus i . Gärningsmannen slog ett stort antal slag mot F:s huvud med en ljuslyk- ta och lindade därefter en telefonsladd runt hans hals. F. avled till följd av slagen med ljuslyktan, möjligen i samverkan med strypning. Det kunde se- dermera fastställas att F berövades livet . Samtliga dörrar och fönster till lägenheten var utan åverkan. F. anträffades på golvet i sovrummet, liggandes på mage med ansiktet rakt ned mot en mat- ta. Han var klädd i bl.a. skjorta och byxor. Fodret i den högra bakfickan på byxorna var vänt ut och in och varken eller egna nycklar åter- fanns i lägenheten. Den telefonsladd som lindats runt F:s hals var knuten med en råbandsknop i centrum av nacken. F:s huvud och mattan under huvudet var kraftigt blodbesudlade. Det fanns blodstänk på väggarna. På golvet invid F. 2 012 /1 3:JO1 stod en telefondosa. På telefondosan säkrades ett avtryck av s.k. papillarlinjer från hand. I diskhon i köket anträffades en blodig mindre duk som antogs komma från telefonbordet i sovrummet. På en byrå i vardagsrummet fanns en ljuslykta av glas som antogs utgöra brottsverktyget. På bordet i matrummet var det dukat för två personer. En förundersökning om mord pågick och 1987. Under för- undersökningen hölls bl.a. ett stort antal förhör. Förundersökningen lades ned utan att någon person varit misstänkt för brottet. Inledningsvis trodde polisen att papillarlinjeavtrycket härrörde från ett finger. Avtrycket gav emellertid ingen träff vid sökning i fingeravtrycksregistret. blev det möjligt att i fingeravtrycksregistret söka även på avtryck från handflator. gjorde polisen en sådan sökning. Det konstaterades att avtrycket kom från en hade dömts för bedrägeribrott. I samband med utred- ningen av dessa brott hade hans handavtryck registrerats. Förundersökningen om mordet återupptogs. genomfördes under två kortare perioder hemlig teleavlyssning och hem- lig teleövervakning riktad mot som hemlig teleavlyss- ning påbörjades för kallades en kvinna, , till förhör hos poli- sen. E. hade haft ett förhållande med då F. beröva- des livet, och dömdes tillsammans med denne i det tidigare nämnda bedräge- rimålet. I den kallelse till förhör som tillställdes E. angavs att hon skulle höras om sin eventuella kännedom om ett mord i . Syftet med åtgär- derna var att utröna om E. skulle kontakta i anledning av kallelsen. frihetsberövades och häktades se- nare. åtalades han för mordet på nekade till att han hade något med mordet att göra. Den enda konkreta bevisningen mot utgjordes av handavtrycket på telefondosan. Åklagaren kom under rättegången att föra fram vissa teorier om ett samband mellan och F., men några bevis för detta presenterades inte. Tingsrätten fann styrkt att handavtrycket hade avsatts i samband med att F. berövades livet. Mot bakgrund härav fann tingsrätten att det var ställt utom rimligt tvivel att det var som var gärningsman, och dömde honom för mord till fängelse . överklagade domen till Hovrätten över och och anlitade i samband därmed advokaterna som ombud och försvarare. I hovrätten åberopade ny muntlig samt omfat- tande skriftlig bevisning. Hovrätten fann, till skillnad från tingsrätten, inte styrkt att handavtrycket hade avsatts i samband med att F. berövades livet och ogillade därför åtalet. Hovrättens dom vann laga kraft. och begärde att JO skulle granska förundersök- ningen och åtalet mot anmälan gjordes bl.a. gällande att åklagaren, kammaråklagaren , , Södra åklagarkammare, hade åsidosatt sin objektivitetsplikt. Anmälarna kritiserade därvid åklagaren på ett flertal punkter. En av dem gällde telefonavlyssningen. Att med det syfte som angetts genomföra hemlig teleavlyssning och kalla E. till förhör var en bevisprovokation riktad mot redovisade aldrig bevisprovokationen och utfallet av densamma för . 2 012 /1 3:JO1 Att bevisprovokationen misslyckades var en omständighet som talade till förmån för . (vice riksåklagaren ) yttrade sig över anmälan. Till yttrandet bifogades yttranden av kammaråklagaren och chefsåklagaren vid Södra åklagarkammare, . upplyste följande om syftet med den här aktuella tele- avlyssningen. Vid tiden för mordet på F. hade ett förhållande med en kvinna (. ), också hon boende i .