frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — I det sistnämnda hänseendet vill jag erinra om JO:s beslut (dnr 3340-2010) i ett likartat ärende, där i kritisera- des och där vikten av utbildning om s.k. förväxlingssjukdomar särskilt fram- hölls. Det finns också skäl att erinra polismyndighetens ledning om att även den har ett rättsligt ansvar för eventuella framtida incidenter, såvida ledningen inte vidtagit tillräckliga åtgärder till säkerställande av att dess personal har erforderlig kompetens och att adekvata rutiner tillämpas. Det nu inträffade, det föregående JO-ärendet och händelsen i tyder på att det rör sig om en systematisk brist i hur den medicinska tillsynen över frihetsberövade sköts. Iakttagelser av samma slag har som framgått gjorts i flera utredningar. Den senaste utredningens förslag bereds inom . En kopia av detta beslut sänds därför dit, till under- strykande av det angelägna i att de missförhållanden som föreligger undan- röjs, och till berörda riksdagsutskott, för kännedom. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot i , som genom underlåtenhet hindrat en häktad från att kontakta sin mor (Beslut av JO Axberger , dnr 3541-2011) Beslutet i korthet: En häktad fick ha telefonkontakt med sin mor, om samtalen övervakades av polispersonal. På grund av att polismyndigheten inte ställde personal till förfogande, kunde samtal äga rum först efter det att åklagaren beslutat att det var tillräckligt att de genomfördes i närvaro av häktesperso- nal. i kritiseras för underlåtenheten att fullgöra sin uppgift. var häktad med restriktioner, alltså inskränkningar i rätten till kontakt med omvärlden. Det avsåg bl.a. telefonsamtal. åklagarens tillstånd till telefonkontakt med sin mor. Villkoret var att kontakten skulle äga rum i närvaro av polisens utrednings- man. anmälde i , City polismäs- tardistrikt, för att det tog innan telefonsamtalet med modern kunde genomföras. Han uppgav att han bett om att få ringa henne men att polisen var för upptagen för att kunna närvara. Vid utredningen hos JO uppgav personalen på häktet att utredningsmännen i ärendet inte tagit sig tid att övervara telefonsamtal trots att de till och från befunnit sig i häktets lokaler. Beteendet var enligt personalen ett ständigt återkommande mönster. Det framkom vidare att åklagaren fått kännedom om att telefonkontakten mellan . och mo- dern inte kommit till stånd. Hon beslutade då att det var tillräckligt att häktes- personal var närvarande vid kontakten. kunde därefter ringa sin mor. i (bitr. länspolismästaren ) yttrade sig och redovisade först den rättsliga regleringen. I 1 kap. 6 § häkteslagen (2010:611) föreskrivs att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av den lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätt- hållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rim- lig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Enligt 3 kap. 4 § häkteslagen får en intagen stå i förbindelse med annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om det kan äventyra säkerhe- ten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom avlyssning enligt 5 §. Av 3 kap. 5 § första stycket häkteslagen framgår att elektronisk kommuni- kation mellan en intagen och annan får avlyssnas, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. De som ska kommunicera med varandra ska i förväg informe- ras om kontrollen. Av 6 kap. 1 § första stycket häkteslagen framgår att en intagen som är häk- tad får åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden (restrik- tioner), om det finns risk för att den intagne undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning. 2 012 /1 3:JO1 Enligt 6 kap. 2 § p. 6 häkteslagen får ett beslut om restriktioner enligt 1 § avse inskränkningar i rätten att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation enligt 3 kap. 4 §. I 6 kap. 3 § häkteslagen föreskrivs att en fråga om restriktioner prövas av undersökningsledaren eller åklagaren och att beslut i en sådan fråga ska om- prövas så ofta det finns anledning till det. gjorde följande bedömning. Det kan inledningsvis konstateras att det av handlingarna i ärendet får anses framgå att anmälaren inte fått ringa till sin mor . Skälet till att utredande poliser inte haft möjlighet att övervaka telefonsamta- len har inte kunnat klarläggas. får beklaga det inträffade. Att vara frihetsberövad inne- bär en betydande inskränkning i den personliga friheten. Det är därför av stor betydelse att frihetsberövades kontakt med familjemedlemmar och andra närstående upprätthålls i så stor utsträckning som möjligt. Myndigheten finner därför att dröjsmålet är oacceptabelt. JO har vid ett flertal tillfällen uttalat sig om frihetsberövades rätt till telefon- samtal med anhöriga. I beslut , dnr 2432-2009, ansåg JO att omkring två veckors dröjsmål för den intagne att få ringa avlyssnade telefon- samtal var oacceptabelt. JO har i beslut , dnr 645-2005, betonat att det är angeläget att polisen, när åklagare har beslutat att telefonsam- tal ska övervakas av utredare, ser till att resurser ställs till förfogande så att besluten kan verkställas. Praxis i polismyndigheten är att ansvaret för åtgärder som är aktuella åvilar den utredande utredningsmannen. Om denne inte har möjlighet att vidta åtgärderna ska denne informera sin chef som då ska ställa annan till förfogan- de. anser att polismästardistriktet måste tillse att resurser ställs till förfogande för att undvika att en liknande situation uppstår. Myn- digheten ser därför att åtgärder bör vidtas av polismästardistriktet. Polismäs- tardistriktet har emellertid uppgett att åtgärder och en informationsinsats kommer att vidtas i syfte att undvika att en liknande situation inträffar. Myn- dighetens rättsenhet kommer i myndighetens personaltidning skriva en artikel för att klarlägga gällande praxis. Mot bakgrund av ovan ser myndigheten ingen anledning att vidta några ytterligare åtgärder. Det dröjde innan . fick möjlighet att ringa till sin mor. Orsaken var uppenbarligen att polisen inte prioriterade uppgiften. En häktad får inte underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad ändamålet med frihetsberövandet samt ordning och säkerhet kräver. Som i själv angivit är det oacceptabelt att en häktad ska behöva vänta på att myndigheten ställer perso- nal till förfogande för att närvara vid ett övervakat telefonsamtal. förtjänar kritik för det inträffade. Jag förutsätter att de åtgärder myndigheten aviserar leder till att det inte upprepas. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot , som inte iakttagit sina skyldigheter i fråga om underrättelse till en anhållens närstående (Beslut av JO Axberger , dnr 3682-2011) Beslutet i korthet: En person anhölls misstänkt för smuggling. När någon har frihetsberövats på det sättet ska närstående underrättas, om det kan ske utan men för utredningen. Det åligger den brottsutredande myndigheten att, utan direktiv från åklagaren, ombesörja åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. skulle därför ha tagit upp frågan om underrät- telse av den anhållnas anhöriga. Så skedde inte. , vars ledning och personal uppenbarligen inte känner till vad som gäller i fall av detta slag, kritiseras därför. I en anmälan framförde klagomål mot bl.a. . Hon ankom tillsammans med en annan person med bil från till . De blev bägge misstänkta för smuggling på grund av den mängd alkohol som fanns i den skåpbil vari de färdades. beslutade åklagare att anhål- la de båda på grund av kollusionsfara, dvs. det bedömdes att det fanns risk för att de på fri fot skulle kunna undanröja bevis eller på annat sätt försvåra ut- redningen. beslutades om restriktioner. Sedan olika utredningsåt- gärder genomförts hävdes anhållningsbeslutet dagen därpå. Förundersökning- en lades ned . Av anmälan och handlingar som inhämtats från framgår dels att var orolig för att hennes anhöriga inte visste om att hon var frihetsberövad, dels att hennes medresenär blev anmäld som saknad av sina anhöriga han var frihetsberövad. (vice riksåklagaren ) yttrade sig och re- dovisade följande bedömning. [Det] är den ansvarige tjänstemannen hos polisen eller, som i detta fall, Tull- verket som måste anses ha det primära ansvaret för att bestämmelsen i 24 kap. 21 a § följs. I det ansvaret ligger en skyldighet att på eget initiativ fråga den frihetsberövade om han eller hon önskar att någon närstå- ende underrättas och i så fall till vem underrättelsen ska lämnas (se t.ex. Fit- ger, [, Zeteo], kommentaren till 24 kap. 21 a §). Det kan inte rimligen åligga åklagaren att ge direktiv om en sådan rutinåtgärd och inte heller att kontrollera att de ansvariga tjänstemännen har gjort vad de ska i detta avseende (jfr JO:s beslut , dnr 4608-2010, angående underrättelser och kallelser enligt 57 §§ lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Däremot är det ytterst åkla- garen i sin egenskap av förundersökningsledare som avgör om en underrättel- se innebär men för utredningen. I de fall den frihetsberövade önskar att en viss närstående ska underrättas och en sådan underrättelse bedöms kunna vara till men för utredningen, kan frågan således bli föremål för prövning av åkla- gare. Detta torde normalt ske genom att polisen eller tulltjänstemannen lyfter frågan till åklagaren och informerar om den frihetsberövades önskemål. Åklagaren har då att fatta beslut om underrättelse får lämnas eller inte. I vissa fall kan utredningsläget vara sådant att det är uppenbart t.ex. att en viss anhö- rig inte kan underrättas utan att det är till men för utredningen eller att vissa utredningsåtgärder måste vidtas innan någon underrättelse kan bli aktuell. 2 012 /1 3:JO1 Inget hindrar att åklagaren då på eget initiativ informerar utredaren om sin bedömning redan innan något önskemål har framställts från den frihetsberö- vades sida. Det är viktigt att framhålla att sådana kontakter och ställningsta- ganden bör dokumenteras liksom naturligtvis varje beslut att skjuta upp eller neka en underrättelse som begärts av den frihetsberövade. I det nu aktuella fallet finns det inte någonting som tyder på att frågan om underrättelse till anhöriga har underställts åklagare för prövning och inte heller att åklagare beslutat att någon underrättelse inte fick lämnas. Åklagaren har uppgett att han inte kände till att hade begärt att hennes mam- ma skulle underrättas eller att hon var orolig och mådde psykiskt dåligt. Upp- giften om att en av de frihetsberövade blivit efterlyst av sina anhöriga har såvitt framkommit nått åklagaren först i samband med eller efter det att an- hållningsbeslutet hävdes och frihetsberövandet upphörde. Jag kan därför inte se att det borde ha föranlett någon åtgärd från åklagarens sida. Sammanfattningsvis anser jag [ ] att det saknas skäl att kritisera någon av de berörda åklagarna. (generaltulldirektören ) yttrade sig och redovisa- de följande bedömning. Av anmälan till JO framgår att anmälaren inte fick möjlighet att underrätta anhöriga avseende frihetsberövandet. Frihetsberövade personers anhöriga ska enligt 24 kap. 21 a § underrättas om frihetsberövandet, om det inte är till men för utredningen. Av 6 kap. 1 § häkteslagen framgår att en anhållen på grund av misstanke om brott får åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden (re- striktioner), om det finns risk för att han eller hon undanröjer bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning, s.k. kollusionsfara. I aktuellt ärende har åklagaren gjort bedömningen att det föreligger kollusionsfara, varför åklagaren beslutat om restriktioner vad gäller brev eller annan försän- delse samt besök och telefonsamtal. Av 6 kap. 3 § häkteslagen framgår att det också är åklagaren som har att pröva frågan om restriktioner. Enligt utredning har det inte framkommit att anmälaren eller anmälarens medresenär till tulltjänstemännen uttalat någon begäran om att anhöriga skulle underrättas. Därför har tulltjänstemännen inte heller kontaktat åklagaren för att få saken prövad av denne. finner därmed att ingen felaktighet begåtts i ärendet och att de berörda tulltjänstemännen inte har överskridit sina befogenheter. Bestämmelsen i 24 kap. 21 a § om underrättelseskyldighet till närstående om frihetsberövande har följande lydelse. När någon har frihetsberövats genom gripande enligt 7 § första stycket, ge- nom överlämnande till en polisman enligt 7 § andra stycket och då inte har frigivits, genom anhållande eller genom häktning enligt 17 §, ska någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära underrättas om frihetsberövandet så snart det kan ske utan men för utredningen. Om den frihetsberövade motsätter sig att någon underrättas om frihetsbe- rövandet, får underrättelse lämnas bara om det finns synnerliga skäl. Underrättelse behöver inte lämnas om frihetsberövandet har upphört. Som framgår av lagtexten behöver den frihetsberövade inte själv begära att underrättelse ska ske. Det är i stället den ansvarige befattningshavaren som ska tillfråga den misstänkte om detta. Det är normalt tillräckligt att en person 2 012 /1 3:JO1 (Jfr Fitger, , 24 kap. 21 a §, se / zeteo.) Underrättelseskyldigheten tjänar ytterst syftet att vara ett skydd mot över- grepp från det allmännas sida gentemot den enskilde. Den fyller också syftet att anhöriga och andra inte ska behöva oroa sig över vart deras närstående tagit vägen och att den som har frihetsberövats i många fall kan känna sig bättre till mods av vetskapen om att någon närstående vet var han eller hon befinner sig. (Se prop. 2007/08:47 s. 18 f.) Underrättelseskyldighet till närstående om frihetsberövande finns även fö- reskriven i 17 a § polislagen, som reglerar situationen när någon är skyldig att stanna kvar hos polisen eller på annan grund än gripande, anhål- lande och häktning, t.ex. vid omhändertaganden enligt polislagen eller andra lagar. Skyldigheten enligt bestämmelsen gäller likaså när någon har hämtats, medtagits eller annars är skyldig att stanna kvar hos polisen eller för förhör (se 23 kap. 79 §§ , jfr även 29 § fjärde stycket polislagen rörande ). Frågor om underrättelse till närstående ska dokumenteras. Enligt 20 § för- undersökningskungörelsen ska i förundersökningsprotokollet antecknas upp- gift om att anhörig eller annan närstående har underrättats om ett frihetsberö- vande eller att sådan underrättelse inte har skett. Krav på dokumentation föl- jer även av 27 § polislagen (prop. 2007/08:47 s. 21). Det är klarlagt att bestämmelse om underrättelse till närstå- ende inte har efterlevts, liksom att det i strid med tydliga författningsbe- stämmelser helt saknas dokumentation kring vad som därvid förekommit. har, som det får förstås, uppfattningen att detta är något som inte omfattas av dess ansvar. När det gäller fördelningen av ansvar mellan en åklagare som förunder- sökningsledare och den brottsutredande myndigheten gäller allmänt sett föl- jande. Förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet och ska se till att utredningen bedrivs effektivt, se 1 a § andra stycket förunder- sökningskungörelsen. Själva utredningsarbetet utförs så gott som alltid av den brottsutredande myndigheten, som oftast är polisen men i detta fall alltså tullen. När förundersökningen leds av en åklagare är myndigheten, under förutsättning att den har erforderliga resurser, skyldig att biträda vid utred- ningen. Åklagaren styr därvid arbetet genom direktiv till myndigheten, som har att se till att dessa leder till adekvata åtgärder. Ansvaret för att myndigheten biträder åklagaren i enlighet med utfärdade utredningsdirektiv åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning. Den ska bl.a. säkerställa att det finns en väl fungerande ordning för hur och av vem utredningsarbetet ska bedrivas samt att de befattningshavare till vilka utförandet av utredningsåtgärder delegeras erhåller tydliga instruktioner och att de har erforderlig kompetens för att fullgöra de uppgifter som åläggs dem. Till detta ansvar hör utan att särskilda direktiv ska behöva ges av förunder- 2 012 /1 3:JO1 sökningsledaren ombesörjandet av åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. (Jfr JO:s beslut dnr 4217-2010 och 2011-10- 28 dnr 4608-2010.) Bevakningen av att bestämmelsen om underrättelse enligt 24 kap. 21 a § iakttas är en sådan rutinåtgärd. Med detta ansvar följer skyldigheten att i enlighet med vad som föreskrivs i förunder- sökningskungörelsen dokumentera om underrättelse skett eller inte skett. Av yttrande kan man få uppfattningen att verket ansett att un- derrättelse inte kunde ske på grund av att var ålagd restriktioner beträffande sina kontakter med omvärlden. Det är riktigt att sådana restriktio- ner kan påverka skyldigheten att underrätta den frihetsberövades anhöriga; underrättelse behöver inte ske om det är till men för utredningen. Eventuella restriktioner påverkar dock inte den brottsutredande myndighetens skyldighet att i ett fall som detta ta upp frågan. Därefter är det, som närmare beskrivits av , förundersökningsledarens sak att ta ställning till om och när underrättelse kan ske. skulle alltså ha tagit upp frågan om underrättelse av anhöriga och dokumenterat saken. Så skedde inte. , vars ledning och personal uppenbarligen inte känner till de skyldigheter som i dessa hän- seenden åvilar verket, ska därför kritiseras. Det har i JO:s inspektionsverksamhet konstaterats att okunskap om de reg- ler som gäller för underrättelser till närstående förekommer även inom poli- sen. En kopia av detta beslut sänds därför till , för känne- dom. 2 012 /1 3:JO1 Kritik mot , som undersökt en journalists datorer m.m. utan att låta denne närvara (Beslut av JO Axberger , dnr 1724-2011) Beslutet i korthet: Tullen genomförde en särskild insats i syfte att söka efter barnpornografi. En journalist anmälde att han utan närmare förklaring fått bl.a. datorer omhändertagna och undersökta utan att han fått närvara. I da- torerna fanns känsligt material som omfattades av källskydd. Lagstiftningen medger att datorer m.m. som hör till en resandes bagage undersöks till kontrollerande av att de inte innehåller barnpornografi. Vid en sådan kontroll har den berörde en principiell rätt att närvara. Om det mate- rial som kontrolleras kan antas innehålla sådant som tullen inte har rätt att ta del av, är denna rätt i det närmaste ovillkorlig. har anfört att det avgörande skälet till att anmälaren inte tilläts närvara vid kontrollen var att han då skulle ha kunnat varna andra resenä- rer. Skälen framstår inte som övertygande utan snarare som en efterhands- konstruktion. kritiseras för sitt sätt att genomföra kontrollen. genomförde tillsammans med Rikskriminalpoli- sen, i och företrädare för Europol en insats där man särskilt sökte efter barnpornografiskt material. Insatsen, som genom- fördes på , utgjorde en del i en av Europol samordnad aktion som genomfördes i , , och . Utifrån en på förhand framtagen riskprofil utvaldes 28 personer från fem ankommande flyg för särskild kontroll. Hos 15 av dessa undersöktes datorer, mobiltelefoner och liknande. Ingen barnpornografi påträffades under insatsen. Han är till- baka bosatt i där han bl.a. är tidningen korre- spondent. flög han från till . När han anlände till kontrollerades han av tullen. Bland annat togs hans två datorer in i ett rum och undersöktes utan att han fick närvara. Han påpekade att han var journalist och hade mycket känsligt källmaterial i sina datorer. Han fick till svar att de bara skulle skanna det hela. återfick han sin egendom. Genom att gå in i datorer utan hans när- varo bröt tjänstemännen mot källskyddet. Han kunde inte veta om något ma- terial kopierades. I en av upprättad promemoria angående kontrollen har följande redovisats om anmälaren: I [] bagage påträffas två stycken datorer samt ett par USB min- nen. All denna digitala media gås igenom av IT-forensikerna, vilket tar upp- emot i anspråk. Eftersom det är så trångt inne i förhörslokalen finns det ingen möjlighet till att närvara på plats. Alla kunder som fått sin digitala 2 012 /1 3:JO1 media skannad har istället fått vänta i visitationslokalen, bara från förhörsrummet där kontrollen av digital media görs. I yttrandet, där insatsens bakgrund utförligt redovisa- des, upplyste verket (generaltulldirektören ) bl.a. följande. När passagerare valdes ut för kontroll vid tullfiltret genomförde tull- tjänstemännen en bagagekontroll och förde samtal med passageraren. Grun- dades urvalet på den riskprofil som tagits fram inför operationen skulle even- tuella digitala medier lämnas över till it-forensiker. redovisade vidare de allmänna bedömningar som tidigare gjorts av en arbetsgrupp inom verket rörande möjligheten att kontrollera digitala medier vid tillämpningen av lagen (1998:1443) om förbud mot införsel och utförsel av barnpornografi. Verket anförde bl.a. följande. I motiven till barnpornografilagstiftningen anges att innehav av barnporno- grafisk skildring har uppkommit exempelvis när skildringen har sparats på en dators hårddisk (prop. 1997/98:43 s. 161). Den pornografiska bilden utgör en vara, såväl i pappersform som i annat media t.ex. digitalt sparad i en dator. Barnpornografisk skildring, varan, är enligt lagen belagd med införsel- och utförselförbud. [] Införsel av barnpornografisk skildring från tredje land ska av behandlas på samma sätt som införsel av andra förbjudna varor. gränsskyddspersonal får således t.ex. eftersöka och beslagta barn- pornografiskt material i enlighet med varusmugglingslagens [numera smugg- lingslagen] bestämmelser. Beträffande den it-forensiska undersökning som förekommit anförde Tullver- ket: För att brottsbekämpande myndigheter ska ha möjlighet att förhindra införsel av varor med införselförbud och att vidta åtgärder för att både upptäcka och ingripa mot datarelaterade brott, såsom t.ex. barnpornografi, krävs både lämp- liga handlingsmöjligheter, expertis och tekniska verktyg. som myn- digheterna ska verka för en säker informationsinfrastruktur måste även indi- videns grundläggande rättigheter respekteras. Enligt den s.k. proportionali- tetsprincipen får en kontroll aldrig gå utöver det syfte som motiverar kontrol- len och den skada som ett ingripande kan orsaka en enskild måste stå i rimlig proportion till syftet med ingripandet. Den IT-forensiska undersökningen var nödvändig för att kunna genomföra kontrollen. Den var avgränsad och kunde således inte röja eller på annat sätt orsaka skada på annat innehåll i den digitala median. Genom att använda sig av programvara för skanning av t.ex. en dators innehåll, där eventuella träffar endast rör bildfiler, kan risken för integritetsintrång vad gäller övrigt material på datorn undvikas. Inga bilder sparades eller kopierades i samband med undersökningen. Eventuellt källskydd har kunnat garanteras genom att s.k. överskotts- information, såsom information om andra personer, grundlagsskyddade texter och känsligt källmaterial, varken har dokumenterats eller kopierats av de tjänstemän som arbetade med undersökningen. Skulle sådan överskotts- information utnyttjas träder andra straffbestämmelser in så som brott mot tystnadsplikt eller tjänstefel. Först vid eventuell träff i samband med den IT-forensiska undersökningen finns så pass mycket underlag för misstanke om brott för att starta en förun- dersökning och beslagta media för fullständig IT-forensisk undersökning av filernas innehåll. 2 012 /1 3:JO1 anser att användningen av tekniska hjälpmedel, i syfte att söka efter barnpornografi lagrad i t.ex. en dator, är förenlig med gällande bestäm- melser. Hjälpmedel används även i andra sammanhang och aktuell IT- forensisk utrustning kan likställas med användning av röntgenutrustning för resväskor, skanningutrustning av lastbilar eller narkotikasökhund i syfte att söka efter innehav av t.ex. narkotika.