frsrdg · H004JO1 · 2012-11-07 00:00:00 — Eftersom det är fråga om förvalt- ningsbesvär gäller generellt att domstolen kan pröva målet i dess helhet och i förekommande fall sätta ett nytt beslut i det överklagade beslutets ställe. I motiven har också påpekats att beslut om utformningen av en insats är ett för den enskilde överklagbart beslut. Normalt finns det dock i mål av det nu aktu- ella slaget inte anledning för domstolen att vid bifall till ett överklagande gå närmare in på utformningen av den avsedda stödinsatsen. I praxis överlåts det ofta på vederbörande nämnd att bestämma det närmare innehållet i den. Såda- na bedömningar och avvägningar låter sig ofta inte göras med utgångspunkt i endast ett enstaka ärende. Hänsyn måste tas till organisatoriska aspekter, tillgång till adekvat personal, m.m. En viss flexibilitet måste också finnas. Ett ställningstagande till detaljerna vad gäller utformningen av en viss insats torde oftast vara att betrakta som beslut om verkställighetsåtgärder. verkställighetsåtgärder anses inte vara överklagbara (se t.ex. Ragnemalm, Förvaltningsbesluts överklagbarhet, 1970 s. 582, jfr RÅ 1988 ref. 40).Vad domstolen har att ta ställning till är om den enskilde genom den erbjudna insatsen tillförsäkras goda levnadsvillkor och i förekommande fall om de anhöriga genom insatsen bereds avlösning i omvårdnadsarbetet (jfr RÅ 2006 ref. 66 II). I ett senare fall har Regeringsrätten vid prövningen av ett mål om insatsen bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad för vuxna enligt 9 § 9 LSS uttalat följande (RÅ 2010 ref. 91). Den prövning en domstol har att göra om en enskild begär en sådan insats är att avgöra om den enskilde har rätt till den insatsen. Om domstolen kommer fram till att den enskilde har den rätten, är det kommunen som har ansvaret för att utforma insatsen närmare. Om den enskilde inte är nöjd med kommu- nens beslut om utformningen av insatsen, kan detta beslut överklagas. 2 012 /1 3:JO1 sådant mål har domstolen att pröva om den enskilde tillförsäkras goda lev- nadsvillkor genom den beviljade insatsen. I det nu aktuella fallet hade U.K. ansökt om insatsen korttidstillsyn enligt 9 § 7 LSS för sonen. Det framgår av stadsdelsnämndens utredning med an- ledning av ansökan att U.K. ville att insatsen skulle ske vid hans skola (Ika- sus). hade även ansökt om bl.a. insatsen korttidsvistelse utanför det egna hemmet (9 § 6 LSS). Såvitt har kunnat utläsas av handlingarna i ärendet öns- kade U.K. att även korttidsvistelsen (dvs. vistelse med övernattning för J. utanför hemmet) skulle anordnas hos Ikasus. I ett beslut anförs att J. beviljas bl.a. korttidsvistel- se utanför det egna hemmet i form av korttidshem med samt korttidstillsyn under vissa närmare angivna tider. Det var således ostridigt att J. var berättigad till både korttidstillsyn och korttidsvistelse. Parterna hade dock olika uppfattningar om var insatserna skulle utföras. I det hänseendet framgår heller inte av beslutet vad som bevil- jades. Av ovan redovisade förarbetsuttalanden och praxis framgår att den enskil- de har möjlighet att få den övergripande utformningen av en insats enligt LSS prövad i domstol, låt vara att domstolen skulle begränsa sin prövning till frågan om den beviljade insatsen uppfyller kraven att tillförsäkra den enskilde goda levnadsvillkor. Detta förutsätter emellertid att beslutsmyndigheten i sitt beslut åtminstone i väsentliga delar har tagit ställning till utformningen av insatsen. Jag anser mot denna bakgrund att beslutet vad avser insatserna till J. borde ha innehållit uppgift om var de beviljade insatserna skulle utföras. kan inte undgå kritik för den bristfälliga utformningen av beslutet. Den i remissvaret redovisade åtgärden att avvisa U.K:s talan vad avsåg ut- förandet av korttidstillsynen vid Ikasus är alltså inte heller acceptabel. En korrekt utformning av beslut får i och för sig anses ha störst betydelse ur rättssäkerhetssynpunkt när den enskilde kan ha intresse av att överklaga beslutet, dvs. om beslutet har gått honom eller henne emot. Det framgår t.ex. av bestämmelserna i 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) om motiver- ing av och underrättelse om beslut att det ställs högre krav i de delarna vad gäller beslut som går en enskild part emot. Med hänsyn till vad som kommit fram i detta fall vill jag emellertid framhålla att det naturligtvis även vid bifall är av vikt att den enskilde får klara besked om vad som beslutats. I remissva- ret anförs att något uttryckligt avslagsbeslut inte fattades angående U.K:s ansökan om korttidsvistelse för J. hos anordnaren Ikasus eftersom hennes ansökan i den delen tillmötesgicks. Av U.K:s anmälan till JO måste dock den slutsatsen dras att hon inte hade förstått att så var fallet. Även utformningen av JO:s remiss i ärendet bygger på att det utifrån innehållet i beslutet, inklusi- ve det omfattande utredningsdokumentet, är mycket svårt att få någon klar bild av vad beslutet i det avseendet innebar. 2 012 /1 3:JO1 Den otydlighet som har förelegat angående handläggningen av aktuellt ärende är något som stadsdelsnämnden måste lastas för. Jag förutsätter att av vad som kommit fram överväger behovet av ut- bildningsinsatser och förändrade rutiner inom förvaltningen. Vad som i övrigt har framkommit föranleder inte något uttalande från min sida. Med den ovan uttalade kritiken avslutas ärendet. 2 012 /1 3:JO1 Initiativärende mot en psykiatrisk vårdinrättning som beslutat att skriva ut en person under pågående LVM-vård (Dnr 6808-2010) Beslutet i korthet: En man som omhändertagits med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, hade förts till psykiat- riska kliniken vid för bedömning och eventuell vård. Med anledning av att han uppträdde hotfullt och önskade lämna sjukhuset skrev kliniken, i strid med 24 § tredje stycket LVM, ut honom. kriti- seras för att inte ha vidtagit tillräckliga åtgärder för att kvarhålla patienten. I en anmälan, som inkom till JO , framförde D.R. klago- mål mot i kommun avseende handläggningen av anmälningar om oro för hans bror . (JO:s ärende dnr 6134-2010). I ärendet inhämtades bl.a. journalanteckningar avseende J.R. från i Oxe- lösunds kommun. Av journalanteckningarna framgick bl.a. att J.R. hade skri- vits ut från vid , , när han vistades där med anledning av ett beslut om omhändertagande med stöd av LVM som verkställts dagen innan. hade anfört i sin anmälan föranledde inte någon ytterligare åt- gärd från JO:s sida (JO:s beslut ). JO beslutade dock att inom ramen för ett särskilt ärende utreda frågor rörande vid agerande i sammanhanget. (/11 uppdelad i och ) inom anmo- dades att inkomma med utredning och yttrande vad gällde frågan om psykiat- riska klinikens beslut att skriva ut J.R. under pågående LVM-vård var fören- ligt med regleringen i 24 § tredje stycket LVM. I ett remissvar anförde länssjukvårdsnämnden bl.a. följande. inkommer till , , tidig mor- gon 101027 för bedömning av eventuellt slutenvårdsbehov inför placering på behandlingshem. Patienten är vid inläggningen i gott psykiskt och fysiskt skick. Han bejakar blandmissbruk av olika droger. Vid bedömningssamtal dagen därpå konstateras att patienten har sovit gott un- der natten. Inga psykiska eller fysiska tecken på akut abstinens eller psykisk sjukdom noteras vid överläkarsamtalet. Patienten är dock enligt journalen påtagligt arg över att han omhändertagits enligt LVM. Patienten är inlagd enligt HSL. Under överläkarsamtalet bedöms patienten sammanfattningsvis inte ha något behov av slutenvård då han inte uppvisar några symtom på ab- stinens, intoxikation eller allvarlig psykisk störning. 2 012 /1 3:JO1 LVM-intyg, utfärdas av överläkaren. Kontakt tas med behandlingshemmet och polisen för transport. efter läkarsamtalet blir patienten agiterad, hotfull mot per- sonal och ifrågasätter vården. Patienten vill prompt bli utskriven. Överläkaren bedömer i detta läge att situationen är så pass hotfull och allvarlig att risk för våld mot personal och/eller medpatienter är överhängande. Personal och över- läkare försöker i detta läge övertala patienten att kvarstanna tills polistrans- port sker. Patienten vägrar detta. Behandlingshem och polis är kontaktad och informeras om situationen. Överläkaren bedömer således att patienten är hotfull och att risk för våld är överhängande. Överläkaren bedömer också att patienten inte uppfyller kriterierna för konvertering enligt 11 § LPT, vilket krävs för kvarhållande och för att eventuella tvångsåtgärder ska kunna vidta- gas. Överläkaren bedömer också att verksamhetschefens skyldighet att kvar- hålla patienten enligt § 24 LVM i denna stund inte är möjlig att tillämpa då risken för våld mot personal och/eller medpatienter är överhängande. Mot bakgrund av ovanstående beslutar därför överläkaren att släppa ut patienten. Som verksamhetschef bedömer jag att överläkaren agerat enligt de rutiner och lagrum vi har att förhålla oss till. Enbart aggressivitet och hotfullhet utan grund i allvarlig psykisk störning är inte tillräckligt för att uppfylla kriterierna för konvertering till vård enligt LPT. Detta lagrum kan således ej användas för att tvinga kvar patienten. Ej heller skyldigheten att kvarhålla patienten enligt § 24 LVM blir tillämplig då denna skulle innebära att personal och medpatienter utsattes för över-hängande risk för fysiskt våld. Härefter inhämtades upplysningar per telefon från vid . I ett beslut anförde JO följande. vård, som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk av bl.a. alkohol, ska enligt 1 § LVM bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet och ska så långt som möjligt utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. Enligt 4 § LVM ska dock tvångsvård beslutas om 1.någon till följd av ett fortgående missbruk av bl.a. alkohol är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk, 2.vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller på något annat sätt, och 3.han eller hon till följd av missbruket utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara, löper uppenbar risk att förstöra sitt liv, eller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Tvångsvård lämnas enligt 22 § LVM genom hem som är särskilt avsedda att lämna vård enligt LVM (LVM-hem). Vården ska enligt 20 § LVM anses påbörjad när missbrukaren på grund av beslut om omhändertagande eller tvångsvård inställt sig vid eller förts till ett LVM-hem eller ett sjukhus. Enligt 24 § första stycket LVM ska vården inledas på sjukhus, om förut- sättningar för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt. Enligt tredje stycket, i den lydelse som gäller 2 012 /1 3:JO1 , ska verksamhetschefen för den sjukhusenhet där miss- brukaren vistas se till att socialnämnden eller ge- nast underrättas, om missbrukaren önskar lämna eller redan har lämnat sjuk- huset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem. Enligt den tidigare lydelsen av 24 § tredje stycket fick verksamhetschefen besluta om att kvarhålla missbrukaren. Det förelåg således en rätt för sjukhu- set att kvarhålla missbrukaren, men inte en skyldighet. I samband med lag- ändringen anförde regeringen bl.a. följande (prop. 2004/05:123 s. 38 f.) Ett beslut om ingripande (med stöd av LVM; JO:s anm.) måste föregås av noggranna överväganden, och utgå ifrån att vård i frivilliga former inte kan komma ifråga. Det måste därför finnas garantier för att den beslutade tvångs- vården verkligen kan genomföras. Det kan ses som ett väsentligt rättsskydd för patienten, eftersom dennes vilja att avbryta pågående abstinensbehandling inte sällan är ett uttryck för den ambivalens som kan finnas inför den förestå- ende vården. Motivationen kan ändras , och det gäller naturligtvis inte minst i inledningen av behandlingen, innan läget har stabiliserats för patien- ten. Därtill kommer att en avbruten abstinensbehandling kan innebära stora risker för patientens liv och hälsa. Det gäller framför allt vid ett svårt alkohol- missbruk, där det krävs ett kvalificerat medicinskt omhändertagande framför allt i initialskedet efter ett avbrutet alkoholintag. Enligt rege-ringen är det, såväl ur ett samhälls- som ett patientperspektiv, av starkt intresse att patienten inte kan avvika. Lagbestämmelsen bör därför ändras på så sätt att det framgår att verksamhetschefen skall vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset så att denne hålls kvar i avvaktan på att de praktiska arrangemangen kring överföringen till LVM-hemmen kan ordnas. Det bör understrykas att skyldigheten att vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset i första hand bör innebära att patienten via motiverande samtal förmås kvar- stanna på avdelningen. Kvarhållningen bör ske under kortast möjliga tid och under former som inte äventyrar patientsäkerheten och som är etiskt godtag- bara. Det bör tilläggas att kvarhållningsrätten enligt 24 § LVM inte kan anses strida mot Hawaiideklarationen och den antagna Madriddeklaratio- nen. Den slutsatsen drar , efter uttalande av bl.a. JO (1990/91 s. 218). Regeringen delar den uppfattningen, och vill i det samman- hanget erinra om att inga behandlingsinsatser eller åtgärder får vidtas i strid med patientens uttryckliga vilja som patienten aktivt hålls kvar och hindras lämna avdelningen. I det betänkande som låg till grund för propositionen (Tvång och förändring Rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård [SOU 2004:3]), fördes följande resonemang om en tillämpning av bestämmelserna om nödvärn och nöd i 24 kap. (s. 232 f.). Även om kvarhållning skall vara kortast möjliga tid kan det under denna begränsade tid inträffa att patientens psykiska tillstånd förvärras vilket moti- verar tvångsvård med stöd av LPT, exempelvis vid delirium tremens och amfetaminpsykos, vilka båda är exempel på en allvarlig psykisk störning. Om beslut om LPT fattas bortfaller naturligtvis vårdbehovet enligt LVM som patienten i stället vårdas med stöd av LPT. Men även om LPT inte är tillämplig kan patienten naturligtvis ändå uppträda hotfullt och utagerande mot både personal och medpatienter. Frågan uppkommer då inom vilka gränser personalen kan age- ra. Denna situation skiljer sig naturligtvis inte från andra där en patient som 2 012 /1 3:JO1 vårdas med stöd av HSL uppträder på ett hotfullt och aggressivt sätt. I flerta- let fall kan personalens uppträdande ha en lugnande inverkan, men om detta inte hjälper kan det naturligtvis bli aktuellt att tillämpa bestämmelsen om nödvärnsrätt i 24 kap. 1 § BrB. De åtgärder som vidtas måste vara försvarliga med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omstän- digheterna i övrigt. Med tanke på att tiden för kvarhållning skall vara kortast möjliga bör exempelvis tvångsmedicinering i form av lugnande medel betrak- tas som en direkt oförsvarlig åtgärd. Även nödbestämmelsen i 24 kap. 4 § BrB kan i vissa fall vara tillämplig. Denna tillämpas vid kollision mellan två intressen och när den fara som hotar det ena intresset kan avvärjas endast genom ett intrång i det andra in- tresset (SOU 1988:7 s. 81). De intressen som rättsordningen skyddar är liv, hälsa och egendom. beslut om omhändertagande enligt LVM verk- ställdes den . fördes till vid där han vårdades enligt hälso- och sjukvårdslagen. genomfördes en läkarundersökning avseende J.R. Läkaren gjorde bedömningen att J.R. inte var i behov av slutenvård vid kliniken varför kontakt togs med LVM-hemmet och polisen om transport till hemmet. Av remissvaret framgår att J.R. efter läkarsamtalet blev agiterad, hotfull mot personal och ifrågasätter vården. Han krävde att han skulle bli utskriven. Överläkaren uppfattade att situationen var så pass hotfull och allvarlig att risk för våld mot personal och/eller patienter är överhängande. Mot den bakgrunden beslutade överläkaren att släppa ut J.R. Som redovisats ovan ska verksamhetschefen, enligt 24 § tredje stycket LVM, besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem. Verksamhetschefen ska vidta åtgärder för att hindra patienten från att lämna sjukhuset, så att denne hålls kvar i avvaktan på att de praktiska arrangemangen kring överföringen till LVM-hemmet kan ordnas. Förarbetena ger ingen närmare ledning vad gäller frågan om vilka åtgärder som får vidtas för att hindra en missbrukare från att lämna sjukhuset. Självfallet bör sjukhu- set i första hand försöka förmå patienten att stanna kvar på avdelningen ge- nom motiverande samtal. När detta inte fungerar kan det emellertid vara nöd- vändigt att personalen vid sjukvårdsinrättningen använder ett visst mått av våld för att förhindra att patienten avviker från LVM-vården. I den uppkomna situationen, där J.R. agerade på ett sätt som uppfattades som hotfullt, ankom det enligt min mening på verksamhetschefen att med stöd av 45 § LVM begära omedelbar polishandräckning och att om J.R. inte ens med vetskap om att en sådan begäran framställts kunde övertalas att stan- na kvar vidta erforderliga åtgärder för att hindra J.R. från att lämna sjukhu- set till dess polisen kom dit. Härvid har kliniken haft utrymme att agera inom de ramar som nödvärns- och nödbestämmelserna medger. Såvitt framkommit framställdes dock inte någon begäran om omedelbar polishandräckning. I stället informerade kliniken LVM-hemmet och polisen om situationen och släppte ut J.R. från kliniken efter att man misslyckats med att övertala honom att stanna kvar. Handläggningen kan inte anses ha stått i överensstämmelse med regleringen i 24 § tredje stycket LVM om verksamhetschefens skyldig- het att hålla kvar en missbrukare som vill lämna sjukhuset. 2 012 /1 3:JO1 I sammanhanget kan noteras att LVM-hemmet, efter att J.R. lämnat sjuk- huset, begärde polishandräckning och att J.R. omhändertogs på nytt och fördes till LVM-hemmet. Med det kritiska uttalande som gjorts avslutas ärendet. Kritik mot en psykiatrisk vårdinrättning för att en patient utan laglig grund hindrats att lämna vårdinrättningen (Dnr 4663-2010) I en anmälan till JO framförde M.P. klagomål mot Psykiatriakuten Östra, , . Han anförde bl.a. följande. Hans vanliga läkare remitterade honom till psykiatriakuten. När han kom dit ombads han att sitta ned och vänta på att det skulle göras en bedöm- ning av hans allmäntillstånd. Det dröjde innan bedömningen gjordes. Han skulle därefter träffa en läkare och upplystes om att väntetiden var högst . fick han besked om att det kunde dröja innan läkarundersökningen skulle ske. Han bad då personalen att öppna dörren så att han kunde sätta sig utanför mottagningen och arbeta. Personalen uppgav att de inte fick öppna dörren. När han ifrågasatte varför de inte fick göra det svarade de att det är bättre och vänta på doktorn. Han upprepade frågan och de svarade samma sak fram till dess att han fick träffa läkaren. Han var upprörd och informerade personalen om att de inte hade rätt att frihetsberöva honom och ringde nödnumret 112. Efter under- sökningen ville läkaren prata med hans far i enrum. Han accepterade detta och sa visst, jag väntar vid bilen. När han bad personalen att släppa ut ho- nom fick han till svar att de inte gjorde det utan att läkaren godkänt det. Han blev utsläppt först när samtalet mellan läkaren och fadern hade avslutats. Läkaren ansåg inte att han uppfyllde kriterierna för vårdintyg. Inledningsvis inhämtades kopia av vissa handlingar i i ärende dnr 1400-K126615-10. Av handlingarna framgick bl.a. följande. en polisanmälan om att han hade blivit kvarhållen mot sin vilja på sjukhuset. fattades beslut om att förundersökning inte skulle inledas. Vidare inhämtades kopia av anteckningar i M.P:s patientjournal den 3 au- gusti 2010 från psykiatriakuten. inom anmodades därefter att inkomma med utredning och yttrande över vad som hade framförts i M.P:s anmälan till JO. I ett remissvar anförde Styrelsen för , , bl.a. följande. 2 012 /1 3:JO1 Sammanfattningsvis söker patienten med sin far den psykiatriska akutmottag- ningen med remiss från sin behandlande läkare med önskan om psykiatrisk bedömning. Patienten träffar omvårdnadspersonal för en första bedömning och man uppfattar patienten som splittrad, forcerad och hotfull. Tillståndet bedöms såpass allvarligt att omvårdnadspersonal inte vågar låta patienten lämna mot- tagningen innan läkarbedömning av tjänstgörande jourläkare genomförts. Detta informeras patienten om och omvårdnadspersonal prioriterar så att patienten bedöms av läkare så fort som möjligt. Tjänstgörande läkares samla- de bedömning är fullgjord i och med att samtalet med patientens far är avslu- tat. Patienten bedöms i behov av inläggning på psykiatrisk vårdavdelning samt uppföljning inom den specialiserade öppenvården. Patienten nekar dock till erbjuden vård och kriterierna för vårdintyg enligt Lag om psykiatrisk tvångsvård (LPT) bedöms inte vara uppfyllda. Patienten lämnar således akutmottagningen tillsammans med sin far. Utredningen visar att omvårdnadspersonalens beslut har fattats i enlighet med praxis baserat på gällande lagrum (LPT). Verksamhetens praxis har dock visat sig vara otydlig i förhållande till LPT. Den skriftliga journaldokumenta- tionen av ovanstående händelseförlopp har också varit ofullständig. Verk- samheten har visserligen rutiner utifrån de krav som finns i LPT men dessa rutiner kommer att ses över. Kravet på spårbarhet genom skriftlig dokumenta- tion kommer att lyftas fram och rutinerna kommer att inskärpa den del som berör hanteringen av patienter vid den psykiatriska akutmottagningen. Utifrån de nya rutinerna kommer utbildningsaktiviteter genomföras för verksamhe- tens medarbetare. Utifrån aktuellt fall har den psykiatriska akutmottagningen redan nu tydliggjort kravet på att samtliga beslut rörande patienterna och genomförda patientåtgärder skall dokumenteras och att de skall kunna härle- das till gällande lagrum. Till remissvaret hade fogats ett yttrande från vårdenhetschefen . I yttrandet anfördes bl.a. följande. [M.P.] uppsöker (rätteligen ; JO:s anm.) den Psykiatriska Akutmottagningen. Område 2, tillsammans med sin far, med en remiss utfärdad av sin behandlande privatläkare, med önskan om en psykiatrisk bedömning [ ]. Enligt tjänstgörande personal ger [M.P.] ett splittrat och forcerat intryck, varför man bedömer att [M.P.] bör läkarbedömas och inte lämna mottagningen som han ger uttryck för [M.P.] ber då att personalen skall ringa 112 vilket de nekar honom att göra. [M.P.] ringer då själv 112 från sin mobil- telefon. Tjänstgörande personal upplever att [M.P.] uppträder hotfullt och agiterat. Ansvarig sjuksköterska meddelar tjänstgörande primärjour att [M.P.] önskar lämna akutmottagningen och att bedömning bör prioriteras. [M.P.] erbjuds inläggning vilket [M.P.] [M.P.] bedöms inte upp- fylla kriterierna för vårdintyg. Han erbjuds uppföljning i den specialiserade öppenvården vilket [M.P.] tackar nej till. Primärjouren avslutar bedömningen med att i enrum samtala med [M.P:s] far, för att få en kompletterande bild av [M.P:s] sinnesstämning. [M.P.] insisterar på att lämna mottagningen efter bedömning- en, vilket skötare [ ] nekar honom i samråd med ansvarig sjuksköterska, före det att läkaren gett sitt medgivande. [M.P.] uppträder då hotfullt mot [skötaren] och säger att hon skall få känna hur det är att vara frihetsberövad och att han hoppas att de träffas i ett annat sammanhang. [Skötaren] upple- ver situationen som mycket pressad och obehaglig. [M.P] går hem med fadern , och uppmuntras åter söka hos oss i fall han skulle må sämre. 2 012 /1 3:JO1 Vi menar konklusivt att vi djupt beklagar [M.P:s] upplevelser men anser att vi inte har brustit varken i vår yrkesutövning eller i vårt bemötande.