bet · GZ01KU17 · 2012-05-11 00:00:00 — Regeringens bedömning är att det varken finns något skäl att invänta en grundligare redogörelse av de oförrätter som har begåtts i historien eller något behov av en historisk motivering för att regeringen ska sätta in de insatser som krävs för att sluta det välfärdsgap som finns mellan romer och den övriga befolkningen, såsom beskrivs i denna skrivelse. Därutöver har enligt regeringen många av de romer och övriga invånare som finns i nu ingen personlig erfarenhet av de historiska övergrepp som har begåtts i , eftersom en majoritet av såväl offren som de ansvariga är avlidna, och många romer har kommit till senare hälft. Arbetet med vitboken omfattar därför inte en försoningsprocess, inte heller en bedömning av förutsättningarna för skadestånd eller annan kompensation, vare sig individuell eller kollektiv. Närmare om syftet och arbetet med vitboken Syftet med vitboken är att ge ett erkännande åt offren och deras anhöriga och att skapa förståelse för den romska minoritetens situation genom att beskriva övergreppen, belysa det historiska sammanhanget, hur stereotyper och fördomar om romer har vuxit fram och levt vidare från generation till generation samt hur dessa har legat till grund för den statliga politiken. kommer att utgå från arkivmaterial, dokumentation och sammanställningar av övergrepp och kränkningar gentemot romer. Regeringen anser att vitbokens beskrivningar ska ta sin början vid det . För att undvika att beskrivningen aktualiserar frågor och förhållanden som skulle kunna omfatta ännu inte preskriberade brottsliga gärningar, vilka bör hanteras av rättsväsendet, kommer vitboken att begränsas . Utskottet noterar att ett arbete har påbörjats inom med att utarbeta en vitbok om övergrepp, kränkningar och andra särbehandlande åtgärder mot romer . Utskottet anser att arbetet med vitboken utgör ett viktigt erkännande och kommer att bidra till förståelsen för den romska minoritetens situation . Utskottet bedömer att regeringens överväganden när det gäller vitbokens avgränsningar är välavvägda och finner mot den bakgrunden inte något skäl att tillstyrka motionärens yrkande. Därmed avstyrks motion 2010/11:K323 (KD). Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår en motion om att stärka den romska gruppens situation. I motion 2010/11:K353 begär (S) att den romska gruppens situation måste stärkas. Av motionen framgår att mycket arbete kvarstår efter delegationens viktiga arbete med insamlingen av frågor som rör det romska folket, framför allt för att det romska folket självt ska kunna arbeta vidare med att bevara minoritetsspråket chib, den romska kulturen och informationsarbetet för att öka kunskapen hos majoritetsbefolkningen. Enligt motionären riskerar det att bli ett tomrum när delegationen nu har slutat. Därför bör det enligt honom finnas någon myndighet eller utsedd person som har ett helhetsansvar tills dess delegationens förslag är färdigberedda och en permanent lösning kommer till stånd om hur den romska gruppens intressen ska tillvaratas och hur vi ska kunna leva upp till de konventioner som som land har undertecknat. Av skrivelsen (s. 10) framgår att regeringen bedömer att romers levnadsvillkor ofta är mycket sämre än för befolkningen i övrigt. För att göra det möjligt för romer, både kvinnor och män, flickor och pojkar, att delta på lika villkor som andra på alla områden i det svenska samhället, krävs enligt regeringen en samordnad och långsiktig inkluderingsstrategi. Hela genomförandet av strategin bör enligt regeringen präglas av romsk delaktighet och romskt inflytande med inriktning på förstärkt genomförande och kontinuerlig uppföljning av romers tillgång till de mänskliga rättigheterna på lokal, regional och nationell nivå. Skrivelsen följer i huvudsak den disposition som Delegationen för romska frågor anlade i sitt slutbetänkande (SOU 2010:55) och tar därmed också sin utgångspunkt i olika rättigheter enligt internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter, dvs. rätten till utbildning, arbete, bostad, bästa möjliga hälsa, social omsorg och trygghet, språk, kultur och föreningsfrihet. I skrivelsen behandlas regeringens bedömningar, verksamhetsmål och åtgärder för inkluderingsstrategi i fråga om styrning och kunskapsuppbyggnad m.m., utbildning, bostad, hälsa och social omsorg och trygghet, kultur och språk samt romers organisering och deltagande i det civila samhällets organisationer. När det gäller modellen för styrningen framgår av skrivelsen (skr. 2011/12:56 s. 14 f.) att för att det ska vara möjligt att åstadkomma genomgripande förändringar av romers livsvillkor måste myndigheterna och kommunerna vara delaktiga och ta ett tydligt och aktivt ansvar. Dessutom sägs att styrningen genomgående bör präglas av romsk delaktighet och romskt inflytande. Enligt Delegationen för romska frågor skulle verkställigheten av den nationella strategin för romer anförtros ett sekretariat för romska frågor. Sekretariatets uppgift skulle bl.a. vara att ge råd och stöd till regeringen och myndigheterna, bidra till att följa upp och utvärdera myndigheternas insatser och den skulle medverka vid viss bidragsgivning och ha vetorätt i frågor som rör dessa bidrag. Enligt regeringens bedömning i skrivelsen (s. 15) finns det en risk att det nationella sekretariatet för romer i förlängningen skulle innebära en ansvarsförskjutning till sekretariatet snarare än ett förstärkt ansvarstagande hos myndigheterna och kommunerna. Ett nationellt sekretariat som görs ansvarigt för verkställigheten kan bidra till att det tar för myndigheter och kommuner att inom sina ordinarie strukturer bli bättre på att uppmärksamma romers behov och vidta åtgärder. Att t.ex. ge sekretariatet vetorätt i andra myndigheters bedömningar av bidrag som delegationen har föreslagit riskerar dock, enligt regeringen, att göra ansvarsfördelningen otydlig. I samråd med romer och av remissvaren från vissa romska organisationer har det framkommit att en del romer är tveksamma till eller är emot att skapa ett nationellt sekretariat. Av skrivelsen framgår att regeringen delar Justitiekanslerns åsikt att det ligger ett värde i att ansvaret för att garantera romer deras rättigheter så långt det är möjligt inte läggs ut på särskilda organ eller bedrivs inom ramen för speciella projekt utan i stället tydligt läggs på de myndigheter och andra institutioner som inom olika samhällssektorer har ansvar för att tillförsäkra alla medborgare deras olika rättigheter. Av översikten (2011/12:RFR11) framgår att arbetet för att förbättra romernas situation i samhället pågår i våra nordiska grannländer. I har man organiserat romapolitiken genom Social- och hälsovårdsministeriet, som har en samordnande roll bl.a. med stöd av Delegationen för romska frågor där olika ministerier, statliga verk och romska organisationer finns representerade. Man har även med goda resultat anställt romer vid olika myndigheter, exempelvis det finska , inhemska språken samt regionförvaltningsverken (tidigare länsstyrelser) när det gäller tjänster där romsk kulturkompetens och förståelse har betydelse för behandlingen av ärendena. Fem regionförvaltningsverk har genomförandeansvar för det praktiska arbetet över hela landet. Länsstyrelsernas ansvar för det romska arbetet går flera decennier tillbaka men har utvecklats och konkretiserats inte minst på grund av det politiska program avseende romer som blev färdigt . Målsättningen är att ska vara en föregångare i främjandet av romernas delaktighet i , och ett av landets fokusområden är de romska barnens och ungdomarnas barnomsorg och utbildning. Vidare framgår av översikten (s. 48) att flera kartläggningar och handlingsplaner som gäller romer har tagits fram i våra nordiska grannländer. I har det tagits fram en handlingsplan för romer, Handlingsplan for å bedre levekårene for rom i (Arbeids- og inkluderingsdepartementet 2009) där målsättningen är att förbättra romernas levnadsvillkor på lång sikt med ett antal insatser på flera områden. De vidtagna åtgärderna utvärderas för att kunna justeras vid behov. Utskottet delar regeringens bedömning att det ligger ett värde i att ansvaret för att garantera romer deras rättigheter så långt det är möjligt tydligt läggs på de myndigheter och andra institutioner som inom olika samhällssektorer har ansvar för att tillförsäkra alla medborgare deras olika rättigheter. Därmed avstyrks motion 2010/11:K353 (S). Älvdalskans ställning som minoritets- eller landsdelsspråk Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår en motion om att utreda möjligheterna att erkänna älvdalskan som minoritets- eller landsdelsspråk. (C) begär i motion 2011/12:K221 att tillkännager för regeringen att den bör utreda möjligheterna att erkänna älvdalskan som minoritets- eller landsdelsspråk i enligt konvention. Enligt motionären har representanter från Ulum Dalska och kommun framfört att älvdalskan bör erkännas som minoritets- eller landsdelsspråk i . Som stöd för sitt yrkande anför motionären bl.a. att klart och tydligt har uppmanat att undersöka älvdalskans situation och att barnens rätt att utveckla och tillägna sig det egna modersmålet är förankrad i den svenska språklagen. Enligt minoritetsspråkskonventionen definieras landsdels- eller minoritetsspråk som ett språk som av hävd används i ett visst territorium inom en stat av medborgare i den staten som utgör en grupp som till antalet är mindre än resten av befolkningen i den staten, och som är annorlunda än det eller de officiella språken i den staten. Det innefattar inte vare sig dialekter av det eller de officiella språken i staten eller språk som talas av invandrare. Vidare anger konventionen även att territoriellt obundna språk definieras som språk som används av medborgare i en stat och som avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen i den staten men som, trots att de av hävd används inom den statens territorium, inte kan identifieras med en bestämd del av den. uppmanade i en rapport (ECRML [2009] 3 paragraferna 1920) från de svenska myndigheterna att i samarbete med älvdalsktalande klargöra älvdalskans ställning. Denna uppmaning lyftes dock inte upp av i dess rekommendationer till genomförande av konventionen, vilka antogs . I rapporten anges att de svenska myndigheterna informerade expertkommittén att de förde en löpande dialog med företrädarna för kommun och personer som talar älvdalska. Under ett besök träffade expertkommittén företrädare för älvdalsktalande, som påpekade att man bl.a. översatt barnböcker som används i de lokala förskolorna. , som utredde frågan om svensk ratificering av minoritetsspråkskonventionen, behandlade frågan om dialekter och folkmål (SOU 1997:192). Kommittén konstaterade att det är komplicerat att bedöma vad som är en dialekt, ett folkmål respektive ett språk. Som exempel på svenska folkmål nämndes älvdalsmål, gutniska och skånska. Dessa folkmål talades tidigare i ganska stor utsträckning i olika delar av landet men har till följd av bl.a. större rörlighet i befolkningen, inflyttningen till städerna och massmediernas inflytande kommit att talas och förstås av allt färre personer. Rent lingvistiskt kan folkmålen vara mycket olika nutida rikssvenska. Folkmålen är förknippade med den bygd där de har talats och är en del av bygdens kultur och historia. Det kan därför, enligt kommittén, hävdas att det finns ett intresse av att folkmålen bevaras som en viktig del av den svenska landsbygds- och kulturhistorien. Kommittén fann att det viktigaste argumentet mot att tillämpa konventionen på folkmålen är att det strider mot konventionens syfte som är att stärka minoritetsspråkens ställning i det offentliga livet, såsom hos domstolar och myndigheter (s. 110). I propositionen (prop. 2008/09:158) med förslag till bl.a. lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk (nedan minoritetsspråkslagen) anförde regeringen att den i fråga om att utöka antalet erkända nationella minoriteter eller nationella minoritetsspråk inte fann något skäl att göra en annan bedömning än den som gjordes i anslutning till ratificeringen av minoritetsspråkskonventionen. Därmed bedömde regeringen att antalet nationella minoritetsspråk inte bör utökas. Dock ansåg regeringen att det finns ett stort värde i att älvdalskan, oavsett om den är att betrakta som ett språk eller en dialekt, bevaras som en del av det svenska kulturarvet och att det är önskvärt att älvdalskan förs vidare till nya generationer samt att det arbete som och folkminnen redan bedriver för att bevara svenska dialekter och folkmål således behöver fortsätta. Vidare konstaterade regeringen dels att kommun på olika sätt kan stödja älvdalskans bevarande inom kommunens ordinarie verksamhet och ge barn möjlighet att lära sig älvdalska, dels att det även inom ramen för folkbildningen bör finnas förutsättningar att stödja bevarandet av älvdalskan (s. 62). Enligt artikel 15.1 i minoritetsspråkskonventionen ska parterna inge rapporter i en form som bestäms av ministerkommittén. Inom ramen för den fjärde övervakningsomgången antog en rapport från . I rapporten (ECRML [2011] 4 paragraferna 4346) anges att de svenska myndigheterna i sin fjärde periodiska rapport angav att frågan om älvdalskans ställning behandlades i den minoritetspolitiska propositionen (se ovan) efter samtal med företrädarna för kommun och personer som talar älvdalska . I rapporten anges att expertkommittén träffade företrädare för älvdalsktalande men att dessa var omedvetna om såväl stöd eller aktiviteter från och folkminnen som möjligheten att erhålla stöd. Enligt rapporten var alla aktiviteter som syftade till att stödja och bevara älvdalskan finansierade av kommun eller enskilda bidragsgivare. , som erkände de svenska myndigheternas engagemang i frågan, bedömde att ett behov av en vetenskaplig studie föreligger. En sådan studie skulle enligt kommittén kunna utgöra grunden för en berättigad slutsats och erbjuda de svenska myndigheterna ett beslutsunderlag i frågan. uppmuntrade de svenska myndigheterna att i samarbete med älvdalsktalande klargöra älvdalskans ställning, t.ex. genom att beställa en oberoende vetenskaplig studie. Även om denna uppmaning inte lyftes av i dess prioriterade rekommendationer till genomförande av konventionen, vilka antogs , så rekommenderas att expertkommitténs samtliga iakttagelser och rekommendationer beaktas. uppvaktade en delegation från Ulum Dalska och kommun integrationsminister . I regeringens minoritetspolitiska proposition (prop. 2008/09:158) lades det fast att det i detta skede inte finns något skäl att utöka antalet erkända nationella minoriteter eller minoritetsspråk. Enligt uppgift från avses inget förnyat ställningstagande av den bedömningen göras . Frågan om älvdalskans ställning som minoritets- eller landsdelsspråk i enlighet med konvention behandlades av utskottet (2009/10:KU30 s. 7 f.). Utskottet avstyrkte då en motion med samma yrkande som det aktuella yrkandet med motiveringen att folkmålen är förknippade med den bygd där de har talats och är en del av bygdens kultur och historia samt att det därför finns ett intresse av att folkmålen bevaras som en viktig del av den svenska landsbygds- och kulturhistorien. I likhet med bedömde utskottet att tillämpningen av minoritetsspråkskonventionen på folkmålen skulle strida mot konventionens syfte. Utskottet ansåg dock att det fanns ett stort värde i att älvdalskan bevarades som en del av det svenska kulturarvet och såg positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. Utskottet konstaterar att folkmålen är förknippade med den bygd där de har talats och är en del av bygdens kultur och historia samt att det därför finns ett intresse av att folkmålen bevaras som en viktig del av den svenska landsbygds- och kulturhistorien. Utskottet saknar anledning att göra någon annan bedömning än , dvs. att tillämpningen av minoritetsspråkskonventionen på folkmålen skulle strida mot konventionens syfte. Utskottet anser dock att det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det svenska kulturarvet och ser positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. Mot bakgrund av det ovan anförda avstyrker utskottet motion 2011/12:K221 (C). Utökning av det finska förvaltningsområdet Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår en motion om att skyndsamt se över möjligheterna att utöka det finska förvaltningsområdet. m.fl. (S) begär i motion 2010/11:K297 att tillkännager för regeringen att den skyndsamt bör se över möjligheterna att utöka det finska förvaltningsområdet till att gälla hela , och och i nästa steg innefatta alla kommuner. Enligt motionärerna utgör den finska minoriteten i en betydande del av sammanlagda befolkning. Mot bakgrund av att de kommuner som är utsedda förvaltningsområden har skapat förutsättningar för att följa minoritetspolitiska propositionens intentioner inte minst inom hälso- och sjukvård samt äldreomsorg anser motionärerna att regeringen nu bör se över hur lagstiftningen även skulle kunna innefatta hela . Enligt 7 § minoritetsspråkslagen (2009:724) gäller att andra kommuner än de som anges i 6 § efter anmälan kan få ingå i förvaltningsområdet för finska, meänkieli eller samiska, att beslut att en kommun ska få ingå i ett förvaltningsområde fattas av regeringen samt att regeringen får meddela föreskrifter om sådan frivillig anslutning till ett förvaltningsområde. I propositionen med förslag till lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk anförde regeringen att kommunalt engagemang och ansvarstagande för minoritetsåtaganden är av avgörande betydelse för att det minoritetspolitiska arbetet i förvaltningsområdena ska vara framgångsrikt. Mot bakgrund av detta uttalade regeringen att den inte ville stänga dörren för ytterligare kommuner att ingå i ett förvaltningsområde. Därtill bedömde regeringen att beslut att en kommun ska få ingå i ett förvaltningsområde bör fattas av regeringen, eftersom det innebär åtaganden även för statliga myndigheter (prop. 2008/09:158 s. 83). Av 8 § framgår att enskilda, i ärenden i vilka den enskilde är part eller ställföreträdare för part, om ärendet har anknytning till förvaltningsområdet, har rätt att använda finska, meänkieli respektive samiska vid sina muntliga och skriftliga kontakter med en förvaltningsmyndighet vars geografiska verksamhetsområde helt eller delvis sammanfaller med minoritetsspråkets förvaltningsområde. Vidare följer av bestämmelsen att om den enskilde använder finska, meänkieli eller samiska i ett sådant ärende, är myndigheten skyldig att ge muntligt svar på samma språk. Enskilda som saknar juridiskt biträde har dessutom rätt att på begäran få en skriftlig översättning av beslutet och beslutsmotiveringen i ärendet på finska, meänkieli respektive samiska. Myndigheten ska även i övrigt sträva efter att bemöta de enskilda på dessa språk. Enligt 9 § gäller att utanför ett förvaltningsområde har enskilda rätt att använda finska, meänkieli respektive samiska vid muntliga och skriftliga kontakter i förvaltningsmyndigheters ärenden i vilka den enskilde är part eller ställföreträdare för part, om ärendet kan handläggas av personal som behärskar minoritetsspråket. Därtill innebär 10 § att enskilda alltid har rätt att använda finska och samiska vid sina skriftliga kontakter med ombudsmän. Detsamma gäller vid enskildas skriftliga kontakter med Justitiekanslern, , och i ärenden i vilka den enskilde är part eller ställföreträdare för part. Av 11 § framgår att förvaltningsmyndigheter ska verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i finska, meänkieli respektive samiska där detta behövs i enskildas kontakter med myndigheten. Vidare ska en kommun i ett förvaltningsområde enligt 18 § erbjuda den som begär det möjlighet att få hela eller delar av den service och omvårdnad som erbjuds inom ramen för äldreomsorgen av personal som behärskar finska, meänkieli respektive samiska. Detsamma gäller kommuner utanför ett förvaltningsområde, om kommunen har tillgång till personal som är kunnig i språket. Förordningen om nationella minoriteter och minoritetsspråk I fråga om frivillig anslutning till ett förvaltningsområde gäller enligt 4 § förordningen (2009:1299) om nationella minoriteter och minoritetsspråk att vid prövningen av om en kommun efter anmälan ska få ingå i ett förvaltningsområde, ska hänsyn tas till om det finns ett uttalat intresse från berörda minoriteter för att kommunen ska ingå i förvaltningsområdet. Det är kommunen som ska visa att ett sådant intresse finns hos den berörda minoriteten. Av 58 §§ framgår bl.a. att statsbidrag lämnas till kommuner och landsting anslutna till förvaltningsområden, i mån av tillgång på medel, och att statsbidraget är avsett att användas till de merkostnader som uppkommer i kommunen och med anledning av de rättigheter som enskilda har enligt minoritetsspråklagen. Enligt 9 § gäller att statsbidrag till en kommun beräknas med utgångspunkt i dels ett grundbelopp om , dels antalet invånare i kommunen året innan bidraget betalas ut. Således varierar statsbidraget från t.ex. ett grundbelopp för kommuner med mindre än 50 000 invånare till fyra grundbelopp för kommuner med 400 000 invånare eller mer. Vidare anges i 9 § att en kommun som ingår i två eller tre förvaltningsområden utöver grundbeloppen får ett särskilt bidrag om . Enligt tidigare lydelser av förordningen gällde att från till uppgick grundbeloppet till . lämnades även statsbidrag med fyra grundbelopp till kommuner med mellan 200 000 och 600 000 invånare och med fyra och ett halvt grundbelopp till kommuner med fler än 600 000 invånare. I fråga om utvidgningen av förvaltningsområdet för finska föreslog regeringen i sin minoritetspolitiska proposition att förvaltningsområdet för finska språket utvidgas till att omfatta även kommunerna , , , , , , , , , , , , , , , , och . Av propositionen framgår att samtliga dessa kommuner hade ställt sig positiva till att ingå i ett utvidgat förvaltningsområde (prop. 2008/09:158 s. 7576). Regeringen bedömde att detta är en bra utgångspunkt för det fortsatta arbetet eftersom kommunalt engagemang är av stor betydelse för reformens genomförande. I propositionen angavs därtill att den föreslagna utvidgningen ligger väl i linje med syftet i ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter och minoritetsspråkskonventionen samt rekommendationer om behovet av förbättringar för det finska språkets ställning i (s. 7677). I sammanhanget kan det noteras att propositionen i denna del byggde på en utredning (Ds 2008:26) vars uppdrag var att, med utgångspunkt i folkrättsliga åtaganden i minoritetskonventionerna, utreda lämpliga alternativ till det nuvarande systemet med geografiskt avgränsade förvaltningsområden. Mot bakgrund av en uppvaktning av företrädare för sverigefinnar i , vilka förordade att förvaltningsområdet borde utvidgas till att omfatta hela landet, konstaterade regeringen i propositionen att något underlag för att lämna ett sådant förslag inte fanns. Av propositionen framgår vidare att om det skulle visa sig att ytterligare kommuner eller landsting önskar ansluta sig till förvaltningsområdet så kommer en sådan möjlighet finnas, vilket i sin tur öppnar möjligheten för att dialog och initiativ på det lokala planet skulle kunna leda till en sådan frivillig anslutning. De nationella minoriteterna kan därmed genom egen aktivitet påverka lokala beslutsfattare i denna fråga (se prop. 2008/09:158 s. 77). Kommuner och landsting i det finska förvaltningsområdet Av 6 § första stycket minoritetsspråkslagen och bilagan i förordningen (2009:1299) om nationella minoriteter och minoritetsspråk framgår att sammanlagt 40 kommuner fr.o.m. ingår i det finska förvaltningsområdet. ingår , , , , samt i området. ingår , , , , , , , , , , , , , , , , , , samt och landstingen i län, i och i i området. ingår , , samt i området. ingår , , , , samt i området. ingår , , , , , , , samt läns landsting och i området.