bet · GZ01KU20 · 2012-06-07 00:00:00 — Jag tycker att det är väldigt tydligt att det från regeringspartiernas sida är helt omöjligt att kritisera ett borgerligt statsråd. Det mönster som jag tycker mig se, utöver det som redan är sagt, är ett mönster som vi har haft länge i vårt land, det vill säga att är ett land som ofta visar eftergivenhet inför stormakter. Det är inte så länge sedan som man kunde slå på tv:n och se företrädare för säga: Nej, men är inte ockuperat - de trivs nog där borta i sitt sovjetimperium. Man ville inte stöta sig med en mäktig granne.Den obehagliga känsla som jag inte kan bli kvitt är rent spekulativ. Jag kan inte låta bli att fråga mig: Skulle den typ av försvar för regeringens agerande som vi har hört varit behövlig om det inte hade gällt utan exempelvis gällt ? Jag tror inte det. Alldeles obemärkt får inte ett sådant påstående passera. Den bild som vill visa är alldeles ogrundad, det vill säga att regeringspartierna, allianspartierna, skulle hålla om ryggen och att det inte skulle ha gällt ett annat land. På vad bygger det påståendet? Det jag sade var att det fanns en kvarlämnad känsla och att jag hade svårt att frigöra mig från den. Jag sade inte att regeringen håller bakom ryggen. Det behöver man ju inte göra om man bara avstår från att undersöka saker och ting. Det är det som jag tror att regeringen har gjort. Det gör mig ont att snärta till en ledamot av , men vi är inte att satta att känna efter och gå på en känsla. Jag kan bara konstatera att påstående är helt grundlöst. Jag kan förstå att Skånberg tycker det. Men de känslor som vi har när vi hanterar de här frågorna är inte något som vi väljer att ha eller inte ha. Det är inget uppdrag som vi har fått. Om vi under handläggningen råkar ut för saker som väcker känslor hos oss, då har vi dem, vare sig de har någon relevans eller inte. ska vi debattera betänkande angående punkt 4.5 Dåvarande forskningsministerns hantering av en överläkare. Detta är nog det konstitutionellt klurigaste ärendet i årets granskning. Det kan man också se på den fulla talarlistan i detta ärende.Herr talman! Anmälan beträffande dåvarande forskningsministern hantering av överläkaren inkom till utskottet . Där begärs granskning av hur statsrådet hanterade frågan kring en överläkares ledamotskap i i Stockholm.I anmälan lyfts frågan om det har funnits något formellt beslut av regeringen beträffande entledigande. Dessutom undersöks huruvida agerandet av regeringen är förenligt med grundläggande rättsliga principer om att en åtalad är oskyldig till dess att motsatsen är bevisad.Bakgrunden är följande. Överläkaren hade utsetts till ledamot av i . Detta ledamotskap hamnade i nytt ljus då det framkom att överläkaren var brottsmisstänkt och att åtal hade väckts . Brottsmisstanken rörde vad som hade skett i slutet av en liten flickas liv på det sjukhus där överläkaren tjänstgjorde. Till omständigheterna hör att bland annat etikprövar forskning och att det är viktigt att ledamöterna inte kan ifrågasättas från etisk synpunkt.Majoriteten i utskottet uttrycker helt korrekt att det är regeringen som förordnar och entledigar ledamöterna i etikprövningsnämnderna och att överläkaren hade omförordnats som ledamot. Eftersom en förundersökning var i gång uttrycker majoriteten att det fordras att ansvarigt statsråd följer upp information och misstankar om oegentligheter. Därför fanns all anledning för ansvarigt statsråd och att följa händelseutvecklingen.Så långt är vi överens.Vi kan också konstatera att området inte är uttryckligt reglerat och att det saknas fast praxis för hur man formellt ska hantera en situation som den uppkomna. Det rådiga jurister gör då är att i en rättsutredning hitta analogier och andra lagrum som vägledning. Bland annat har tittat på vad KU tidigare uttalat i liknande ärenden.Utskottet ansåg då att den nominerades vandel är av stor betydelse och att det ansvariga statsrådet bör följa upp och eventuellt vidta nödvändiga åtgärder när så är påkallat. En analogi gjordes också med bestämmelser om entledigande respektive avstängning av nämndemän.Alternativet att inte vidta några åtgärder alls framstod alltså inte som en möjlig väg med tanke på bland annat KU:s tidigare uttalanden.Det är här vi börjar skilja oss från oppositionspartiernas bedömning.Statsrådet stod inför alternativet att entlediga överläkaren, men då hon inte var fälld för något brott rimmade detta illa med det allmänna rättsmedvetandet. Oskuldspresumtion bör gälla även i dessa lägen. Till bedömningen fördes faktumet att ett formellt entledigande och ett initierande av ett regeringsärende skulle innebära att hennes identitet blev känd. Alla var vi medvetna om det stora medieintresset för överläkaren i hennes liv. Av omsorg om individen och för värnandet av oskuldspresumtionen verkade även detta alternativ mindre önskvärt för regeringen.Statsrådet har dock att upprätthålla allmänhetens förtroende för etikprövningsnämndens verksamhet. Därför valdes en medelväg - gyllene eller inte - där expeditions- och rättschefen på tog kontakt med överläkaren för att diskutera lämpligheten i att delta i sammanträden under rådande omständigheter. Hon valde också att avstå från att delta i sammanträdena.Det fanns tre alternativ som stod till buds:1.att inte göra något alls2.att formellt entlediga överläkaren3.att göra som man nu gjorde.Därför skriver vi i vår alliansreservation att den lösning som regeringen valde framstår som rimlig. Vi konstaterar också att ställningstagandet i avsaknad av lagreglering och fast praxis inte kan kritiseras på formella grunder.Avslutningsvis framhåller vi att regeringen har anledning att överväga möjligheten att vidta åtgärder för att förtydliga rättsläget. är vi medvetna om svårigheterna med att skapa en generell reglering för liknande situationer. Det gäller en person som satt i en etikprövningsnämnd som åtalades för mord på ett barn. Det är regeringen som utser och entledigar personer i den berörda nämnden. Statsrådets och departementets hantering av situationen är det som kritiseras.Man ska komma ihåg att det inte finns reglerat hur en sådan här situation ska hanteras. Om detta är alla i överens.Vad regeringen ställs inför är om man ska entlediga en person som är oskyldig tills motsatsen har bevisats eller låta en mordmisstänkt person sitta kvar i en etikprövningsnämnd. Som alla förstår är det ett oerhört svårt val.Man försökte hitta en mer rimlig lösning på detta än bara de två handlingsalternativen. Därför talade man med personen i fråga om lämpligheten av att ta en timeout, som man uttryckte det, det vill säga att inte gå på sammanträdena. Man entledigar inte personen, men personen går inte på sammanträdena.Sverigedemokraterna tillsammans med S, V och MP skriver att regeringen inte borde ha gjort så. De skriver att ordföranden i etikprövningsnämnden borde ha hanterat detta och pratat med den berörda personen.Men ordföranden har inte det mandatet. Ordföranden har inte mandat att entlediga någon eller säga åt någon att ta en paus i sitt arbete.Vad ordföranden gjorde var att göra det som ordföranden borde göra i sådan här situation, nämligen att uppmärksamma regeringen, som hanterar vilka personer som sitter i de här nämnderna, på att den person som är åtalad - det var ett stort medieintresse kring detta - sitter i nämnden. Därmed lämnade ordföranden över ärendet till regeringen.Majoriteten i utskottet skriver att det återstår för regeringen att entlediga ledamoten.I just detta fall var personen oskyldig vid det aktuella tillfället, eftersom frågan inte hade prövats rättsligt . Personen blev senare också frikänd i domstol. Det kunde man naturligtvis inte veta vid precis detta tillfälle, men det vet vi nu.Vi tycker att det är en orimlig praxis som etableras. När en liknande situation dyker upp igen och regeringen har den här typen av ansvar kommer personer som blir misstänkta eller åtalade för något att entledigas från sina uppdrag. Framtida regeringar kommer att titta på vad KU har sagt och dra slutsatsen att det är så man bör göra för att inte få kritik från konstitutionsutskottet.Det hade varit bra om vi i KU i stället hade kunnat enas om en rimlig medelväg. Vi har ju från båda sidor haft synpunkter på hur man har talat med den här personen, hur man har informerat och så vidare. Där bör man bli bättre framöver. Det är dock väldigt synd att vi inte kan hitta en samsyn.Det finns inga självklara svar här. Det säger ärendet i sig självt. Det finns inget som är hundraprocentigt rätt eller fel. Vår uppfattning är dock att den mest mänskliga linjen hade varit att agera på det sätt som regeringen gjorde och att det skulle ha kunnat få bli praxis för framtida fall. Då slipper man att entlediga oskyldiga eller att ha kvar personer som är misstänkta för allvarliga brott på ett uppdrag. Denna anmälan mot tidigare högskoleministern handlar om hur man på har hanterat en överläkares förordnande i en regional etisk nämnd. Anmälan är gjord av ordförande , och redan i inledningen lyfte jag fram att jag har funnit att denna granskning i mycket hög grad bygger på ett personligt engagemang. Det visar sig till exempel i erbjudandet om att själv ta kontakt med överläkaren i en fråga som gällde granskningen. Det är naturligtvis något som ska hanteras av . Det är naturligtvis viktigt att vi i är objektiva. Det är viktigt för dem som granskas av oss. Det personliga engagemanget speglas också i ett uttalande av som man kunde läsa fredagen efter att hade haft sin presskonferens om granskningen. Där lyfte han fram uppdragets betydelse för överläkaren. Just detta att bli avstängd från det , menade han, hade en väsentlig inverkan på överläkaren. Jag tycker att också detta visar på en subjektiv inställning. Det som var den stora saken för överläkaren var ju att hon hade blivit avstängd från sitt arbete på , och hon tilläts heller inte forska där. Det var naturligtvis en väsentligt större fråga än förordnandet i den etiska nämnden.Sedan gäller det hanteringen från departementets sida och den slutsats som är rimlig att dra av det som har kommit fram. Jag tycker att det man från sida gjorde var rimligt. Man tog kontakt med överläkaren, diskuterade situationen och frågade om det inte skulle kunna vara en lösning att inte gå på nämndens sammanträden, alltså att ta en timeout. Alternativen hade varit att inte göra något, vilket var fullständigt orimligt, eller att säga upp överläkaren från förordnandet. Det skulle ha blivit ett mycket hårdare slag mot överläkaren, som skulle ha blivit av med sitt förordnande. Jag har väldigt svårt att tro att slutsatsen skulle ha varit att man inte skulle göra något i ett läge då överläkaren var åtalad för brott. Slutsatsen av det resonemang som förs av majoritet är alltså att man skulle ha fattat ett beslut som var hårdare mot överläkaren. Där tycker jag att man kommer fullständigt fel. Jag tycker att regeringen har hanterat den här frågan på ett rimligt och bra sätt. Själva ärendet har vi nu fått redogörelser för, så jag går inte in i detalj där. Jag konstaterar dock att vi i KU är ense om att det är regeringen som förordnar ledamöter i etikprövningsnämnderna, att ansvarigt statsråd ska följa upp om en ledamot är delgiven misstanke om brott, att förtroendet för etikprövningsnämnden inte får skadas, att förtroendet hade kunnat skadas i detta fall och att det inte är reglerat hur man ska agera i en sådan situation eller vem som i så fall ska agera. Det är vi också överens om. Som utskottets majoritet, oppositionspartierna, skriver är det naturligt att man söker vägledning i regelverk för liknande situationer. Jag tycker att vi kunde ha broderat vidare på tänkandet och dragit liknande slutsatser som hade varit vägledande för framtiden. I likhet med föregående talare beklagar jag att vi inte samlade oss till det. Vi hade kunnat göra det. Från allianssidan har vi efterlyst detta på sammanträden, också här i kammaren. Det faller ganska platt när tidigare talare säger att vi inte är beredda att kritisera en alliansminister. Inte bara i årets granskning utan också i tidigare granskningar har vi bidragit just till att kritisera. Det fanns och finns kanske förutsättningar för en samsyn i alla fall.Oppositionspartierna skriver att man tycker att nämnden och dess ordförande borde ha hanterat ärendet. Återigen handlar det om vad man "tycker" och vad man "borde". Vi hörde företrädaren för säga att han gick på en känsla. Vad man "tycker" eller vad man "borde" ha gjort räcker inte för att fälla avgöranden i . För övrigt hade, vilket framfördes alldeles , ordföranden inte det mandatet.Vi skulle i stället ha kunnat samla oss och kommit överens om att det var rimligt att göra ett mellanting. I frånvaro av ett regelverk söker statsrådet vägledning i regelverk för liknande situationer, och resultatet blir den här situationen. Telefonsamtalet kunde ha fallit mer eller mindre väl ut. Men, snälla nån, det hade väl kunnat göra också om ordföranden hade ringt? Vi har aldrig några garantier för hur en människa i en pressad situation upplever ett samtal. Det hör till personalvård snarare än juridik.Vi kan alltså inte bedöma och säga att det var fel eftersom vederbörande blev upprörd och tyckte att det hela var obehagligt. Det är nog många som blir delgivna tankar om att de ska ta en timeout som tycker att det är obehagligt, men det kan ändå vara det riktiga.I frånvaro av regelverk eller praxis borde alltså ha kunnat samla sig till att ge en bättre vägledning om hur regelverket skulle kunna se ut. Vi i allianspartierna har i den skrivning som vi förordar sagt att regeringen bör fundera över hur regelverket ser ut i stället för att, som , funderar över detta. Som jag sade i mitt inledningsanförande anser jag att i den här frågan har gjort ett viktigt, principiellt ställningstagande om hur en minister bör agera i ett enskilt fall. Utgångspunkten är en konstitutionell grund, nämligen att vi har självständiga myndigheter.I kallas det för ministerstyre när en minister går in i en myndighet och avgör enskilda fall. Det ska ministern inte göra.Vi har självständiga myndigheter, och vi har regeringsformen. Det är ett väldigt klart ställningstagande för det. Regeringen styr riket, men det gör man kollektivt, och man agerar inte i enskilda fall som myndigheter avgör.Det är där den här kopplingen är. För enskilda myndigheter och självständiga myndigheter i har vi chefer. Cheferna leder arbetet i myndigheten. Vi menar att en minister, ett departement, inte bör gå in och ta enskilda samtal med ledamöter i en styrelse för en myndighet eller för en nämnd, som det är här. Om man tycker att det finns ett problem med att någon är utsatt för en situation som den vi pratar om nu bör man ta en kontakt med ordföranden, som leder det dagliga arbetet.Det finns en grund för att ordföranden kan ta enskilda samtal med enskilda ledamöter i en styrelse och diskutera om det kanske är lämpligt att den personen tar en timeout under ett tag. Men det finns inte, menar vi, en konstitutionell grund för att regeringen, ministern, ska gå in. Där är uppdraget att tillförordna och entlediga. Det måste man hålla sig till. Sedan har man kontakten via myndighetschefen. Det tycker jag är en solklar, bra och tydlig ordning som vi hänvisar till.Jag tror att det kommer att kunna fungera alldeles utmärkt. Jag tror att oro över att en regering inte skulle kunna tolka det här utan hålla på att entlediga i stället för att tala med ordföranden eller chefen för myndigheten är helt ogrundad. Nog tror jag att regeringen kan läsa betänkanden och dra vettiga slutsatser av det.Vad jag inte kan förstå är varför gång på gång försöker misstänkliggöra mig, som om jag skulle ha personliga motiv i den här frågan. Jag måste säga att jag aldrig har varit med om något liknande. Det är en mycket märklig inställning.Jag har inga personliga motiv för det här. Jag är engagerad för att jag ser en enskild person som har drabbats av det svenska rättsväsendet, och tyvärr har den bidragit till att förvärra det. Det är ytterst tråkigt.Jag tycker att det är viktigt att vi står upp för att enskilda människor inte ska behöva drabbas i onödan av det svenska rättssystemet eller av hur en regering, en minister, agerar. Jag tycker att det är synd om det tänkesättet ska misstänkliggöras, som att det i stället finns privata motiv för det här. Jag skulle vilja att utvecklar det här. Det finns en frånvaro av ett regelverk. Men man kritiserar statsrådet för att han inom ramen för att det inte fanns ett regelverk ändå försökte ha vägledning av liknande regelverk.Man kan tycka, precis som oppositionspartierna gör, att ordföranden skulle ha tagit upp detta i sin kontakt. Men faktum är att ordföranden tog en kontakt med statsrådet. De samtalade om det här, och det var ordföranden själv som tog kontakten.Det verkar som om tycker att det skulle vara tvärtom, att statsrådet skulle ha ringt till ordföranden och bett honom att göra detta, fast det gick andra vägen. Jag menar att ordföranden agerade på ett föredömligt sätt som tog en kontakt med statsrådet i frågan. Om statsrådet då tyckte att ledamoten som vi diskuterar, överläkaren, borde ta en timeout borde statsrådet ha haft den dialogen med ordföranden. Sedan kunde då ordföranden ha tagit kontakten med överläkaren.Men i det här fallet var det så att överläkaren ansåg att det inte var något problem. Och det är det som jag tror är utgångspunkten, för departementet lät sig inte nöjas. Ministern var inte nöjd med situationen och den bedömning som ordföranden gjort, och då gick man in i myndigheten. Det är det som man inte borde ha gjort.Jag tycker heller inte att det är rätt att säga att det inte finns ett regelsystem. Det finns tusen och en situationer som vi inte har regelsystem för i detalj, men det finns övergripande regler och system som vi kan använda i de allra flesta situationer. Det här är ett sådant fall där vi har en självständig myndighet.Vi har en väldigt speciell och tydlig ordning i i det här fallet. Det finns andra länder som har en ordning där det är helt okej att en minister går in i en myndighet och tar enskilda beslut och gör alla möjliga saker. Men i är det inte okej. Ministern, departementet och rättschefen borde ha reagerat och sagt ifrån: Nej, nu går vi för långt om vi går in i myndigheten och börjar diskutera med enskilda om de ska gå på nästa möte eller inte. Det har inte regeringen, tycker jag, i uppdrag att göra. Där har vi ett regelsystem, en regeringsreform, som reglerar det på ett övergripande sätt. returnerar och säger att ordföranden borde ha gjort detta. Men ordföranden har såvitt jag förstår inte detta mandat. Uppenbarligen skulle statsrådet inte heller ha det här mandatet, och det skulle bli ministerstyre om han lät sin rättschef ringa och fråga om det kunde vara lämpligt att den här personen tar en timeout.Ett sådant här fall är, som väl är, utomordentligt sällsynt. Det är också väl, eftersom det just handlar om de här etikprövningsnämnderna, som är så känsliga och som måste ha allmänhetens förtroende. De hanterar just frågor om liv och död. I synnerhet när det gäller spädbarn blir det oerhört känsligt.Han var tvungen att gripa in, och då är det inte omöjligt och alls inte orimligt att han vädjar, genom sin rättschef, om att hon ska överväga detta i stället för att han entledigar henne. Där skiljer vi oss åt.Däremot motsätter jag mig inte en ordning där ordföranden får det här mandatet och att det är ordföranden som är betydligt närmare. Det tycker jag skulle kunna vara en bra tingens ordning. Där hade vi kunnat resonera oss fram till en skrivning som hade varit starkare än vad som blev fallet. Jag tycker att det är ganska solklart att ordföranden i en myndighet, chefen för en myndighet, har ansvar för att leda det dagliga arbetet och därmed också kan tala med enskilda ledamöter om den här typen av frågor. Det är inte alls konstigt.Jag tycker därför att den här markeringen är märklig, att det inte finns något regelsystem. Men jag tror inte att skälet till att vi inte har kunnat ena oss i den här frågan handlar om Skånberg. Jag tycker att det låter som att Skånberg är väldigt nära och egentligen skulle ha kunnat ställa upp på det här. Däremot har tydligt sagt att han tycker att allting är okej. Jag tror att det är en splittring inom borgerligheten som gör att vi inte har kunnat bli överens. Jag kan lugna ordföranden med att vi är helt överens i den här frågan inom Alliansen.Jag ska gå till själva sakfrågan. Som Skånberg sade har ordföranden inte det här mandatet. Du uttryckte det ganska bra själv här: Det var ganska solklart.Möjligtvis kan man beskriva vädret här utanför som ganska solklart. Jag vet inte. Det är molnigt och luddigt vad som är ganska solklart.För mig är det solklart att ordföranden inte har mandatet att be någon ta timeout. Vad ordföranden har mandat att göra är att tala med dem som har mandat att utse och entlediga ledamöter. Det ligger rimligen närmast till hands att de avgör och diskuterar en sådan här situation med en ledamot.Den här jämförelsen med generaldirektörer och deras uppdrag i myndigheterna haltar. Den är inte ens ganska solklar. Det går inte att jämföra med en myndighetschef och en generaldirektör och deras agerande gentemot anställda i en myndighet. Om regeringen skulle ringa upp en anställd i en myndighet och säga att det vore bra om denne inte kom till jobbet vore det en helt annan fråga än vad detta är, där regeringen faktiskt har ansvar för att utse och entlediga personerna. var det inte den analogin jag gjorde, utan det var att i en självständig myndighet kan det handla om att tala till ledamöter i styrelsen. Det är helt klart, inte bara ganska solklart, att den här etiska nämnden är en självständig myndighet i det svenska regelsystemet. Därför bör den också behandlas som en sådan. Annars börjar vi hamna i en situation där vissa myndigheter ska behandlas på ett visst sätt, medan andra ska behandlas på andra sätt.Det tror jag inte är lyckat. Jag tror att det är bra att sätter ned foten och från och med kan säga att det inte bara är ganska solklart utan helt solklart. Jag håller med om att det är solklart efter det här att när en sådan här eller en liknande situation kommer upp framöver, när någon blir misstänkt för någonting men är oskyldig tills motsatsen har bevisats, så kommer framtida regeringar att gå in och titta på detta och använda det som vägledning för hur man ska agera. Och kommer man i de fallen förmodligen att entlediga dessa oskyldiga personer, eftersom det naturligtvis är orimligt att ha mordmisstänkta människor som sitter kvar i etikprövningsnämnder till exempel. Det blir en väldigt konstig situation. Ni skriver själva att det är det som skulle bli den rimliga slutsatsen.Jag tycker att det är väldigt synd, för det kommer att drabba dessa människor. Hamnar man i en sådan situation är man naturligtvis redan väldigt hårt drabbad. Det är naturligtvis inte kul att få ett besked att man också bör ta en timeout, men det är i alla fall bättre än att bli entledigad och dömd i förväg. Jag tror inte att någon regering kommer att resonera på det sätt som tror, utan jag tror att man kommer att resonera som nu skriver i betänkandet: att man tar en kontakt med ordföranden i myndigheten och diskuterar med honom eller henne om det här är rimligt och att det kanske vore bra att en person tar en timeout. Sedan tar ordföranden en diskussion med den enskilda ledamoten - men ger inte order, för det finns det inte stöd för - om en timeout på ett sätt som gör att den personen själv kan avgöra om han eller hon ska ta en timeout eller inte. Om inte departementschefen är nöjd med det blir det en fråga om entledigande.Gör man den bedömning som gjorde här, att det är helt orimligt att en person sitter kvar, då är det naturligtvis möjligt att man entledigar den personen. anser sig misstänkliggjord av mig för personliga motiv i det här ärendet.