frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — Förslag lämnades till biträdet när kam- marrätten hade möjlighet att hålla förhandling, dock utan videokonferens, men biträdet var redan uppbokat dessa tider. 2 012 /1 3:JO1 Jag kan således konstatera att kammarrätten, efter att den satt ut målet på nytt, gjorde vissa försök att sätta ut målet . Som jag uppfattar det har emellertid förutsättningen varit att förhandlingen i så fall skulle hållas i A.V:s utevaro. Tvångsvård ska syfta till att genom behövliga insatser motivera missbrukaren så att han eller hon kan antas vara i stånd att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk (3 § LVM). Ett beslut om vård kan, som framgått, pågå och vårdtiden avses endast i undantagsfall uppgå till (Se m.fl., Nya sociallagarna, kommentaren till 20 §, Zeteo, ). Från rättssäkerhetssynpunkt är det därför självfallet av största vikt att en en- skild, som är underkastad vård under tvång, snabbt kan få sin sak prövad och, i förekommande fall, också överprövad. Förutsättningarna för att motivera en enskild som motsätter sig tvångsvården till behandling mot sitt missbruk framstår också allmänt sett som sämre innan den enskilde fått sin sak slutligt prövad. Sammanfattningsvis vill jag säga följande. Tvångsvården av A.V. kunde pågå längst till . Kammarrätten fick in målet men lyckades inte erbjuda en prövning förrän , när endast återstod av den maximala vårdtiden. har i sin JO-anmälan skrivit att kammarrätten betagit honom rätten att få sitt överklagande prövat. Det är tyvärr en bra beskrivning av kammarrättens hantering. Handläggningen upp- fyller varken allmänna krav på handläggning i domstol eller skyndsamhets- kravet i 37 § LVM. Jag är mycket kritisk mot handläggningen och jag är förvånad över att kammarrätten ansett att den varit korrekt. Kritik mot För- valtningsrätten i för dröjsmål med att meddela dom i ett mål om beredande av vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall Kritik mot Förvaltningsrätten i för dröjsmål med att meddela dom i ett mål om beredande av vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (Dnr 6188-2010) I en anmälan till JO (JO:s dnr 5187-2010) framförde A.V. klagomål mot bl.a. Kammarrättens i handläggning av ett ärende enligt lagen (1988- 870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Vissa handlingar i Förvaltningsrättens i mål 28992-10 begärdes in. Vid granskningen framkom att förvaltningsrätten höll muntlig förhandling i det aktuella målet och att dom meddelades . 2 012 /1 3:JO1 Dåvarande JO fann skäl att inom ramen för ett särskilt ärende utreda anledningen till att det förflöt från det att förhandling hölls till dess att dom meddelades. Förvaltningsrätten i anmodades att inkomma med utredning och yttrande i saken. Förvaltningsrätten (lagmannen ) kom in med ett yttrande till vilket var fogat yttranden av chefsrådmannen och rådmannen . anförde att hon instämde i vad uppgett. Målet avser en kommuns ansökan om beredande av vård till en missbrukare med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). I målet hölls en muntlig förhandling varefter rätten vid en- skild överläggning prövade och biföll kommunens ansökan. hade undertecknad och samme handläg- gare som i LVM-målet en s.k. PSYK-runda omfattande sju mål, varav sex muntliga förhandlingar och ett föredragningsmål. I det sistnämnda målet beslutades om bifall till en LRV-permission och i de flesta förhandlingsmålen avkunnades dom. Det innebar att de flesta domarna måste expedieras eftersom himmelsfärdsdag då inföll var en så kallad klämdag. Den därpå följande vecka 20 förberedde jag tre mål angående laglighets- prövning som skulle föredras och beslutas vid ett förutbestämt sammanträde med särskilda ledamöter . Det förstnämnda av dessa mål avsåg beslut om Översikt för National- , Stockholmsdelen, det sistnämnda avsåg ett till förvaltningsrätten återförvisat mål om laglighetsprövning vari hos kammarrätten hade yrkats men inte bifallits förtursbehandling och där förvaltningsrätten ansåg att målet borde avgöras . Det därpå planerade sammanträdet med särskilda ledamöter var därefter. Då protokollet över den muntliga förhandlingen och ett uppsatt domsför- slag i LVM-målet ännu inte hade företetts för mig , ägnade jag mig åt att förbereda föredragningen av nämnda kommunalmål samt att slutfö- ra de mål som så gick inför den semesterledighet med utlandsresa som jag hade samt . Jag avsåg således att vara åter på min arbetsplats . Så kom emellertid inte att bli fallet. Redan före min utlandsresa hade min mor en inplanerad pacemakeroperation , vilket enligt uppgift brukar vara rutinmässiga operationer. l min mors fall tillstötte emel- lertid allvarliga komplikationer och efter min hemkomst närvarade jag på det sjukhus där hon vistades. Det hela gick åt rätt håll och jag var åter på arbetet , då domen i det aktuella LVM- målet kom att undertecknas och expedieras, dvs. från för- handlingen. Jag är medveten om skyndsamhetskravet i 37 § LVM. Inför min ledighet efterhörde jag med min protokollförare i LVM-målet om utsikterna att få protokoll och domsutkast för undertecknande, men denne hade till följd av stor arbetsbelastning inte hunnit slutföra dessa. Jag fäste relevans till vad denne sa eftersom denne vanligtvis snabbt brukade leverera protokoll och domsutkast och jag ansåg därför då att det fanns skäl för att göra så. Avsikten var dessutom att jag skulle vara åter den l . 2 012 /1 3:JO1 i efterhand kan jag tycka att det hade varit bättre att försöka omdispo- nera protokollförarens och mina egna uppgifter så att LVM-målet hade kunnat slutföras . är medveten om det skyndsamhetskrav som gäller i fråga om mål av aktuellt slag. Som jag förstår honom inser han också numera att han borde ha gjort sådana prioriteringar i sitt arbete att domen hade kunnat med- delas . Annat har inte framkommit än att detta borde ha varit möj- ligt om han hade lagt upp sitt arbete på ett annat sätt. Det dröjsmål som uppkommit med meddelandet av domen är beklagligt. Det bör emellertid noteras att domen har meddelats inom den tidsfrist som anges i förvaltningsrättsinstruktionen. Det kan också anmärkas att domen innebar att beslutet om tvångsvård skulle bestå och att klaganden, efter över- klagande av domen, återkallat sin talan i kammarrätten. Avslutningsvis kan anföras att det får anses väl känt inom domstolen att mål av detta slag är förtursmål i vilka tidsfrister och skyndsamhetskrav alltid måste uppmärksammas. Del inträffade får betraktas som ett olycksfall i arbetet. I 18 § förordningen (1996:382) med förvaltningsrättsinstruktion anges bl.a. att en dom eller ett annat beslut ska meddelas så snart det kan ske och senast efter den dag då föredragningen avslutades. Om förvaltningsrät- ten avgör ett mål efter en muntlig förhandling, räknas tiden från den dag då förhandlingen avslutades. Enligt 37 § LVM ska mål och ärenden enligt lagen handläggas skyndsamt. Kravet på skyndsamhet i domstolens handläggning kommer till uttryck ge- nom de tidsfrister som föreskrivits. Sålunda föreskrivs i 17 § en fyradagars- frist för rättens prövning av ett underställt beslut om omhändertagande. Vida- re gäller, om rätten har fastställt ett beslut om omhändertagande, att ansökan om tvångsvård ska ha kommit in till rätten inom från beslutet (18 § LVM). Slutligen föreskrivs i 38 § LVM att rätten som huvudregel ska ta upp målet till avgörande inom från ansökan om vård. I allmänhet sätter rätten ut en muntlig förhandling att äga rum inom enveckasfristen eftersom det i princip är obligatoriskt för rätten att hålla muntlig förhandling (39 § LVM). När det gäller frågan om hur rätten efter förhandlingen kan dröja med att meddela dom finns som nämnts bestämmelser i förordningen med förvaltningsrättsinstruktion. Dessa bestämmelser får anses utgöra riktpunkter för normalfall och kan enligt min mening inte tillmätas någon betydelse när det gäller att ta ställning till hur regeln om skyndsam handläggning i LVM ska tillämpas. Det finns som nämnts ett antal tidsfrister föreskrivna i LVM men det finns ingen uttrycklig regel om hur förvaltningsrätten har på sig att medde- la dom efter en muntlig förhandling. Skälet för detta torde vara att den munt- liga förhandlingen i en förvaltningsdomstol inte på samma sätt som en huvud- förhandling i en allmän domstol alltid innebär att målet är färdigt för avgö- rande. Emellertid gäller som nämnts att målen enligt LVM ska handläggas 2 012 /1 3:JO1 Det innebär naturligtvis att rätten skyndsamt måste meddela dom när målet är färdigt för avgörande. Snabbast sker detta om rätten avkunnar domen muntligen i parternas närvaro efter överläggningen. I mål enligt LVM av den karaktär som är aktuell i detta ärende, där målet är utrett och parterna slutfört sin talan i och med den muntliga förhandlingen, bör förvaltningsrätten enligt min mening normalt vinnlägga sig om att avkunna sin dom muntligen. Om det av någon anledning inte är möjligt, måste domen ändå meddelas skyndsamt. Det kan i allmänhet inte anses vara förenligt med skyndsamhetskravet att utnyttja hela den fyraveckorsfrist som är föreskriven i 18 § förordningen med förvaltningsrättsinstruktion. förtjänar därför kritik för att han meddelade domen först efter förhandling- en. Kritik mot Kammarrätten i för handläggningen av ett mål enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (Dnr 6485-2010) Under en inspektion av i (JO:s dnr 6383-2009) granskade JO bl.a. akten i ett ärende rörande F.O. angående vård enligt LVM. Det framkom bl.a. följande. ansökte hos dåvarande Länsrätten i , numera Förvaltningsrätten i , om att F.O. skulle beredas vård med stöd av 4 § LVM. I en dom biföll länsrät- ten nämndens ansökan. Länsrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skulle gälla . Domen var således inte verkställbar i denna del. Domen kom in till stadsdelsförvaltningen . En befatt- ningshavare vid stadsdelsförvaltningen sände domen till Statens institutions- styrelse (SiS) som anvisade en plats för F.O. Be- fattningshavaren vid stadsdelsförvaltningen begärde därefter biträde av polis för att föra F.O. till LVM-hemmet via BAS. Behandlingshemmet beslutade om inskrivning av F.O. till LVM-hemmet som beslutade om intag- ning av F.O. överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i som höll muntlig förhandling i målet (mål nr 2401-09). Kammarrätten avslog överklagandet i dom . Kammarrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skulle gälla . Domen vann laga kraft . 2 012 /1 3:JO1 Mot bakgrund av vad som kom fram om verkställigheten av länsrättens beslut om tvångsvård beslutade dåvarande JO att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende (JO:s dnr 6513-2009). Akterna rörande F.O. inhämtades från stadsdelsnämnden, SiS och kammarrät- ten. Det som kom fram vid granskningen av akterna gav anledning att anta att befattningshavare som stod under JO:s tillsyn hade gjort sig skyldiga till tjänstefel enligt 20 kap. l § . JO beslutade därför att inleda förundersökning angående sådant brott. Förundersökningen omfattade inledningsvis befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen och SiS. utvidgades förundersökningen till att avse även tre ledamö- ter vid kammarrätten som hade prövat överklagandet av länsrättens dom om vård enligt LVM. Under förundersökningen hölls förhör med flera befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen, SiS och kammarrätten. När det gäller misstankarna mot befattningshavare vid kammarrätten hölls förhör med kammarrättsråden , referent, och , ordförande, samt kam- marrättsassessorn . Alla tre delgavs misstanke om tjänstefel. Sedan förundersökningen avslutats fann JO i ett beslut inte skäl att väcka åtal mot , eller . JO fann inte heller skäl att väcka åtal mot någon befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen eller SiS. Den fort- satta granskningen ägde rum inom ramen för tre tillsynsärenden som gällde stadsdelsförvaltningen (dnr 6513-2009), SiS (dnr 6484-2010) och kammarrät- ten (dnr 6485-2010). Kammarrätten anmodades att inkomma med yttrande över handläggningen av målet rörande F.O. (mål nr 2401-09). Som sitt remissvar ingav kammarrätten ett yttrande som upprättats av Ken- neth Sundlöf. I yttrandet anfördes följande. Jag har i egenskap av rättens ordförande deltagit i KR:s avgörande (mål nr 2401-09) som gällde en överklagad dom av Länsrätten i län angående vård enligt LVM av F.O. Avgörandet föregicks av föredragning och muntlig förhandling . Jag har ingen minnesbild av vad som då förekommit. Av protokoll och dom framkommer inte något anmärkningsvärt. F.O:s talan rörde enbart frågan om länsrättens bedömning att fortgående missbruk var för handen var riktig eller inte. Det var således denna tvistefråga KR hade att lösa, KR fann i dom- skälen att vad F.O. anfört i kammarrätten och vad som i övrigt förekommit i målet inte föranleder kammarrätten att göra en annan bedömning än den läns- rätten gjort. I domslutet uttalades att kammarrätten avslår överklagandet. överklagade inte kammarrättens dom. JO har i en PM antecknat att under en in- spektion av i granskade JO bl.a. akten i ett ärende enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) rörande F.O. 2 012 /1 3:JO1 JO har genom remiss anmodat kammarrätten att mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet inkomma med yttrande över handläggningen av målet rörande F.O. Yttrandet ska bl.a. avse frågan om kammarrätten borde ha förordnat att beslutet om vård skulle gälla . Enligt vad som framgår av nämnda PM har JO mot bakgrund av vad som framkommit om verkställigheten av länsrättens beslut om tvångsvård beslutat att ta upp saken till utredning. Det slutliga utfallet av denna utredning såvitt gäller stadsdelsnämndens och SiS:s handläggning av verkställigheten av LR:s dom är inte känt. Med utgångspunkt i att felaktigheter förekommit får JO:s anmodan anses innefatta en allmän frågeställning om kammarrätten i anslut- ning till sin rättskipningsuppgift i mål nr 2401-09, oaktat rätten inte haft till- gång till samtliga de handlingar JO kunnat granska, borde på något sätt ha uppmärksammat, granskat och vidtagit åtgärder avseende nämndens och SiS:s handläggning av verkställigheten av länsrättens beslut om vård. Domstolarnas arbetsbelastning är hög och handläggningstiden för ett en- skilt mål kan bli mycket lång. års processreformer har därför framhål- lit vikten av att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i första instans och att nästa instans i princip endast ska vara en överprövningsinstans. I nu aktuellt mål företräddes F.O. av ett juridiskt skolat ombud tillika offentligt biträde. F.O:s talan var tydlig och någon tvekan om processramen i kammarrätten har inte förelegat. Mot den bakgrunden och med hänsyn till omständigheterna i övrigt kan jag inte finna annat än att kammarrättens i målet aktuella rättskip- ningsuppgift såväl de moment i dömandet som jag själv deltagit i, dvs. föredragning, muntlig förhandling och meddelande av dom, som handlägg- ningen i övrigt vad gäller rättens övriga ledamöter fullgjorts på därför före- skrivet sätt. Vad särskilt gäller JO:s fråga om kammarrätten borde ha förord- nat att beslutet om vård skulle gälla kan framhållas att länsrättens dom varigenom länsrätten beslutat om vård enligt LVM av F.O., dock utan det sedvanliga förordnandet om att beslutet skulle gälla över- klagades av endast F.O. Med hänsyn härtill och till omständigheterna i övrigt får det bedömas att svaret på frågan måste bli ett nej. Det kan tilläggas att rättens sätt att fullgöra sin rättskipningsuppgift att av- göra den tvistiga frågan i målet huruvida det var fråga om ett fortgående missbruk, inte i sig påverkas av den omständigheten att det skulle kunna fin- nas fog för tvekan om grunden för F.O:s vistelse på behandlingshemmet i fråga. Denna omständighet, som inte i något avseende berörts av F.O:s ombud eller stadsdelsnämnden, ägnades sålunda inte heller någon uppmärksamhet av kammarrätten vare sig under målets beredningsfas eller i samband med själva dömandet. Detta förhållande måste för kammarrättens del ses mot bakgrund av den klara processramen i kammarrätten i kombination med övriga omstän- digheter såsom att vistelse på LVM-hem kan ske på frivillig grund samt att rena verkställighetsfrågor handläggs enligt en särskild författningsreglering av andra organ än kammarrätten. Kammarrätten har inga utrednings- eller tillsynsbefogenheter avseende SiS:s eller socialnämnds handläggning av så- dana verkställighetsfrågor. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 4 § första stycket LVM ska tvångsvård beslutas om, 1.någon till följd av ett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt miss- bruk, 2.vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller på något annat sätt, och 2 012 /1 3:JO1 3.han eller hon till följd av missbruket a)utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, b)löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller c)kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Förvaltningsrätten, tidigare länsrätten, beslutar om vård efter en ansökan från socialnämnden (5 och 11 §§ LVM). Enligt 43 § andra stycket LVM får rätten förordna att beslut som rätten meddelat ska gälla . I 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL, stadgas att rätten ska tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vidare framgår av 29 § nämnda lag att rättens avgörande inte får gå utöver vad som yrkas i målet. Dåvarande Länsrätten i biföll genom dom stadsdelsnämnds ansökan om att F.O. skulle beredas vård med stöd av 4 § LVM. Länsrätten förordnade inte att beslutet om tvångsvård skul- le gälla . Domen var således inte verkställbar i denna del. Efter att befattningshavare vid stadsdelsförvaltningen begärt biträde av po- lis fördes F.O. till LVM-hemmet där hon togs in på en låsbar enhet. överklagade länsrättens dom till Kammarrätten i , som höll muntlig förhandling i målet . Kammarrätten avslog genom dom överklagandet. Kammarrätten förordnade inte att beslu- tet om tvångsvård skulle gälla . Domen vann laga kraft . Det kan konstateras att F.O. var frihetsberövad utan stöd av lag hon befann sig på LVM-hemmet, från det att hon genom polismyndighe- tens biträde fördes till hemmet där hon togs in och fram till dess att kammar- rättens dom vann laga kraft. I sammanhanget kan noteras att F.O. var avvi- ken från LVM-hemmet den 5 aprilden . JO har i beslut dels kritiserat befattningshavare vid Söder- malms stadsdelsförvaltning för deras handläggning av ärendet avseende F.O. (dnr 6513-2009), dels kritiserat LVM-hemmet för handläggningen av ärendet (dnr 6484-2010). Jag har haft tillgång till akterna i JO:s ärenden dnr 6513-2009 och 6484- 2010. Inledningsvis vill jag uppehålla mig vid frågan om processramen i det ak- tuella målet. Kammarrätten har i sitt remissvar anfört att den tvistefråga som domstolen hade att lösa var frågan om ett fortgående missbruk var för handen, eftersom F.O. utformat sin talan så. Emellertid är ett fortgående missbruk endast ett av flera rekvisit som enligt 4 § LVM ska vara uppfyllda för att rätten ska kunna besluta om tvångsvård. Enligt min mening hade kammarrät- ten att pröva F.O:s yrkande att beslutet om tvångsvård skulle upphävas och att därvid undersöka om samtliga förutsättningar för vård enligt 4 § LVM var 2 012 /1 3:JO1 uppfyllda, alltså inte bara kravet på ett fortgående missbruk. Kammarrätten hade således bl.a. att ta ställning till om F.O:s vårdbehov kunde tillgodoses på frivillig väg. När det gällde att bedöma frågan om F.O:s vårdbehov kunde tillgodoses på frivillig väg hade det självfallet betydelse om den vård som F.O. erhöll vid LVM-hemmet var frivillig eller inte. Om detta inte stod klart för kammarrät- ten ankom det på domstolen att utreda saken. Av F.O:s överklagande framgick att hon varit avviken från LVM- hemmet . Vidare hade en tjänsteman vid kammarrätten i en tjänstean- teckning noterat att LVM-hemmet fått avslag från polisen på hemmets begäran om att transportera F.O. till den muntliga förhandlingen i kammarrätten samt att man från LVM-hemmets sida bedömde att det på grund av tidigare fritagningsbesök inte var tillräckligt att personal vid hemmet transporterade F.O. vårdades vid LVM- hemmet och att det inte var fråga om frivillig vård måste alltså ha varit up- penbart för kammarrätten, även om de berörda domarna hade olika mycket del i handläggningen av målet och den handräckningsproblematik som före- gick den muntliga förhandlingen. Med den utgångspunkten, att det stod klart för kammarrätten att F.O. tvångsvårdades vid LVM-hemmet, uppkommer frågan om domstolen kunde utgå från att det fanns laga stöd för tvångsvården. Av utredningen kan knap- past dras någon annan slutsats än att kammarrätten inte uppmärksammade att länsrättens dom saknade förordnande om omedelbar verkställighet, dvs. att domen var verkställbar först när den vunnit laga kraft. Emellertid är det min uppfattning att det ålåg domarna i kammarrätten att ta del av länsrättens dom med sådan noggrannhet att det uppmärksammades att underinstansens dom saknade det i LVM-mål sedvanliga förordnandet om omedelbar verkställig- het. Sammanfattningsvis anser jag alltså att kammarrätten inte handlade målet med tillräcklig noggrannhet. Kammarrätten borde ha upptäckt att länsrättens beslut om tvångsvård verkställdes utan laglig grund, dvs. oriktigt var berövad sin frihet. Kammarrätten borde då ha agerat . Lämpligen hade detta skett genom att parterna uppmärksammats på att F.O. tvångsvårda- des utan laglig grund. Kammarrätten kan inte undgå kritik för sin handlägg- ning. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot STs arbetslöshetskassa, som innehållit ersättning på ett felaktigt sätt (Beslut av JO Axberger , dnr 2367-2011) Beslutet i korthet: STs arbetslöshetskassa tillämpar en praxis som innebär att den som tillerkänts arbetslöshetsersättning ska ge in en s.k. årsanmä- lan. Sker inte detta stoppas fortsatta utbetalningar. För att avbryta en pågå- ende ersättningsperiod krävs dock stöd i lag. I detta fall har kassan, utan erforderligt lagstöd, formlöst stoppat fortsatta utbetalningar till anmälaren. Vidare konstateras att kassan, sedan förutsättningar för att stoppa utbetal- ningarna väl uppkommit, underlåtit att fatta ett formligt beslut. . anmälde STs arbetslöshetskassa. Hon var arbetslös och hade haft rätt till arbetslöshetsersättning . Hon hade fått ersätt- ning till och med men därefter hade den upphört. Hon fick inte någon förklaring till detta. Hon kontaktade därför arbetslöshetskas- san . Hon fick till svar att en handläggare skulle höra av sig, men så skedde inte. tog hon på nytt kontakt. Hon fick då veta att kassan utredde huruvida hon var att anse som företagare och att hon skulle få hem handlingar om det. Hon var kritisk mot att arbetslöshetskassan inte hade underrättat henne om orsaken till att hennes ersättning hölls inne. STs arbetslöshetskassa yttrade sig och anförde bl.a. följande. En anmälan om arbetslöshet gäller . innan en anmälan om arbetslöshet löper ut skickas ett brev till den arbetssökande, i vilket det anges att ersättning inte kan betalas ut efter ett visst datum om inte en årsanmälan inkommer. Kassan skickar även en påminnelse. Kommer an- mälan inte in avslås fortsatt ersättning med stöd av 47 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, . Detta motiveras med att kassan utan en årsanmälan saknar komplett beslutsunderlag. När en årsanmälan, inklusive kompletteringar, innehåller uppgifter som gör att den sökande riskerar ett återkrav fattas ett beslut om innehållande av ersättningen, och en spärr för kommande utbetalningar läggs in i systemet. Beslutet tillställs den sökande. När det gällde ärende anförde kassan följande. Hennes anmä- lan om arbetslöshet registrerades . in- kom årsanmälan. I denna hade hon angett uppgifter som hon inte tidigare hade meddelat och som kunde påverka hennes rätt till ersättning. Kassan behövde därför utreda om . var att anse som företagare och därmed inte berättigad till arbetslöshetsersättning.