bet · GZ01FiU22 · 2012-06-12 00:00:00 — Det finns inget samhällsekonomiskt intresse av att privatpersoner ska starta fåmansföretag för att sko sig på de överskuldsatta. Sådan inkassoverksamhet bör enligt motionärerna endast få bedrivas i större börsnoterade aktiebolag, och inkassolagens tillståndskriterier bör därmed skärpas. I motion 2011/12:Fi301 av (SD) anförs att systemet med inkassoföretags faktureringar skulle kunna göras mer överskådligt och generellt om inkassoföretagen alltid måste ställa ut sina fakturor till sista betalningsdag. Ett sådant krav borde enligt motionären kombineras med krav på att inkassokravet måste vara konsumenten till handa efter utställd faktura. Bevisbördan för att så har skett bör vidare enligt motionärerna läggas på inkassoföretaget. Inkassoverksamhet regleras i inkassolagen (1974:182). Bestämmelser för inkassoverksamhet finns även i inkassoförordningen (1981:956) samt i lagen (1981:739) och förordningen (1981:1057) om ersättning för inkassokostnader m.m. Enligt 2 § inkassolagen får inkassoverksamhet, som avser indrivning av fordringar för annans räkning eller fordringar som har övertagits för indrivning, bedrivas endast efter tillstånd av Datainspektionen, med undantag för inkassoverksamhet som bedrivs av företag under tillsyn eller av advokater. Enligt 13 § samma lag utövar Datainspektionen tillsyn över efterlevanden av lagen. Inspektionens tillsyn omfattar dock inte verksamhet som bedrivs av företag under tillsyn eller av advokater. Ränta och kostnader för inkassoåtgärder Om borgenären och gäldenären i förväg har träffat ett avtal om ränta gäller detta. I sådana avtal brukar det stå att dröjsmålsränta ska betalas från förfallodagen med en viss procent. Om inget avtal har träffats i förväg gäller räntelagens (1975:635) regler. Räntelagen ger borgenären rätt att ta ut en årsränta som motsvarar referensränta plus . Frågor om ersättning för inkassokostnader regleras i lagen om ersättning för inkassokostnader m.m. Lagens regler är tvingande, dvs. borgenären får inte genom avtal utvidga gäldenärens skyldighet att ersätta kostnader. Storleken av de belopp som gäldenären kan bli skyldig att betala i kostnadsersättning regleras i förordningen om ersättning för inkassokostnader m.m. Lagen reglerar gäldenärens skyldighet att ersätta borgenärens kostnader för åtgärder som normalt ingår i det utomrättsliga förfarandet för indrivning av en förfallen fordran. Det rör sig bl.a. om betalningspåminnelser, inkassokrav och uppgörelser om amorteringsplaner. Det kan därför tillkomma kostnader för faktureringar, aviseringar och påminnelser som har skett före förfallodagen. Dessutom kan gäldenären bli ersättningsskyldig för vissa kostnader som uppkommer i samband med ansökan till eller till en domstol. Krav på inkassoföretagens fakturering Ett inkassoföretag ska enligt 5 § inkassolagen i samband med ett krav på betalning ange viss skälig tid inom vilken gäldenären har att betala frivilligt eller anmäla om han har någon invändning mot kravet. I förarbetena (prop. 1974:42) till lagen uttalades att vad som var skälig tid skulle utvecklas genom praxis och även genom Datainspektionens möjlighet att utfärda föreskrifter. Datainspektionen har utfärdat allmänna råd om tillämpningen av inkassolagen, i vilka bl.a. följande framgår om vad som ska anses vara skälig tid. Den tidsfrist som anges i inkassokravet bör inte vara kortare än räknat från den dag som kravet skickas, och fristen bör förlängas om annan postbefordran än normalbrev (A-post) används. Betalningsfristen bör också förlängas om postbefordran kan tänkas bli fördröjd på grund av att kravet har skickats i anslutning till en sammanhängande helgperiod. Vidare bör gäldenären ha minst fyra bankdagars frist att betala eller invända från det att denne kan antas ha tagit emot kravet. Ansökan till eller domstol eller annan åtgärd bör inte göras tidigare än efter det att den tidsfrist som anges i inkassokravet har löpt ut. Utskottet har senast i betänkande 2010/11:FiU31 behandlat liknande motionsyrkanden som de som framställs i motion 2011/12:Fi263 och 2011/12:C275. Utskottet anförde då följande. Både och Datainspektionen har redovisat resultatet av sin tillsyn av inkassoföretag. konstaterar i sin rapport (Konsumentskyddet på finansmarknaden, 2009:10, s. 67) att inkassoverksamheten har genererat få klagomål jämfört med tidigare. Anledningen, enligt , är att allt färre företag har tillstånd hos att bedriva inkassoverksamhet. drar slutsatsen att för företagen under tillsyn sköts inkassoverksamheten i huvudsak på ett väl fungerande sätt. Datainspektionen konstaterar i sin årsredovisning (s. 29) när det gäller inkassoverksamheten att branschen i allt väsentligt följer god inkassosed. Utskottet konstaterade liksom vid tidigare behandling av liknande motionsyrkanden att när det gäller ränta och kostnader för inkassoåtgärder är detta område noga reglerat i inkassolagen, och nivån på avgifter för exempelvis betalningspåminnelser och inkassokrav är också reglerad. Utskottet förutsatte, liksom tidigare, att regeringen följer utvecklingen på området och tar initiativ till att utreda behovet av ändringar i regelverket om och när det bedöms som nödvändigt. Av Datainspektionens årsredovisning (s. 30) framgår i likhet med att inkassobranschen i allt väsentligt följer god inkassosed. I likhet med vad utskottet har uttalat vid tidigare behandlingar av likalydande motionsyrkanden som i motion 2011/12:C275 konstaterar utskottet också att när det gäller ränta och kostnader för inkassoåtgärder m.m. är detta område noga reglerat. I fråga om rätten att bedriva inkassoverksamhet vill utskottet framhålla att sådan verksamhet är tillståndspliktig och att den som har sådant tillstånd också står under antingen Datainspektionens eller tillsyn. Inkassoföretag är skyldiga att följa de regler som finns för verksamheten, vilket bl.a. innefattar att verksamheten ska bedrivas enligt god inkassosed. I detta ingår t.ex. att följa Datainspektionens allmänna råd om skälig tid vid utfärdande av inkassokrav. Något annat har inte framkommit än att inkassobranschen i allt väsentligt följer god inkassosed. Någon anledning för utskottet att ta några särskilda initiativ med anledning av yrkandena i motionerna finns inte. Med hänsyn till detta avstyrker utskottet motionsyrkandena i 2011/12:Fi263 (S), 2011/12:C275 (KD) yrkande 3 och 2011/12:Fi301 (SD). Förenkling av reglerna för viss dröjsmålsränta Utskottets förslag i korthet avslår en motion om förenklade regler om dröjsmålsränta inom det statliga och kommunala området. Utskottet framhåller att utgångspunkten bör vara att all reglering ska vara så tydlig, enkel och överskådlig som möjligt men att det ibland finns bakomliggande skäl som motiverar olika regleringar avseende till synes likartade situationer. Utskottet avstyrker motionen med hänvisning till det förslag till mer enhetliga ränteregler inom bl.a. socialförsäkringsområdet som bereds inom . I motion 2011/12:Fi214 av (FP) anför motionären att den omständigheten att räntelagen (1975:635) inte omfattar offentliga fordringar har fått till följd att det krävs en särlagstiftning för fordringar på skatter och avgifter, återkrav från och arbetslöshetskassor m.fl. Det finns också många fordringar som inte löper med dröjsmålsräntor, såsom tv-avgifter, felparkeringsavgifter och studiemedelsavgifter. Till detta kommer ett antal fordringar från kommuner och landsting. För enskilda personer och företag innebär denna ordning med olika beräkningsgrunder m.m. att systemet blir svåröverskådligt och oftast nästintill obegripligt. Regeringen har haft som ambition att göra regelförenklingar. Detta är enligt motionären ett område som lämpar sig ypperligt för en sådan regelförenkling genom att en och samma beräkningsmodell läggs fast för dröjsmålsräntor för alla typer av fordringar. Regler kring ränta och räntestorlek finns bl.a. i socialförsäkringsbalken, skatteförfarandelagen (2011:1244), studiestödslagen (1999:1395) och lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. I betänkandet Återkrav inom välfärdssystemen förslag till lagstiftning (SOU 2009:6) framgår de grundläggande tankarna bakom dagens ränteregleringar inom såväl socialförsäkringsområdet som skatteområdet. De kan sammanfattas enligt följande. I fråga om statliga fordringar mot enskilda finns det ofta två olika grunder för att ta ut ränta. När det gäller försenade betalningar fungerar räntan som ett incitament för den betalningsskyldige att betala sin skuld (dröjsmålsränta). Därtill finns det i fråga om fordringar på grund av exempelvis beslut om anstånd eller överenskommelser om avbetalningsplan mellan en myndighet och en enskild anledning att påföra ränta för att anståndet eller avbetalningsplanen inte ska utgöra ett räntefritt lån. Denna senare ränta bör dock, med tanke på att syftet med anståndet eller avbetalningsplanen ofta är att möjliggöra en återbetalning, sättas lägre än dröjsmålsräntan. I betänkandet Återkrav inom välfärdssystemen förslag till lagstiftning föreslås enhetliga regler för ränta vid återkrav respektive avbetalning och anstånd för i det närmaste hela socialförsäkringsområdet samt ersättningar som betalas ut av och kommunerna. Vidare föreslås i betänkandet att även reglerna kring ränta enligt studiestödssystemet förs in i samma lag. Enligt uppgift från () är betänkandet under beredning. En utgångspunkt för all reglering bör enligt utskottet vara att den ska vara så tydlig, enkel och överskådlig som möjligt. De situationer som kan medföra att ränta aktualiseras inom det statliga området är emellertid ibland tämligen olika, något som också framgår av de överväganden som ligger till grund för de olika ränteregleringarna inom det statliga fordringsområdet. Utskottet noterar dock att det finns ett förslag som innebär enhetliga regler för ränta vid återkrav respektive avbetalning och anstånd för i det närmaste hela socialförsäkringsområdet samt ersättningar som betalas ut av och kommunerna. Eftersom förslaget bereds inom avser utskottet inte att ta några initiativ som föregriper detta arbete. Motion 2011/12:Fi214 (FP) avstyrks därför. Utskottets förslag till riksdagsbeslut och ställningstaganden har föranlett följande reservationer. I rubriken anges vilken punkt i utskottets förslag till riksdagsbeslut som behandlas i avsnittet. Lokala sparbanker m.m., punkt 2 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen om förbättrade möjligheter för sparbankerna. 2011/12:Fi207 av m.fl. (V) yrkandena 13 och 2011/12:Fi264 av m.fl. (S) och 2011/12:Fi309 av Per Åsling m.fl. (C). menar att det är viktigt att öka konkurrensen på bankmarknaden. Ökad konkurrens förbättrar möjligheterna för inte minst små företag och hushåll utanför de större städerna. De lokala sparbankerna utgör en viktig resurs för den regionala utvecklingen. Deras förankring i lokalsamhället gör att sparbankerna har goda kunskaper om det samhälle, de företag och de människor som finns och verkar där. Eftersom sparbankerna i grunden går ut på att verka lokalt har de en unik kundkännedom genom en nära relation till de lokala företagarna. Det är en oerhört viktig och basal kunskap för en bank som arbetar utifrån lokalsamhällets bästa. Att sparbankerna inte har möjlighet att dela ut vinster till aktieägare, utan i stället måste fondera vinsterna, innebär ökad trygghet för bankkunderna. Delar av det fonderade överskottet får sedan enbart användas för samhällsnyttiga ändamål som utvecklar regionen och lokalsamhället i långsiktigt hållbar riktning. De lokala sparbankerna har en affärsomslutning på ca , ett samlat resultat på nästan 3 miljarder och ett soliditetstal på i snitt . Det finns anledning att tro att fler lokala sparbanker kommer att utveckla samhället, bl.a. genom en klok långivning till lokala och regionala företag som leder till arbetstillfällen och därmed framtidstro för orten och regionen. finns sparbanker enbart i cirka hälften av kommunerna inklusive ett antal filialer. menar att redan befintliga sparbanker ska kunna utvecklas och vill verka för att nya sparbanker ska kunna etableras. Det tar att bygga en bank och att grunda det kapital en stabil bank behöver. Det kan behövas möjligheter till statliga kreditgarantier eller uppstartslån i syfte att öka nyetableringen av sparbanker. Då skulle sparbankernas roll och filosofi behöva preciseras, bl.a. att de inte får ägna sig åt det slag av riskfylld spekulation som de stora affärsbankerna gjort. Formerna för hur styrelseledamöter för sparbankerna utses kan också behöva ses över för att få en starkare styrning. På så sätt skulle vi kunna bidra till att de nya sparbankerna ges goda förutsättningar att växa sig starka. I jämförelse med de krisinsatser som de stora affärsbankerna har fått via statliga räddningspaket torde kreditgarantier eller uppstartslån till nya sparbanker vara både billigare och mindre riskabla. vill vidare stärka konkurrensneutraliteten och kundernas valmöjligheter på bankmarknaden. De små sparbankerna verkar i flera avseenden under samma lagstiftning som de stora affärsbankerna. II- och III-reglerna innebär i princip att samma administrativa bördor i form av rapportering m.m. läggs på små lokala sparbanker som på de stora globala bankjättarna. Vi menar att denna ordning inte är rimlig och att den missgynnar små lokala sparbanker. har tagit del av utvecklingen av sparbanksrörelsen i . I har sparbankerna möjlighet att tillhandahålla s.k. egenkapitalbevis. Egenkapitalbevis är ett instrument som har viss likhet med aktier. Huvudprincipen är att egenkapitalbevisens kapitalandel läggs under samma regelverk som institutionens övriga kapital så att utdelningar, gåvor till allmännyttiga ändamål och avsättningar till fond styrs av ett och samma regelverk. Skillnaden mot aktier ligger främst i äganderätten till bankens förmögenhet och inflytandet i bankens organ. Systemet med egenkapitalbevis kan vara värdefullt i såväl goda som dåliga tider. För att förebygga eller ta sig ur en kris kan ett kapitaltillskott via bevisen vara en avgörande faktor för att få en sparbank att överleva och fortsätta att vara en lokal utvecklingsmotor. I andra lägen kan bevisen bidra till en ökad kapitalmängd, vilket ger större möjligheter att öka krediterna till de lokala kundgrupperna och därmed intäkterna. Man kan också säga att det kan vara ett skydd mot aktiebolagslagens avigsidor. I har ordningen med egenkapitalbevis har fallit väl ut. menar att , efter norsk modell, bör införa egenkapitalbevis i sparbankslagen (1987:619). Regeringen har, efter otaliga initiativ från , tillsatt en internutredning för att se över frågan om egenkapitalbevis för sparbanksrörelsen. Utredningens resultat skulle ha presenterats , men har ännu inte redovisats. Regeringen har hänvisat till att en utredning av egenkapitalbevis pågår, utan att kunna påvisa något konkret resultat av denna. Med hänsyn till den avgörande betydelse som egenkapitalbevis kan ha för tillgången till kapital på landsbygden anser Västerpartiet att detta är mycket otillfredsställande. Mot bakgrund av det anförda bör regeringen återkomma dels med förslag om införande av egenkapitalbevis och förslag om finansiering av startkapital för bildande av nya sparbanker, dels tillsätta en utredning som ser över banklagstiftningen. Affärs- och investmentbanker, punkt 4 (MP, V) av Per (MP) och (V). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen om en legal uppdelning av bankernas olika verksamheter. 2011/12:Fi234 av och (båda MP). Bankers ursprungliga affärsidé är in- och utlåning, något som ger trygghet åt sparare och kapital till investerare. Vid sidan av traditionella affärsbanker har med tiden investmentbanker kommit att spela en allt större roll. Investmentbanker fokuserar på handel med värdepapper och har visat stor kreativitet när det gäller att skapa finansiella innovationer. För dessa innovationer kan det ofta vara svårt att identifiera deras underliggande tillgångar och risker och därigenom bedöma deras egentliga värde. Effekten av detta blev tydlig vid finanskrisen . De svenska bankerna hade aggressivt jagat marknadsandelar i . I denna jakt tog de stora risker i sin kreditgivning. Ett sådant risktagande hade möjliggjorts av alltför låga kapitaltäckningskrav och den både uttalade och implicita garanti som finns från staten om att inte låta stora banker gå i konkurs. Uttalade eller implicita statliga garantier innebär en kraftig subvention av bankernas upplåningskostnader. Garantierna fungerar också som incitament till ökat risktagande för bankerna genom den begränsning av ägaransvaret som garantierna innebär. Vidare innebär garantierna också att det inte finns någon större anledning för bankernas kreditgivare att ta reda på bankernas finansiella situation. Den s.k. stabilitetsfond som ska täcka kostnaderna för infriande av statliga garantiåtaganden finansieras delvis av bankerna genom den s.k. stabilitetsavgiften. Bankernas avgift motsvarar dock inte värdet på marknaden av den statliga garantin, och inte heller torde fonden utan stora kostnader för staten och därmed skattebetalarna räcka till att rädda de stora bankerna vid en eventuell kris. Stabilitetsavgiften är dessutom än så länge inte riskdifferentierad, vilket ytterligare bidrar till att uppmuntra och subventionera risktagande. För att långsiktigt värna den finansiella stabiliteten och begränsa kostnaden för skattebetalarna i samband med en eventuell framtida kris bör en uppdelning av bankernas verksamhet mellan traditionell affärsverksamhet och investmentverksamhet övervägas. Den statliga bankgarantin bör rimligen endast omfatta affärsverksamheten. I tillsatte finansministern 2010 en utredning, den s.k. , med uppdrag att se över banksektorn. Bakgrunden till utredningen var finanskrisens effekter på det brittiska banksystemet och att det hade visat sig vara mycket svårt att separera traditionell samhällsviktig verksamhet från investmentverksamhet när den brittiska staten under finanskrisen skulle fördela olika former av stöd till bankerna. Detta innebar att bankernas alla delar fick räddas, även de delar som inte ansågs samhällsviktiga, vilket blev mycket kostsamt. Bland annat mot denna bakgrund föreslår den brittiska utredningen i sin slutrapport ett slags separation (s.k. ringfencing) av bankernas verksamhet i dels traditionell bankverksamhet, dels investmentverksamhet. Tanken är att det statliga garantiåtagandet ska begränsas till att endast avse den traditionella bankverksamheten och inte investmentverksamheten. Motsvarande idéer förs nu fram runt om i och övriga världen. I , där det fanns en sådan uppdelning mellan bankernas olika verksamhet genom den s.k. Glass-Steagall Act , menar flera bedömare att det är avskaffandet av denna uppdelning som lade grunden för dagens kris. Regeringen bör därför tillsätta en utredning som ges i uppdrag att föreslå en ny lagstiftning som juridiskt tydligt separerar affärsbanker från investmentbanker och som begränsar den statliga bankgarantin till att endast omfatta affärsbankerna eftersom en sådan begränsning framstår som rimlig. Fri flytträtt, punkt 6 (SD) av (SD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 6 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen om flytträtt för pensionsförsäkringar oavsett när de tecknats. 2011/12:Fi283 av och (båda C) och 2011/12:Sk424 av och (båda SD) yrkande 1 och 2011/12:Fi277 av och (båda KD). fattades ett beslut om möjlighet att flytta en pensionsförsäkring från ett försäkringsbolag till ett annat. Detta gäller dock endast försäkringar som har tecknats efter det att beslutet fattades, inte de försäkringar som tecknats . Problemet är att många försäkringstagare därmed sitter fast i sina försäkringar utan möjlighet att flytta dem till ett annat bolag. Med en sådan begränsning av rörelsefriheten hämmas även konkurrensen och effektiviteten, vilket kan skada såväl den enskilde försäkringstagarens intressen som branschens trovärdighet. Regeringen bör därför återkomma med förslag till lagstiftning som möjliggör en fri flytträtt för pensionsförsäkringar oavsett försäkringen har tecknats. Försäkringspremier och betalningsanmärkningar, punkt 7 (S, V) av (S), (S), (S), (S), (V), (S) och (S). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 7 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen om att regeringen bör tillsätta en utredning som ser över försäkringsbolagens premiesättning i förhållande till personer med betalningsanmärkningar. 2011/12:Fi239 av (S). Ett problem som drabbar många enskilda är försäkringspremier som höjs på grund av att försäkringstagaren har fått en betalningsanmärkning. Detta kan för den enskilde innebära stora premiehöjningar, även i fall där den drabbade kanske inte ens själv kan lastas för den uppkomna betalningsanmärkningen, t.ex. när han eller hon har fått en god man förordnad och betalningsanmärkningen har uppkommit på grund av ett förbiseende av denne. Det nuvarande regelverket medger att försäkringsbolagen beräknar sina med hänsyn till om försäkringstagaren har betalningsanmärkningar. Vissa bolag höjer premierna på grund av betalningsanmärkning hos försäkringstagaren, medan andra bolag inte gör det. De beräkningstekniska underlag som bolagen använder är dock inte offentligt tillgängliga för t.ex. en konsument som vill veta hur ett visst bolag sätter sina . Den praxis som vissa försäkringsbolag tillämpar, där de låter premierna påverkas av om försäkringstagaren har betalningsanmärkningar, har fått stora negativa konsekvenser för enskilda som har drabbats av dramatiska premiehöjningar. Det rör sig också om en stor grupp människor som kan komma att påverkas i sin vardag genom kraftigt fördyrade försäkringar för t.ex. sina hem. Vi anser därför att det bör göras en översyn av hur försäkringsbolagen beräknar sina , och hur bruket att höja på grund av betalningsanmärkningar förhåller sig till konsumentskyddslagstiftningen. Enligt vår mening är det angeläget att undersöka dels huruvida bolagens beräkningsgrunder är utformade på ett sätt som inte drabbar personer med betalningsanmärkningar på ett orättvist sätt, dels hur premiesättningen förhåller sig till lagregler som t.ex. kravet på skälighet i 3 § första stycket lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Regeringen bör mot denna bakgrund tillsätta en utredning som ser över dessa frågor. Kreditupplysningar, punkt 8 (SD) av (SD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 8 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen om att regeringen bör återkomma med förslag till ändring av kreditupplysningslagen (1973:1173). 2011/12:Fi259 av (C) och 2011/12:Fi204 av och (båda FP), 2011/12:Fi217 av (M), 2011/12:Fi245 av (KD), 2011/12:Fi247 av och (båda M), 2011/12:Fi257 av och (båda M), 2011/12:Fi262 av (M) och 2011/12:Fi288 av (M). Jag anser att det inte finns några bärande skäl till att behandla näringsidkare på annat sätt än fysiska personer som inte driver näring när det gäller kreditupplysningar. Enligt min mening bör reglerna om näringsidkare i 7 § kreditupplysningslagen (1973:1173) ändras så att samma regler gäller för näringsidkare som för fysiska personer som inte driver näringsverksamhet. Regeringen bör därför återkomma till med förslag till lagändring i enlighet med det anförda. Nivåer på räntor och avgifter vid indrivning m.m., punkt 10 (SD) av (SD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 10 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen om att regeringen bör återkomma med förslag till reglering av tidsfrister för inkassoföretagens betalningskrav. 2011/12:Fi301 av (SD) och 2011/12:Fi263 av (S) och