bet · GZ01KU14 · 2012-03-21 00:00:00 — Motionärerna menar att enskilda i lag inte kan fråntas rätten att vara med i ett fackförbund och inte heller tvingas att tillhöra ett fackförbund eller omfattas av villkor som gäller för fackligt anslutna. I motion 2011/12:K387 av och (båda SD) begärs att bestämmelserna i ska efterlevas. Motionärerna anför att rätten för den enskilde medborgaren att frivilligt få välja politisk åskådning och facklig organisation är skyddad av . Det är viktigt att slå fast såväl vad den positiva som den negativa föreningsfriheten innebär. har i en rapport fört fram att den positiva föreningsfriheten har en annan och bredare funktion än den negativa föreningsfriheten. Vidare anför motionärerna att den som vill vara medlem i ett fackförbund inte i lag kan fråntas den rätten. Inte heller kan den enskilde tvingas in i villkor som gäller fackligt anslutna. Med anledning av att medlemmar i har uteslutits ur fackföreningar bör riksdag och regering se till att de lagar och rättigheter som finns omfattar alla politiskt aktiva. Diskriminering på grund av politisk åsikt är lika förkastlig som övrig diskriminering. Det är enligt motionärerna inte rimligt att kollektivavtal innebär att de som har valt att tillhöra någon annan organisation eller ingen organisation ska omfattas av ett kollektivavtal. Enligt 2 kap. 1 § 5 RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad föreningsfrihet, dvs. frihet att sammansluta sig med andra för allmänna och enskilda syften. Enligt 2 kap. 2 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot tvång att delta i sammankomst för opinionsbildning eller i demonstration eller annan meningsyttring. En medborgare är också skyddad gentemot det allmänna mot tvång att tillhöra politisk sammanslutning, trossamfund eller annan sammanslutning för åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. I artikel 11.1 i anges att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. I första hand innefattar artikel 11 en förpliktelse för staten att inte ingripa och förhindra sammankomster. har funnit att artikel 11 också skyddar rätten att inte vara medlem av en förening, den negativa föreningsfriheten. Stater får anses skyldiga att i viss utsträckning ingripa i relationer mellan enskilda i syfte att se till att denna frihet respekteras, men när det gäller relationerna på arbetsmarknaden får staterna anses ha stor frihet att avgöra var gränserna ska gå för statligt ingripande och vilka medel som ska användas (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl. 2007, s. 422). I bok anges också (s. 409) att staten har en förpliktelse till positivt handlande eller med andra ord en förpliktelse att se till att enskilda inte hindras av andra att utöva sina rättigheter. Hur långt denna förpliktelse sträcker sig är enligt inte tydligt, och en plikt till statligt ingripande måste ofta balanseras mot andra likaledes konventionsskyddade intressen. Enligt artikel 14 i ska åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad på grund av bl.a. politisk eller annan åskådning. I artikel 5 i den europeiska sociala stadgan anges att alla arbetstagare och arbetsgivare har rätt att fritt organisera sig i nationella och internationella sammanslutningar för att tillvarata sina ekonomiska och sociala intressen. Arbetsdomstolen (AD) prövade en fråga om granskningsavgifter i kollektivavtal 2001 (dom AD 2001 nr 20). Sådana granskningsavgifter togs även ut från oorganiserade arbetstagare. Domstolen fann att de löneavdrag för granskningsarvode som det var fråga om i målet inte kunde jämställas med tvångsanslutning. Avdragen ansågs inte heller utsätta de oorganiserade arbetstagarna för tvång eller påverkan att bli medlemmar i förbundet. Förfarandet med avdrag för granskningsarvode var alltså enligt AD inte någon kränkning av deras negativa föreningsrätt. Frågan anhängiggjordes senare vid för mänskliga rättigheter i av de berörda oorganiserade arbetstagarna och arbetsgivarparten i AD-målet. I en dom konstaterade att uttagandet av granskningsarvodena genom löneavdrag innebar att de klagande hade frånhänts egendom och att detta varit lagenligt, men att en kränkning av egendomsskyddet likväl ägt rum eftersom åtgärden inte kunde anses stå i proportion till de allmänna syften som systemet med den kollektivavtalsskyddade rätten att ta ut avgiften avsåg att skydda. Staten ansågs här ha en positiv skyldighet att skydda klagandenas intressen. Den svenska domaren i var skiljaktig på så vis att hon, av de skäl domstolen hade anfört till stöd för sin bedömning att en kränkning av egendomsskyddet hade ägt rum, ansåg att en kränkning av den negativa föreningsfriheten i stället hade bort konstateras, bl.a. med hänsyn till de relativt små belopp som klagandena hade frånhänts. I rättsfallet NJA 1990 s. 687 fann att ett beslut om uteslutning ur en idrottsförening inte kunde prövas av domstol. Om tidigare praxis anförde : Frågan i vad mån beslut om uteslutning av medlem ur ideell förening kan bli föremål för rättslig prövning är inte reglerad i lag utan är överlämnad åt domstolarna att bedöma enligt allmänna rättsprinciper. I praxis har frågan prövats endast beträffande vissa typer av ideella föreningar. I ett par äldre rättsfall har ansetts att uteslutning ur religiös förening inte kan prövas materiellt av domstol (NJA 1906 s 317 och 1931 s 604). I det senare fallet angavs som skäl arten av föreningens verksamhet. I fråga om fackföreningar har däremot beslut om uteslutning ansetts kunna prövas i sakligt hänseende (NJA 1945 s 290, 1946 s 83 och 1958 s 654). Därvid har prövats huruvida den uteslutne gjort sig skyldig till något som enligt föreningens stadgar berättigat föreningen att utesluta honom och, när föreningen inte förmått visa detta, har uteslutningsbeslutet förklarats sakna verkan. Att prövning skett i dessa fall har uppenbarligen grundats på den betydelse som medlemskap i fackförening ofta har för utövande av yrkesverksamhet och därmed i ekonomiskt hänseende för en medlem. Prövningen får antas ha skett på avtalsrättsliga grunder, varvid stadgarna ansetts som led i rättsförhållandet mellan föreningen och medlemmen. På samma sätt har frågan bedömts beträffande uteslutning ur en förening, som organiserade viss yrkesgrupp och förmedlade uppdrag åt medlemmarna (NJA 1977 s 129). Skälet för ståndpunkten angavs vara den ekonomiska betydelse som medlemskapet hade (jfr även NJA 1970 s 394): Huruvida uteslutning ur en idrottsförening kan föranleda prövning i materiellt hänseende av domstol har inte tidigare varit föremål för HD:s bedömande. När det gällde den i målet aktuella uteslutningen av två personer ur en orienteringsklubb var det enligt tydligt att medlemskapet inte var av ekonomisk betydelse för dem vid deras utövande av yrkesverksamhet eller på annat liknande sätt. Det fanns inte heller någon särskild anledning till prövning av uteslutningen, som därför inte kunde prövas av domstol på materiell grund. I rättsfallet NJA 1998 s. 283 fann att ett beslut om uteslutning ur en ideell föräldrakooperativ förskoleförening kunde prövas av domstol på materiell grund. ratificerade konvention 87 . I artikel 2 anges att arbetstagare och arbetsgivare, utan någon som helst åtskillnad, ska ha rätt att upprätta och med förbehåll endast för den berörda organisationens regler gå med i organisationer de själva väljer utan föregående tillstånd. I artikel 3.1 anges att arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer ska ha rätt att utarbeta sina författningar och regler, att välja sina representanter i full frihet, organisera sin förvaltning och verksamhet och att formulera sina program. I artikel 3.2 anges att offentliga myndigheter ska avhålla sig från all påverkan som skulle begränsa denna rätt eller hindra det lagliga utövandet av den. Frågan om negativ föreningsfrihet behandlades ingående . Utskottet avstyrkte då en motion i frågan med hänvisning till att utskottet inte ville föregripa resultatet av det pågående förberedelsearbetet med en författningsöversyn och att det inte var berett att frångå sitt tidigare ställningstagande (bet. 2003/04:KU12). Det tidigare ställningstagande som utskottet hänvisade till är (bet. 2002/03:KU26 s. 41). Utskottet anförde då att yrkandet avstyrkts i huvudsak med motiveringen att det inte är praktiskt möjligt eller lämpligt att till utredning ta upp den i sin helhet mycket omfattande frågan om rättighetsskydd för enskild mot annan enskild. Frågan om ett sådant skydd borde lösas inom den vanliga lagstiftningens ram. Utskottet hade tidigare anfört att den grundlagsskyddade negativa föreningsrätten ger medborgarna ett skydd mot att det allmänna tvingar någon att tillhöra en politisk sammanslutning, ett trossamfund eller en annan sammanslutning för åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. Vidare hade utskottet hänvisat till att den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller som lag i . Enligt konventionen ska var och ha rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, i vilket det ingår rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. Enligt ordalydelsen garanteras endast den positiva föreningsfriheten, men har slagit fast att rätten till föreningsfrihet inbegriper rätten att inte vara medlem av en förening. I betänkande 2007/08:KU11 avstyrkte utskottet med hänvisning till arbete motioner om förstärkning av den negativa föreningsfriheten. Utskottet behandlade i betänkande 2008/09:KU17 motionsyrkanden om negativ föreningsfrihet. Utskottet anförde att har funnit att rätten till föreningsfrihet enligt inbegriper rätten att inte vara medlem av en förening. gäller som svensk lag, och lag eller annan föreskrift får inte meddelas i strid med åtaganden enligt konventionen. Vidare anförde utskottet att i sitt betänkande, med hänvisning till bl.a. att grundlagsskyddet avser relationen mellan det allmänna och den enskilde, inte hade funnit skäl att generellt anpassa innehållet i 2 kap. regeringsformen till reglering; hade inte presenterat några överväganden i frågan om huruvida den negativa föreningsfriheten som ett rättighetsskydd för enskild mot enskild borde komma till uttryck i regeringsformen. Utskottet noterade att betänkande var föremål för remissbehandling. Utskottet konstaterade att det skydd som motionärerna efterlyser i viss utsträckning redan tillförsäkras medborgarna genom praxis, om än med den nyansering beträffande förhållandena på arbetsmarknaden som har nämnts ovan. Utskottet ville inte föregripa resultatet av den fortsatta beredningen av förslag och avstyrkte därför motionerna. I samband med behandlingen av förslaget om en reformerad grundlag (bet. 2009/10:KU19) behandlade utskottet ett motionsyrkande om förstärkt negativ föreningsfrihet. Utskottet anförde att frågan inte berördes av och inte heller togs upp i propositionen om en reformerad grundlag. Vidare anförde utskottet att det tidigare har avstyrkt yrkanden om en sådan förstärkning av föreningsfriheten i huvudsak med motiveringen att det inte är praktiskt möjligt eller lämpligt att till utredning ta upp den i sin helhet mycket omfattande frågan om rättighetsskydd för enskild mot annan enskild. Frågan om ett sådant skydd borde lösas inom den vanliga lagstiftningens ram. Utskottet gjorde fortfarande denna bedömning. Utskottet, som förutsatte att internationella överenskommelser följs i svensk lagstiftning, avstyrkte motionen. Den grundlagsskyddade föreningsfriheten ger skydd mot att det allmänna tvingar någon att tillhöra en sammanslutning för åskådning i politisk, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. På samma sätt är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad föreningsfrihet, dvs. frihet att sammansluta sig med andra för allmänna och enskilda syften. Utskottet noterar att det i rättspraxis anses att frågan om uteslutning ur bl.a. en fackförening kan prövas av allmän domstol. Det framgår därvid att föreningens stadgar har ansetts som led i rättsförhållandet mellan föreningen och medlemmen. Det är således i fall där medlemmar har uteslutits ur fackföreningar fråga om ett förhållande mellan enskilda. Utskottet anser i likhet med tidigare att det inte är praktiskt möjligt eller lämpligt att till utredning ta upp den i sin helhet mycket omfattande frågan om rättighetsskydd för enskilda mot andra enskilda. Med det anförda avstyrker utskottet motionerna 2010/11:K414, 2011/12:K364 och 2011/12:K387. Niqab och burka på allmän plats Utskottets förslag i korthet avslår en motion om förbud mot att bära niqab eller burka på allmän plats och mot att tvinga en kvinna att bära niqab eller burka på allmän plats. Jämför reservation 3 (SD). I motion 2011/12:K258 av m.fl. (SD) begärs tillkännagivanden om ett förbud mot att bära niqab eller burka på allmän plats (yrkande 1) och om straff för den som tvingar en kvinna att bära niqab eller burka på allmän plats (yrkande 2). Motionärerna anser att ett vite om bör utgå om förbudet mot att bära niqab eller burka på allmän plats överträds och ett vite om alternativt fängelse i mellan om någon tvingar en kvinna att bära niqab eller burka på allmän plats. Motionärerna menar att burka och niqab är symboler som går emot den västerländska synen på jämställdhet. Det är också olämpligt ur säkerhetssynpunkt att man inte kan känna igen andra människor. Varje medborgare är enligt 2 kap. 1 § första stycket 6 regeringsformen gentemot det allmänna tillförsäkrad religionsfrihet: frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Religionsfriheten är den enda av de positiva opinionsfriheterna som inte får begränsas. Detta hänger samman med det sätt varpå friheten har definierats i grundlagstexten; definitionen syftar uteslutande på vad som är specifikt för just religionsfriheten, nämligen att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion (m.fl., Grundlagarna, 2 uppl., 2006, s. 100 med hänvisningar). De moment av religionsfriheten som närmast är utflöden av andra friheter, såsom yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten och föreningsfriheten, kan begränsas enligt vad som gäller för dessa friheter. Vidare är enligt 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. artikel 9 behandlar tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Var och en har, enligt punkt 1, rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet; denna rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, undervisning, sedvänjor eller ritualer. Enligt punkt 2 får friheten att utöva sin religion eller tro endast underkastas sådana inskränkningar som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till den allmänna säkerheten eller till skydd för allmän ordning, hälsa eller moral eller för andra människors fri- och rättigheter. Den som tar tjänst eller anställning kan anses ha underkastat sig de krav som gäller för tjänsten eller anställningen och som ibland kan inkräkta på möjligheterna till religionsutövning (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3 uppl., 2007, s. 359360). Den anställde kan i princip inte med hänvisning till sin religion vägra att utföra uppgifter som normalt ingår i arbetet, och om tjänsten eller anställningen är organiserad så att arbete ska utföras som för en arbetstagare har särskild religiös betydelse är arbetsgivaren inte nödvändigtvis skyldig att avstå från att utkräva arbete på . Ett motsvarande synsätt bör enligt (s. 360) tillämpas när det gäller krav på ett visst uppträdande eller en viss klädsel under arbetet. Frågan om rätten att bära burka eller niqab fick en ingående behandling i betänkande 2009/10:KU27 med anledning av ett motionsyrkande om att utreda tydliga gränser för användningen av burka och niqab i . Utskottet gjorde i betänkandet en utförlig redovisning av praxis och beslut om inskränkningar i rätten att bära olika klädsel. Utskottet ville framhålla att det var en självklar utgångspunkt att var och en har frihet att klä sig som han eller hon själv vill, utan att påtvingas andras värderingar. Det kan finnas vissa situationer, t.ex. under viss yrkesutövning eller inom utbildningsväsendet, där det kan ha konsekvenser om man döljer hela ansiktet. Krav på viss klädsel, eller förbud mot viss klädsel, måste dock alltid begränsas till den situation det gäller, vara motiverat av sakliga skäl och stå i proportion till ändamålet. En lagstiftning som förbjuder burka och niqab ute i samhället borde enligt utskottets mening inte komma i fråga. Utskottet var inte berett att ställa sig bakom motionen. Utskottet hänvisar till sin tidigare bedömning och vidhåller att en lagstiftning som förbjuder burka eller niqab ute i samhället inte bör komma i fråga. Utskottet är inte heller berett att ta initiativ till särskilda straffbestämmelser för den som tvingar någon att bära burka eller niqab på allmän plats. Här vill utskottet erinra om att det finns straffbestämmelser i som kan bli tillämpliga i fall av olaga tvång. Utskottet avstyrker motion 2011/12:K258 yrkandena 1 och 2. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om möjligheten att besluta om förbud mot att bära kläder som visar tillhörighet till grupper som kan uppfattas som kriminella. I motion 2011/12:K358 begär m.fl. (S) att det bör införas en möjlighet att besluta om förbud mot kläder som visar tillhörighet till ett gäng eller en grupp som kan uppfattas som kriminell. Motionärerna anför att ett antal kommuner har planerat att införa ett s.k. västförbud i offentliga lokaler. Kommuner har även i sina alkoholpolitiska program rekommenderat restaurangägare att inte släppa in personer med kläder som visar tillhörighet till ett gäng eller en grupp som kan uppfattas som kriminell. Frågan har prövats i ett antal rättsinstanser, och det har fastställts av domstol att ett förbud mot västar strider mot yttrandefriheten. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1 regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Av 2 kap. 20 § regeringsformen följer att bl.a. yttrandefriheten får begränsas genom lag. I 2 kap. 21 § anges att begränsningar endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller gå så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Kommunfullmäktige i kommun beslutade att komplettera sin handlingsplan mot den organiserade brottsligheten med bl.a. att det i kommunens lokaler inte var tillåtet att bära kläder som visade tillhörighet till något gäng eller någon gruppering som kunde kopplas till kriminell verksamhet. Gäster skulle aldrig få avvisas på sådana grunder eller under sådana omständigheter att det kan utgöra diskriminering enligt diskrimineringslagstiftningen. Kommunens beslut överklagades enligt bestämmelserna i kommunallagen (1991:900) om laglighetsprövning. Förvaltningsrätten i (mål nr 773-10) anförde i sin dom att den inte kunde finna annat än att den grundlagsfästa yttrandefriheten omfattar rätten att ge till känna sin åsikt genom att bära kläder som visar gäng- eller grupptillhörighet. Enbart det förhållandet att kläderna visar att bäraren tillhör en gruppering som kan uppfattas som kriminell eller är kopplad till kriminell verksamhet kunde inte innebära att åsiktsyttringen föll utanför ramen för den grundlagsskyddade yttrandefriheten. Yttrandefriheten kunde endast begränsas med stöd av lag, och det hade inte framkommit att kommunens beslut hade fattats med stöd av någon sådan lag. Förvaltningsrätten upphävde kommunens beslut. Förvaltningsrättens dom överklagades till Kammarrätten i , som gjorde en likartad bedömning som förvaltningsrätten (mål 1129-10). Därefter meddelade inte prövningstillstånd när målet överklagades dit (mål 2296-11). I ett annat fall hade kommun beslutat om alkoholpolitiska riktlinjer som innebar att det på restauranger i kommunen inte skulle vara tillåtet att bära kläder som visade tillhörighet till något gäng eller någon gruppering som kunde uppfattas som kriminell. Förvaltningsrätten i (mål 1359-10) gjorde en likartad bedömning som Förvaltningsrätten i och upphävde kommunens beslut. Beslutet överklagades, och varken Kammarrätten i (mål 866-10) eller (mål 5969-10) meddelade prövningstillstånd. Utskottet är inte berett att förorda ett förbud mot att bära viss klädsel som kan visa tillhörighet till grupper som kan uppfattas som kriminella, och avstyrker motion 2011/12:K358. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om ett tredje kön. Utskottet anser att den omläggning av personnumren som krävs för att införa ett tredje kön är en förhållandevis genomgripande förändring. Jämför reservation 4 (V). I motion 2011/12:K316 begär m.fl. (V) en utredning som ska se över möjligheten att införa ett tredje kön som ska vara juridiskt jämställt med kvinna och man. Motionärerna anför att transpersoner är ett samlingsbegrepp för människor som av olika skäl inte självklart identifierar sig med sitt biologiska kön. Det föds dessutom ett antal barn som har en oklar biologisk könsidentitet, s.k. intersexuella. För vissa av dessa transpersoner och intersexuella skulle en lagändring som inför ett tredje kön betyda oerhört mycket, menar motionärerna. I finns ett tredje kön som är juridiskt jämställt med kvinna och man i folkbokföringen, skriver motionärerna. Ett nyfött barn i tilldelas ett personnummer enligt bestämmelserna i folkbokföringslagen (1991:481). Personnumret innehåller bl.a. ett tresiffrigt individnummer som är udda för män och jämnt för kvinnor. beslutar i ärendet och registrerar den nyfödda som kvinna eller man i den s.k. folkbokföringsdatabasen. I vissa fall kan en persons könstillhörighet sådan den framgår av folkbokföringen ändras i enlighet med bestämmelserna i lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall. Sålunda anges i lagen (1 §) att den som sedan ungdomen upplever att han eller hon tillhör annat kön än det som framgår av folkbokföringen och sedan avsevärd tid uppträder i enlighet med det samt måste antas även fortsättningsvis leva i en sådan könsroll kan efter en egen ansökan få fastställt att han eller hon tillhör det andra könet. Vidare anges (2 §) att om det hos någon finns en sådan missbildning av könsorganen som kan ge anledning till tvekan om personens kön, kan han eller hon efter ansökan få en sådan fastställelse som avses i 1 §, om det är förenligt med utvecklingen av könsrollen samt rättelse av missbildningen kan ske så att organen bättre stämmer överens med den önskade könstillhörigheten eller, där en sådan rättelse inte anses motiverad, den könstillhörighet som är mest förenlig med sökandens kroppsliga tillstånd. I förarbetena till lagen (prop. 1972:6) anges att bestämmelserna om könstillhörighet för intersexuella borde utformas med hänsyn till dels den somatiska komponenten, dels den psykiska upplevelsen. Viss differentiering var nödvändig på grund av att den somatiska intersexualiteten inte utgör någon enhetlig kategori utan omfattar flera olika typfall, som skiljer sig väsentligt från varandra. I propositionen angavs vidare att en lagreglering borde differentieras med hänsyn till olika åldersgrupper.