frsrdg · H004RS1 · 2012-10-08 00:00:00 — Remissinstanserna Remissinstanserna tillstyrker eller har inte haft några synpunkter på utredarens slutsats. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen delar utredarens bedömning. Övriga handläggningsfrågor Riksdagsstyrelsens förslag nämndmyndigheter ska sammanträda på kallelse av ordföranden. De nya instruktionerna ska innehålla bestämmelser om när nämnden är beslutför. Gällande bestämmelser I instruktionerna för de tre löne- och arvodessättande nämnderna finns bestämmelser som innebär att det är ordföranden som kallar till sammanträde och att nämnderna är beslutföra i sina kärnuppgifter när samtliga ledamöter är närvarande. När det gäller föreskrivs i 9 § lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av och myndigheter att nämnden är beslutför med ordförande och tre övriga ledamöter. Enligt 2 § lagen med instruktion för ska nämnden sammanträda på kallelse av ordföranden. Nämndens beslutförhet regleras i 15 kap. 11 § vallagen (2005:837). Enligt den bestämmelsen ska samtliga ledamöter närvara när nämnden prövar ett överklagande. Utredarens överväganden och förslag Av de nya instruktionerna för nämnder bör det framgå att nämnden sammanträder på kallelse av ordföranden. Vidare bör det framgå vad som gäller i fråga om beslutförhet. I den utsträckning de nuvarande instruktionerna innehåller bestämmelser i nu aktuella hänseenden föreslår utredaren att de förs över till de nya instruktionerna. Bestämmelserna om när de tre löne- och arvodesbestämmande nämnderna är beslutföra bör dock inte begränsas till kärnuppgifterna utan gälla generellt. Den befintliga bestämmelsen om beslutförhet för bör föras över till den föreslagna lagen med instruktion för nämnden. När det gäller kan det konstateras att vallagen innehåller ett kapitel (15 kap.) om överklagande av val. Intresset av att hålla ihop regleringen talar för att inte flytta beslutförhetsregeln till nämndens instruktion. I den föreslagna lagen med instruktion för bör i stället en hänvisning lämnas till vallagen. Remissinstanserna Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några synpunkter på förslagen. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen delar utredarens bedömning. Att företräda staten i bedömning Det behövs inte några bestämmelser om rätten att inom sitt verksamhetsområde företräda staten i domstol. Gällande bestämmelser För nämnder finns det inga bestämmelser om rätten att företräda staten vid domstol. Utredarens överväganden I 27 § myndighetsförordningen (2007:515) föreskrivs att myndigheten företräder staten vid domstol inom sitt verksamhetsområde. Särskilda regler gäller dock i fråga om skadeståndsanspråk; där är processbehörigheten fördelad mellan Kammarkollegiet, Justitiekanslern och centrala förvaltningsmyndigheter. Bestämmelser om det finns i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. I arbetstvister är det som regel som företräder staten. Det följer av förordningen (1976:1021) om statliga kollektivavtal, m.m. En första fråga är enligt utredaren om det finns behov av någon reglering av nämndernas möjligheter att företräda staten i domstol. Det kan t.ex. tänkas att en nämnd anlitar en konsult och att det uppkommer en avtalstvist. Det kan heller inte uteslutas att det kan uppkomma situationer där en talan riktas mot staten med anledning av ett beslut som en nämnd har fattat. Sådana tvister kan dock förväntas bli ytterligt sällsynta, menar utredaren. har såvitt känt någon sådan inte förekommit. Dessutom är behovet av klargörande inte så framträdande som det kan tänkas vara när det gäller myndigheter under regeringen. För de myndigheterna är kompetensen delad mellan flera myndigheter. Någon motsvarande kompetensfördelning med risk för oklarheter finns inte när det gäller myndigheter. Utredaren hänvisar till den rättsliga litteraturen (Fitger, m.m., kommentaren till 11 kap. 2 §) där det hävdas att torde ha egen partsbehörighet. Ställningstagandet bygger på rättsfallet NJA 1959 s. 385. I departementspromemorian Myndigheternas bevakning av statens rätt (Ds Ju 1983:5) anförs att myndigheter som lyder under behandlas som självständiga rättssubjekt i processuellt hänseende. Utredaren konstaterar att behovet av bestämmelser om att nämndmyndigheterna kan företräda staten i domstol framstår som tveksamt. Remissinstanserna Remissinstanserna har inte haft några synpunkter på utredarens slutsats. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen gör ingen annan bedömning än utredaren. Verksamhetsredogörelse Riksdagsstyrelsens förslag Varje nämndmyndighet ska lämna en redogörelse för sin verksamhet till . Gällande bestämmelser I lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och åläggs de nämnda myndigheterna bl.a. att redovisa de resultat som har uppnåtts. Närmare bestämmelser om vad den redovisningen ska innehålla finns i 7 kap. 69 §§ föreskriften (RFS 2006:10) om tillämpningen av den angivna lagen. Dessa regler gäller inte för nämnder. Det finns för de tre löne- och arvodessättande nämnderna, och inga bestämmelser om i vilken utsträckning nämnder ska redovisa sin verksamhet. ska enligt 14 § föreskriften (2009:1) med instruktion för ansvarsnämnd lämna en årlig redogörelse till riksdagsstyrelsen om sin verksamhet det senaste kalenderåret. Utredarens överväganden och förslag Även om det saknas bestämmelser som innebär en förpliktelse att redovisa nämndernas verksamhet och resultat finns det vissa uppgifter i dessa hänseenden i årsredovisning. I årsredovisningen (s. 43) finns sålunda uppgifter om antalet sammanträden, hur många ledamöter som respektive nämnd har samt kostnaderna för verksamheterna. Det kan, anser utredaren, ifrågasättas om det är en lämplig ordning att , som , redovisar nämndernas verksamhet. har ju inte något rättsligt ansvar för verksamheten i nämnderna. Från ett allmänt informationsperspektiv framstår den nuvarande ordningen också som mindre ändamålsenlig. Upplysningarna om nämnderna får i praktiken en undanskymd roll i årsredovisning. Den som söker information om nämnderna har med dagens ordning svårt att hitta den. Nämndernas resultat bör alltså inte redovisas i årsredovisning. Frågan blir då vilka krav som bör ställas på nämnderna i detta avseende. De detaljerade bestämmelser som gäller för , ombudsmän och bör inte göras tillämpliga på nämnderna. Utredaren menar att det skulle innebära en alltför stor administrativ påfrestning på dem. En sådan ordning skulle inte heller vara sakligt motiverad. En bättre lösning skulle kunna vara att nämnder lämnar en årlig verksamhetsredogörelse. Ett sådant krav gäller för en del nämndmyndigheter under regeringen som har en värdmyndighet men inget eget anslag. Ett sådant krav gäller redan för . Det kan naturligtvis invändas att redan ett krav på en årlig verksamhetsredogörelse är ett onödigt administrativt krav. Enligt utredaren ska risken för en ökad arbetsbörda dock inte överdrivas. Nämnderna finansieras med allmänna medel. Det finns därmed ett berättigat krav på att någon form av resultatredovisning lämnas, låt vara att den måste anpassas till verksamhetens omfattning. Några av nämnderna bedriver dessutom en verksamhet som åtminstone ibland är föremål för allmänhetens och mediernas intresse. För dessa nämnder finns ett tydligt allmänintresse av information om verksamheten. Med egna verksamhetsredogörelser blir det också tydligare att nämnderna utgör självständiga myndigheter. Utredarens slutsats är att varje nämnd bör åläggas att lämna en årlig redogörelse för sin verksamhet. När det gäller vilket organ som ska ta emot verksamhetsredogörelsen överväger utredaren två alternativ: Den kan lämnas till eller till genom riksdagsstyrelsen. Fyra av nämnderna har valts av . För dem är det mest naturligt att verksamhetsredogörelsen lämnas till . Det är svårt att motivera en avvikande lösning för de övriga nämnderna. En invändning som skulle kunna resas mot att verksamhetsredogörelsen lämnas till är dock att den då enligt 3 kap. 11 § riksdagsordningen skulle kunna utlösa motionsrätt. Detta kan dock knappast förutses medföra någon avsevärd arbetsbelastning vare sig för kammaren eller för utskotten. Verksamhetsredogörelsen bör mot denna bakgrund lämnas till . Bestämmelser om det bör införas i respektive nämnds instruktion. I 3 kap. 8 § tredje stycket riksdagsordningen anges att särskilda bestämmelser om redogörelser till från ett riksdagsorgan finns i lag. Mot den bakgrunden bör bestämmelsen om att ska lämna en verksamhetsredogörelse till inte tas med i nämndens instruktion, som ges i form av en föreskrift, utan i lag. Lämpligen bör en sådan bestämmelse tas in i lagen (1980:607) om beslutande organ i frågor om disciplinansvar m.m. beträffande arbetstagare hos och dess myndigheter. Remissinstanserna delar utredarens bedömning. har för sin del tillstyrkt förslaget. hänvisar till tidigare lämnat yttrade över betänkandet Reglering av nämnder. Nämnden pekade då på att den sammanträder mellan en och och inte har några kostnader utöver arvoden, vilka är reglerade i annan ordning. Enligt nämndens uppfattning är förslaget om en verksamhetsredogörelse mot denna bakgrund opåkallat. Övriga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller inte haft något att erinra. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen är av samma uppfattning som utredaren. Förordnanden av ledamöter och sekreterare bestämmelser Bestämmelser om hur ledamöter i nämnderna utses finns i olika författningar. När det gäller finns grundläggande bestämmelser i 3 kap. 12 § regeringsformen. Nämnden består av en ordförande och sex övriga ledamöter. Ordföranden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Han eller hon får inte tillhöra . Ledamöterna väljs av efter varje ordinarie val, så snart valet har vunnit laga kraft. De väljs för tiden till dess att ett nytt val till nämnden har ägt rum. Av 8 kap. 2 § riksdagsordningen följer att det ska väljas en ersättare för ordföranden i nämnden. För de övriga ledamöterna ska det väljas suppleanter, 7 kap. 8 § riksdagsordningen. När det gäller och till ombudsmän och riksrevisorerna anges i 8 kap. 4 resp. 5 §§ riksdagsordningen att nämnderna består av en ordförande och två andra ledamöter. Dessa väljs av efter varje ordinarie val för tiden till dess att ett nytt val till nämnden har ägt rum. Suppleanter ska inte utses. Om någon får förhinder väljer en ersättare för den tid som hindret varar. I fråga om finns bestämmelser i 9 kap. 5 § riksdagsordningen. Nämnden ska bestå av en ordförande som ska vara eller ha varit ordinarie domare och som inte är ledamot av . I övrigt består nämnden av fyra ledamöter som väljs inom . Valet till nämnden avser valperioden. För ordföranden ska det finnas en ersättare. För de övriga ledamöterna ska det väljas suppleanter, 7 kap. 8 § riksdagsordningen. Enligt 2 § lagen (1993:1426) med instruktion för ska nämnden ha tre ledamöter, varav en ordförande. Enligt 7 § samma lag utses ordföranden och de två övriga ledamöterna i nämnden av riksdagsstyrelsen för en bestämd tid. Sekreterare i nämnderna utses i huvudsak av nämnderna. Någon tidsbegränsning i fråga om sekreterarnas förordnande förekommer i regel inte. Tidsbegränsade förordnanden Riksdagsstyrelsens förslag Ledamöterna i ska utses för av . Utredarens överväganden och förslag Utredaren anser att det finns goda skäl för att tidsbegränsa förordnanden av ledamöter i nämnder. Utan en sådan begränsning finns det en risk att uppdragstagaren i praktiken kommer att tappa en naturlig kontaktyta gentemot arbetslivet. De erfarenheter de har med sig för förordnandet kan därför med tiden bli föråldrade. Med en tidsbegränsning blir det naturligt för de organ som bereder frågor om val m.m. när det gäller nämnderna att med jämna mellanrum överväga frågan om personen i fråga ska ges ett nytt förordnande eller inte. Något förbud mot omval bör inte införas. Enligt gällande bestämmelser följer att förordnandena av ledamöter i nämnder med undantag för ska ske för . Mot bakgrund av de fördelar som finns med tidsbegränsade förordnanden finns det inte anledning att ändra på det. När det gäller finns dock till skillnad från vad som gäller för övriga nämnder ingen reglering som anger hur tiden för förordnanden ska bestämmas. Det framstår som lämpligt att förordnanden ges , vilket är den tid som de flesta övriga nämnders ledamöter utses för. Vad gäller sekreterarna i nämnder finns det också skäl som talar för att förordnandena ska tidsbegränsas. skulle en reglering som innebär att förordnanden måste tidsbegränsas kunna uppfattas som ett onödigt ingrepp i nämndernas verksamhet. Det förhållandet att förordnanden har gällt tills vidare har inte gett upphov till några praktiska problem. Det bör vara en fråga för varje nämnd att bedöma om ett förordnande ska tidsbegränsas. I instruktionerna bör det således inte införas bestämmelser med innebörden att förordnanden av sekreterare ska ske för en begränsad tid. Remissinstanserna Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot förslaget. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen delar utredarens bedömning. Tillfälliga ersättare i Riksdagsstyrelsens förslag En tillfällig ersättare ska kunna utses även när en ledamot i får förhinder att fullgöra sitt uppdrag. Utredarens överväganden och förslag Utredaren konstaterar att en ledamot av en nämndmyndighet naturligtvis kan få förhinder att utföra sitt uppdrag. Ett sådant förhinder kan bero på jäv men också andra orsaker kan tänkas. För de flesta av de nu aktuella nämnderna har det utsetts eller kan utses ersättare när en ordinarie ledamot har fått förhinder. När det gäller finns dock inte någon sådan uttrycklig möjlighet. Nämnden är sårbar eftersom den består av endast tre ledamöter. Den är beslutför endast när alla tre är närvarande. Det finns alltså ett behov av att kunna ersätta en ledamot som är förhindrad att tjänstgöra. Det kan sägas ligga inom ramen för riksdagsstyrelsens rätt att utse ledamöter i att också besluta om tillfälliga ersättare. Eftersom det för vissa nämnder har angetts att ersättare kan utses i viss ordning skulle frånvaron av en reglering kunna uppfattas som att det saknas lagliga möjligheter att utse ersättare. För att det inte ska råda något tvivel på den punkten bör det uttryckligen slås fast att det finns möjlighet att utse tillfälliga ersättare. En bestämmelse om det bör införas i nämndens instruktion. har tillstyrkt förslaget. Övriga remissinstanser har inte haft något att erinra. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen delar utredarens bedömning. Tillfälliga ersättare för sekreterare bedömning Det behövs ingen författningsreglering för att en nämndmyndighet ska kunna utse tillfälliga ersättare för sekreteraren i nämnden. Utredarens överväganden En sekreterare i en nämnd kan av olika skäl bli förhindrad att fullgöra sitt uppdrag. I sådana fall behövs en tillfällig ersättare för honom eller henne. Det framstår inte som befogat enligt utredaren att ålägga nämnderna generellt att utse ersättare för sekreteraren. I stället bör sådana beslut fattas när behovet uppkommer. Något särskilt författningsstöd för att kunna göra det torde inte behövas utöver den rätt att utse sekreterare som annars bör gälla. Remissinstanserna Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot förslaget. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen gör ingen annan bedömning än utredaren. Arvode till ledamöter i nämnderna Riksdagsstyrelsens förslag Till ordförandena i , till ombudsmän och riksrevisorerna, , och ska ersättning betalas i form av årsarvode. Detsamma ska gälla ledamöter i , och till ombudsmän och riksrevisorerna. Till ledamöter i övriga nämnder och till ordföranden i ska ersättningen betalas i form av sammanträdesarvode. Till ersättare och suppleanter ska ersättning betalas i form av sammanträdesarvode. Årsarvode och sammanträdesarvode ska utgöra en procentuell andel av det arvode som betalas till ledamöter av . För ledamöterna i ska arvodet dock beslutas av riksdagsstyrelsen. Gällande bestämmelser Arvoden till ledamöter i nämnder betalas som månadsarvoden och i viss mån sammanträdesarvoden. Arvodena regleras för en del nämnder i lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ (arvodeslagen). Enligt den lagen utgör månadsarvodet en procentuell andel av det arvode som betalas till ledamöter. Denna ordning gäller för ledamöterna i och . Sammanträdesarvode betalas också förutsatt att sammanträdet ägt rum , eller under plenifria perioder, 2 §. För övriga nämnder är det riksdagsstyrelsen som beslutar om arvodena. Dessa beslut innebär att såväl månads- som sammanträdesarvode ska betalas. Till ledamöterna i betalas dock inget arvode. Utredarens överväganden och förslag Arvodesformer Utredaren anför att utgångspunkten bör vara att arvodet ska återspegla ansvaret i befattningen och arbetsinsatsens omfattning. Flera av nämnderna har en mycket begränsad verksamhet. Månadsarvoden lämpar sig mindre väl för verksamheter där det kanske endast är fråga om ett par sammanträden . Dagens ordning kräver också mer administration eftersom det är två separata arvoden som ska betalas ut. Mot denna bakgrund bör arvoderingssystemet övergå till en modell där arvodet betalas i form av antingen årsarvode eller sammanträdesarvode. Till dem som har en mer omfattande löpande verksamhet bör årsarvode betalas. Detta gäller ordföranden i och samtliga ledamöter i . Årsarvode bör också betalas till de ordförande och ledamöter vars arbetsbelastning typiskt sett inte varierar så mycket . Det gäller ordförande och ledamöter i och till ombudsmän och riksrevisorerna. I kan verksamheten variera men är ändå ganska jämn sett . Ersättningen till ordföranden i den nämnden bör därmed också kunna betalas i form av årsarvode. Till ordföranden i och till övriga nämndledamöter bör endast sammanträdesarvode betalas. Eftersom vice ordförande i nämnderna, ersättare för ordförandena och suppleanter sällan behöver träda i funktion är det mest lämpligt att dessa endast får sammanträdesarvode. I är det inte säkert att nämnden har något ärende i kärnverksamheten . Trots det krävs det en viss beredskap för att sköta nämndens administrativa funktioner, såsom att upprätta en verksamhetsredogörelse. Till ordföranden bör mot denna bakgrund alltid ett sammanträde betalas . Arvodesnivåer Hur högt ett arvode ska vara bör enligt utredaren bero på verksamhetens art och omfattningen av arbetsinsatsen. När det gäller verksamhetens art kan det konstateras att flera av nämnderna har kärnuppgifter som har stor betydelse för tilltron till det demokratiska statsskicket. Det gäller de tre löne- och arvodessättande nämnderna och . Den sistnämnda nämnden har liksom domstolsliknande uppgifter, och besluten kan inte överklagas. När det gäller den andra faktorn som bör få betydelse dvs. arbetsbördan kan det konstateras att den varierar mellan nämnderna. har inte haft något ärende i sin kärnverksamhet. och till ombudsmän och riksrevisorerna fastställer en gång arvoden respektive löner. De prövar också frågor om avgångsersättningar. För Statsrådsarvodesnämndens del blir ärenden om avgångsersättningar mest aktuellt efter regeringsombildningar. till ombudsmän och riksrevisorerna har sällan anledning att pröva frågor om avgångsersättning. har i genomsnitt tre ärenden och sammanträder som regel en gång per ärende. sammanträder fyra till . Tyngdpunkten i verksamheten är den tillsyn över inkomstgarantier som nämnden fick i uppdrag att sköta 2006. har också en mer betydande löpande verksamhet. Mest intensivt är arbetet efter det att val har hållits. Samtliga nämnder svarar på remisser. Genom förslagen i denna promemoria kommer arbetsbördan i viss mån att öka. Samtliga nämnder ska upprätta en verksamhetsredogörelse och en arbetsordning. De ska också fatta beslut om ersättning till sina sekreterare. Om man skulle lägga ihop de månadsarvoden som betalas ut för ett uppdrag i en av nämnder och ta hänsyn till antalet sammanträden kan arvodena till ledamöter i nämnder framstå som höga i förhållande till vad som gäller för nämnder av motsvarande storlek under regeringen. De uppgifter som anförtrotts nämnder är dock av sådan vikt att nämnderna ansetts böra ligga under och inte under regeringen. Vid en jämförelse måste det också beaktas att de beslut som de löne- och arvodessättande nämnderna fattar har betydelse inte bara för de enskilda som direkt berörs av besluten. Tilltron till de politiska beslutsorganen och det demokratiska statsskicket påverkas också av dessa nämnders verksamhet. I sammanhanget måste hänsyn också tas till att de nuvarande arvodesnivåerna för flera nämnder gällt . Härtill kommer att såväl till ombudsmän och riksrevisorerna som har fått nya arbetsuppgifter sedan de senaste besluten om arvode fattades 2003. En samlad bedömning av de faktorer som nämnts bör göras. Flera av de arvoden som gäller beslutades . Mot den bakgrunden framstår det inte som rimligt att eventuella förändringar nu ska innebära sänkningar av de arvodena. Ersättningsnivån till ordförandena i de två nämnder som fått nya uppgifter bör höjas. Detta gäller till ombudsmän och riksrevisorerna samt . För en viss höjning av nivåerna talar också att förslagen till nya regler innebär en ökad arbetsbörda. För vissa ledamöter gäller att arvodet är knutet till det arvode som betalas till ledamöter. I dessa fall har alltså en justering skett löpande. Den ökade arbetsmängd som förslagen innebär motiverar dock en mindre justering av nivån. Ordning för bestämmande av arvode Det finns enligt utredaren flera fördelar med en ordning som innebär att arvodet för samtliga ledamöter i nämnder regleras i arvodeslagen. Med en sådan lösning finns det inget behov av att låta ha något ansvar för arvodena och vid behov ändra dem. En sådan ordning innebär alltså en arbetsbesparing. Dessutom skulle en sådan ordning stärka nämndernas oberoende. är en lösning som innebär att arvodet regleras i arvodeslagen inte helt invändningsfri. Om arvodesnivån skulle behöva justeras exempelvis som en följd av att nämndens arbetsbörda ökat krävs en lagändring för att åstadkomma en förändring. Med en noggrann beredning av lagstiftningsärenden bör dock behovet av arvodesjusteringar uppmärksammas och leda till justeringar i arvodeslagen. En annan invändning är att arbetsbördan i en nämnd kan variera också utan någon formell förändring av nämndernas uppgifter. Arbetsmängden för och kan t.ex. öka som en följd av fler överklaganden. kan arbetsmängden öka som en följd av att antalet garantitagare som granskas inom ramen för bestämmelserna om jämkning av inkomstgaranti har ökat. Variationer av denna typ påverkar dock typiskt sett mest sekreterarna. Deras ersättning bör bestämmas av nämnderna själva som därmed kan anpassa ersättningen. Vid en avvägning av dessa argument konstaterar utredaren att den arbetsbesparing som kan göras genom att frågan regleras i arvodeslagen visserligen inte framstår som särskilt stor. Intresset av att stärka nämndernas oberoende är starkt för vissa av nämnderna men inte för alla. Vidare bör en enhetlig lösning av arvodesfrågan eftersträvas. Det bör alltså inte komma i fråga att utan starka skäl ha skilda regler för de olika nämnderna om hur arvodena ska bestämmas. Sammantaget leder detta till slutsatsen att arvodet till ledamöterna i nämnder bör regleras i arvodeslagen hellre än genom beslut av riksdagsstyrelsen. I de föreslagna lagarna med instruktioner för nämnderna bör det meddelas upplysningsbestämmelser av den innebörden att arvodesfrågan regleras i arvodeslagen. När det gäller ledamöterna i måste dock en särlösning gälla. Nämnden beslutar ju om ledamotsarvodet, och det är därför inte lämpligt att låta nämndens eget arvode vara beroende av det beslutet. Arvodet till ledamöterna i bör mot den bakgrunden beslutas av riksdagsstyrelsen.