bet · H001FiU12 · 2012-11-26 00:00:00 — För rapporten ska ut . Om man skulle göra något i det läget, på det penningpolitiska mötet, påverkas ju allt av det. Hela den penningpolitiska rapporten måste läggas i papperskorgen och skrivas om, och det skulle ta i alla fall två och en halv vecka. Det skulle vara oerhört genant för alla inblandade. Utöver den här förfarandemässiga frågan har vi också tittat på frågan om förhållandet mellan publiceringen av den offentliga officiella banan och marknadsräntorna. Det ni ser högst upp, på den övre bilden, är det man kan förvänta sig skulle hända. När det penningpolitiska mötet kom med sin officiella bana justerade marknaden delvis för detta och låg relativt nära. Då kan man förvänta sig att marknaden faktiskt gör den justeringen i enlighet med den förväntade kommande banan. Men , vill jag minnas, fram till mer eller mindre dags dato har marknadsnivåerna knappast justerats alls eller gett någon sådan respons i förhållande till den officiella banan, där man till exempel visar en betydligt större ökningsförväntan än vad marknaden visade i sitt utslag. Det finns flera skäl som anges för att utvecklingen har blivit på det här sättet. Men om man tittar på det noggrant, inklusive genom att göra vissa ekonometriska analyser, kan man konstatera att under den här korta perioden det är en kort och mycket märklig period, får man säga, med flera kriser och tydlig splittring också i riksbanksdirektionen verkar marknadsnivåerna bara ha anpassat sig till de officiella under mycket korta tidsperspektiv. Det här är egentligen inte förvånande, som vi ser det, för en centralbank kan inte förutsäga framtiden, inte mer än någon annan. Vi vet egentligen inte. Det gör inte de i en centralbank heller, och marknaden är oerhört väl medveten om att så är fallet. Vi kan tänka på nuläget, där eurozonen är i kris. Vi har ingen som helst aning om vad som kan tänkas ske i den här krisen. Vi vet därmed inte alls vad som kan tänkas ske när det gäller påverkan på räntenivåer och tillväxt i euroområdet. Och det är ett viktigt område där en stor del av svensk export hamnar. Det finns egentligen ingen som vet särskilt väl vad som kan tänkas ske och vilka förutsättningar kommer att ha om, säg, . Själva föreställningen om att någon faktiskt vet något om det är ju i sig något att ta ställning till. Det är väl bara rimligt att redogör för sin förväntade bana, räntebana, och det finns goda skäl till att man vill göra det, särskilt när det gäller ett kortare perspektiv, på kort sikt. Men vi skulle vilja föreslå att det när man presenterar de här prognoserna för lite längre tidsperspektiv, säg längre än , bör framföras på ett mer ödmjukt sätt. För vet inte mer än eller jag eller någon annan om vad som kommer att ske i världen när det gäller räntenivåer på lite . Sättet att uttrycka en sådan ödmjukhet är en annan fråga. Om man ska göra det med ord eller om man gör det i form av att inte gå lika långt framåt är helt upp till , naturligtvis. Jag har talat om förhållandet mellan majoriteten och minoriteten tidigare. Som jag nämnde ville vi verkligen undvika att dras in i just den här debatten. Men i viss utsträckning, trots allt, eftersom det här har beskrivits och analyserats oerhört mycket, är tanken att ett par personer som kommer in utifrån ska kunna bidra oerhört mycket till att reda ut debatten att gå lite väl långt. Vi känner stor sympati för bägge ståndpunkterna, helt enkelt. Vi kan börja med minoriteten. Minoriteten har med skalpelltydlig logik och det uppskattar vi en uppfattning som framgår tydligt här. Fram till krisen gjorde sitt inträde 2008 kan man se att när man använde de här medelkvadratgapen för prognoser blev huvudscenariot, huvudpolicyförslaget, sådant att man alltid lade sig minst lika bra som, om inte bättre , det högre eller det lägre scenariot. Tittar man på medelkvadratgapen senare, längre fram i tiden, ser man att den lägre banan förefaller se bättre ut både när det gäller effekten i fråga om att få ned avvikelserna när det gäller inflationen och när det gäller avvikelser för BNP. Majoriteten hävdar i större utsträckning att det finns en tail risk, att man som konsument kan bli alltför skuldsatt via konsumtion. Då säger man: Ja, men förklara då för oss hur stor sannolikheten är för det! Varför är det troligt? Och om den probabiliteten föreligger, vad menar ni skulle hända när det gäller BNP och inflation på grund av detta? Då tar vi med det i beräkningen av medelkvadratgapet, och så fortsätter vi som . Det är också helt logiskt och en mycket klar och tydlig ståndpunkt. Vi kan uppskatta den analytiska skärpan även i den ståndpunkten. Men vi kan också stödja den andra sidan. Majoriteten anser att man, om det finns en sådan här eftersläpande risk med bubblor, helt enkelt inte kan tillämpa någon probabilitet. Men kan inte bedöma hur stor den är, om den ens föreligger. Man vet inte hur stora effekterna blir. Men man vet att det, trots det, skulle kunna bli oerhört allvarligt. Man kan blicka bakåt i tiden och titta på läget . Om man hade ställt frågan till medlemmar i den penningpolitiska kommittén i och om hur de skulle bedöma sannolikheten för att en bostadskris skymtade vid horisonten skulle de ha sagt: Ja, vi vet inte, men vi tror att den risken är oerhört låg. Och de kunde inte göra någon annan bedömning heller. Med de orden vill jag få sagt att det är svårt att tillämpa något slags sannolikhetsbedömning för den här typen av risker. Likadant är det när det gäller kostnaderna. I den här typen av kvantifieringar menar vi att man helt enkelt inte klarar den uppgiften. Då kanske vissa hävdar att det här är en subjektiv åsikt. Den är inte lika klar och tydlig i sin knivskarpa logik som den minoriteten har erbjudit. Men jag har tagit mig friheten att ta med ett par bilder från en presentation som Franklin och gjorde. Det är två välkända och erfarna experter på penningpolitik. Jag tänkte avsluta med det och säger som slutsats, att makrotillsyn och penningpolitik krävs i sammanhanget. Det här innebär i praktiken att de är benägna att instämma i det faktum att det är svårt att kontrollera bubblor. Man behöver så många verktyg och redskap som möjligt. Avslutningsvis vill jag säga att det verkliga syftet med vår rapport var att försöka lägga fram att i likhet med andra centralbanker behöver fler redskap för makrotillsyn som de kan använda mer direkt och ändamålsenligt för att kontrollera frågor som rör finansiell stabilitet, bubblor och bubblor som spricker. Då skulle den penningpolitiska kommittén på prisstabilitetssidan koncentrera sig mer fokuserat på medelgapen, som majoriteten har tittat en hel del på. Vi hoppas att man genom att koncentrera sig mycket mer på frågorna som rör finansiell stabilitet kan få till en ny uppsättning omständigheter och förutsättningar som löser eller i alla fall minskar behovet av den typ av debatt som har uppstått mellan minoriteten och majoriteten . Ordföranden: så mycket! Vi går, som sagt, vidare direkt till de andra panelisterna. Närmast är det professor från , som är den akademiska opponenten i detta. Sedan ska vi vidare till riksbank och inspektion. Därefter kommer vi att ha en frågestund. Medan ordnar tekniken kan jag nämna att det här i salen finns ett antal representanter för berörda aktörer, däribland direktion och fullmäktige, åtminstone delvis, och även det ansvariga statsrådet, . Det kan man liksom bara veta inför frågestunden, ifall det kommer frågor som är specifika, men frågorna förutsätts naturligtvis ställas i första hand till sällskapet i panelen här. : Jag ska först säga att jag är vice ordförande i . Den här diskussionen om penningpolitiken ligger förstås helt utanför det mandat som jag har där. Och ingenting av det som jag kommer att säga har jag diskuterat i . Jag uttalar mig alltså inte alls, i någon kapacitet, som vice ordförande där. Det kan kanske vara viktigt för någon att notera. Den första frågan man kan ställa sig när det gäller att diskutera en sådan här utvärdering är: Vad är syftet? Vad är uppdraget till utvärderarna? Varför ska vi ha en utvärdering? Och om man läser uppdraget kan man notera att man kan dela upp uppdraget till utvärderarna i två rätt distinkta delar. Det ena handlar om att utvärdera det institutionella ramverket, vilka lagar och andra regler som styr penningpolitiken. Detta är, särskilt mot bakgrund av den finansiella krisen, förstås en relevant fråga, en relevant uppgift. Den andra uppgiften är att utvärdera faktiska penningpolitik, om den har varit väl avvägd. Det är också ett tydligt uppdrag till utvärderarna. Ett ansvarsutkrävande vill man då försöka åstadkomma med fullgörandet av den rollen. Jag kommer att komma tillbaka till frågan om det är lämpligt att ge båda de här uppdragen till samma utvärderare. Jag kan redan nu säga att jag tror att det är vanskligt att blanda samman de här rollerna. Jag tror att man ska fundera på om man inte ska separera dem på ett tydligare sätt. Jag ska återkomma, som sagt, till det . Låt mig börja med att diskutera den första frågan, om det institutionella ramverket. Utvärderarna pekar här på en rad institutionella brister, och det är ganska skarpa formuleringar. Man säger att en kollaps av det finansiella systemet i har förhindrats trots en relativt undermålig institutionell och rättslig struktur. Man noterar också att de här bristerna vid ett flertal tillfällen har påpekats av och därför knappast kan lastas på dem. Man kommer med ett antal, som jag tycker, väldigt genomtänkta och bra förslag. De flesta är säkert inte särskilt kontroversiella. Den mest kontroversiella frågan är kanske frågan om var den makrofinansiella tillsynen ska ligga . Man presenterar där två huvudförslag. Jag ska inte närmare kommentera dem, men jag lutar kanske ändå åt att man åtminstone inte från början ska avfärda det andra förslaget, där den centrala makrofinansiella tillsynen läggs på . De argument som förs fram, framför allt vad gäller koordinering av de här insatserna och det faktum att det är svårt att bygga upp samma kompetens som finns på på andra håll, tycker jag är tunga och gör att man åtminstone inte från början ska avfärda det förslaget. Men som helhet, som sagt, tycker jag att författarna ger viktig input till det här reformarbetet och inte minst till . Det faktum att man där arbetar med de här frågorna gör kanske att det inte finns så stor aktualitet i att diskutera de här förslagen. Jag ska därför spendera merparten av min tid på att diskutera det andra uppdraget till utvärderarna, nämligen uppdraget att analysera frågan om penningpolitiken har varit väl avvägd. Det svenska systemet, liksom många andra runt omkring i världen, innebär att penningpolitiken är delegerad till en riksbank med en väldigt hög grad av självständighet, där ledamöterna i praktiken är oavsättliga. Det är också så att penningpolitiken har väldigt stora konsekvenser för den ekonomiska utvecklingen. Dessa två faktum menar jag, liksom väl de flesta, innebär att om man ska kunna anse att det här är förenligt med demokratiska principer måste delegeringen till den självständiga förenas med en hög grad av ansvarsutkrävande i efterhand. Man måste från och finansutskottet kunna svara på frågan om måluppfyllelsen har varit så god som man bör kunna kräva av och om faktiskt har kommunicerat de motiv som de har använt för de penningpolitiska besluten på ett tillräckligt klart sätt. Ansvarsutkrävande innebär helt enkelt att man svarar på de här frågorna. Därför är finansutskottets utvärdering av penningpolitiken av väldigt central demokratisk betydelse. Låt mig komma in på vad utredningen säger och lite grann vad jag tycker om de här frågorna. Frågan om huruvida penningpolitiken har varit väl avvägd kan ju delas in i två frågor. Den första frågan är om man har hanterat finansiella stabilitetsfrågor på ett adekvat sätt. Där konstaterar utvärderarna att en finansiell kollaps var mycket nära men att den undveks, trots den här bristfälliga lagstiftningen, genom att man hade ett väl fungerande samarbete mellan myndigheterna och att man ganska snabbt vidtog kraftfulla så kallade okonventionella metoder för att bland annat tillföra likviditet till det finansiella systemet. Också hjälp från omvärlden i form av stöd med utländsk valuta var väsentligt. Förmodligen var det också viktigt med tur. Kanske hade det också i det här fallet betydelse att finanspolitiken var väl avvägd. kommer jag in på saker som jag kanske inte skulle prata om . Men när det gäller det här finns det ingen kritik mot , såvitt jag kan se, av någon allvarlig natur, och det har väl egentligen inte kommit från annat håll heller. Så här är väl frågan om penningpolitiken har varit väl avvägd relativt lätt att besvara. Det finns ingenting som tyder på att den inte har varit det. När det gäller de här frågorna är det därför också begripligt att utvärderingens fokus ligger på bristerna i det institutionella ramverket, även om man kanske skulle ha velat ha en analys av vad som skulle ha kunnat hända om man vidtagit andra åtgärder, om man inte hade gått in så kraftfullt och inte riskerat skattebetalarnas pengar så mycket som man gjorde. Det är en svår fråga. Den är kanske till och med så svår att man får ha förståelse för att utvärderarna inte har spenderat särskilt mycket tid på den. Den andra delen av penningpolitiken, när det gäller huruvida den har varit väl avvägd, är räntesättningen. Det är välkänt, som också utvärderarna kommenterar, att det har funnits kraftigt avvikande uppfattningar i direktionen i den här frågan, om penningpolitiken har varit väl avvägd. Minoriteten, och , har löpande hävdat att måluppfyllelsen har varit väldigt dålig. Man säger att en lägre räntebana under krisen och fortsättningsvis hade lett till betydligt lägre arbetslöshet och en inflation som hade varit närmare målet. Vi pratar här om relativt stora effekter. har kvantifierat effekterna på arbetslösheten och menat att man skulle ha kunnat ha en arbetslöshet som var en halv eller en procentenhet lägre med en alternativ räntebana. Det är förstås mycket stora effekter, till exempel jämfört med effekten av olika typer av finanspolitiska åtgärder och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Minoriteten menar också att majoritetens argument varit delvis oklara och delvis felaktiga, vilket då skulle kunna indikera någon sorts bias i beslutsprocessen. Frågan är helt enkelt: Vem har rätt? Jag menar att det är en för viktig fråga för att inte försöka ta ställning till den. Vem ska man då fråga om en sådan här sak? Det är uppenbart att man till exempel inte borde fråga mig vem som har rätt. Jag har goda relationer med både och och och vill behålla de goda relationerna. Det är uppenbart att skulle jag svara på den här frågan skulle jag åtminstone riskera att minska godheten i de här relationerna, och det är inte bra. Därför är det lämpligt att i stället låta externa utvärderare svara på frågan. Det är dock uppenbart att det har varit svårt för utvärderarna att svara på frågan, kanske beroende på att man har blandat samman de båda rollerna att å ena sidan analysera det institutionella ramverket och ge förslag, å andra sidan göra en ansvarsutkrävande utvärdering. Låt mig nämna några argument som har använts i diskussionen. Professor tog upp dem och talade om så kallad tail risk, exempelvis en oro för att husprisutvecklingen skulle skena i väg och en oro för att en kollapsande husprisbubbla skulle kunna vara skadlig för ekonomin. säger i protokollen från möten att ingenting talar för att huspriserna har dragit i väg och att hushållens skulder följer en osund bana. Han menar också att om en sådan misstanke finns är en högre ränta en dålig medicin med liten effekt på problemet som den har stora negativa biverkningar. Andra, alternativa mediciner som verkar bättre finns tillgängliga. Ett annat argument är att låga räntor skulle vara dåliga i sig och att det därför finns ett värde i att komma tillbaka till en normal ränta så fort som möjligt. Det finns också ett argument som noteras i rapporten och det är att nollränta inte är bra i sig utan att man bör ligga en bit därifrån. Jag saknar en genomlysande analys av både majoritetens argument och minoritetens argument. Jag tycker att det skulle ha varit mycket värdefullt om man hade kunnat få en analys av dessa. Min slutsats är att det är ytterst viktigt ur demokratisk synvinkel att avgöra om penningpolitiken har varit väl avvägd men att det är svårt. Därför behöver finansutskottet experthjälp i detta. Jag har också noterat att det är lämpligt att fråga utländska ekonomer, outsiders, i en sådant här ärende. Vi måste helt enkelt åtminstone försöka svara på frågan om det hade varit bättre att föra en alternativ politik eller om det kanske inte hade spelat någon roll vilken politik av dessa två man hade fört. Tyvärr får jag konstatera att utvärderarna inte har gett tillräcklig input för att besvara den frågan. Professor noterade också i inledningen av sitt anförande att man ganska tidigt hade bestämt sig för att inte försöka svara på den här frågan. Det finns också andra frågor där jag skulle ha velat se en utvärdering, bland annat av arbete med att bättre försöka bedöma resursutnyttjandet i ekonomin och frågan om huruvida nollränta är möjlig. Jag tror alltså att det skulle ha varit bättre om utvärderingen hade fokuserat exklusivt på frågan huruvida penningpolitiken inom existerande institutionella ramar har varit väl avvägd och haft tydligt kommunicerade motiv inte för att de delar av utvärderingen som behandlar andra frågor inte är viktiga utan för att jag tror att det hade varit bättre att sköta det i ett annat sammanhang. Jag tycker också att man borde ha fokuserat på det individuella ansvaret. Att sitta i direktion är ju ett individuellt ansvar, och det framgår ganska tydligt i protokollen från direktionens möten vilka åsikter och ståndpunkter de olika ledamöterna har haft, och ansvarsutkrävandet bör då också inriktas på ett individuellt ansvar. har vi haft den utvärdering som vi har haft, och vi får konstatera att den i huvudsak har gett värdefulla kommentarer även om frågan om vem som har rätt om vilken räntebana vi borde ha fört inte har besvarats. Slutsatsen blir då att man inför framtida utvärderingar bör be utvärderarna att särskilt fokusera på frågan om ansvarsutkrävande. Ordföranden: för det, professor ! Detta var den akademiska inledningen. Jag kommer att ge korta tillfällen för cheferna för de mest omnämnda institutionerna, alltså och , att bemöta det som har sagts. Jag ger ordet först till riksbankschefen . : och allmänheten ska kunna försäkra sig om att gör ett bra arbete. För att man ska kunna göra det krävs det dels god insyn i det arbete som görs löpande, dels, vilket är bra och värdefullt, att det görs regelbundna utvärderingar. Det är också viktigt för att vi ska kunna utveckla våra rutiner och vårt interna arbete både när det gäller finansiell stabilitet och när det gäller penningpolitik. Vi tycker att det är ett bra initiativ från utskottet att man med viss regelbundenhet gör den här typen av utredningar, och vi vill också tacka professorerna för att de har åtagit sig det här uppdraget. Det är bra att det inte bara handlar om penningpolitik utan att en betydande möda och ett betydande antal sidor har ägnats åt frågan vad det innebär att främja ett säkert och effektivt betalningsväsen, som det uttrycks i lagstiftningen. När det gäller både den frågan och penningpolitiken sades inledningsvis att det kommer att bli en remissrunda. Det betyder att jag inte ska gå in på en rad detaljer i rapporten, utan dem återkommer vi till längre fram. Jag gör bara några allmänna reflexioner , för vi ska ju jobba med detta inom sedan. När det gäller finansiell stabilitet och finansiella kriser är det väl vid det här laget ingen som tvivlar på att sådana kriser kan förorsaka folkhushållet mycket betydande kostnader på en rad olika sätt. Därför är det viktigt att vi drar lärdom av olika typer av krishantering och gör så gott vi kan så att det inte händer igen. Det gäller dels krishantering som sådan, dels olika typer av förebyggande verksamhet. Många av de frågor som berörs i rapporten finns också på olika sätt i direktiven för . Det arbete som har gjorts i rapporten blir därför en viktig input och förhoppningsvis en hjälp i det arbete som pågår där. Man konstaterar i rapporten att den finansiella kris som vi har genomlevt testar både de institutionella arrangemangen och den lagstiftning som finns i . Man konstaterar att det finns en del gamla svagheter i regelverken, och man påpekar också några nya brister. Detta är ungefär den katalog som vi själva har beskrivit för i andra sammanhang, och vi tycker naturligtvis från vår sida att det är glädjande att Goodhart och Rochet tar upp samma frågor från sin utgångspunkt. Det är också värdefullt att de tar upp dessa frågor från principiella utgångspunkter, för det kan sedan komma till nytta i arbete, där man ju ska kämpa sig igenom de olika detaljerna innan man ska komma med förslag. I det här sammanhanget tycker vi att det är avgörande att vi framöver i skapar institutioner som inte blir beslutsmässigt svaga. Med det menar vi att det ska gälla i alla delar av krishantering, både förebyggande av kriser och hantering av finansiella kriser. Det bör finnas myndigheter och aktörer som är tydligt ansvariga. Det betyder att de ska ha mandat, verktyg och resurser som motsvarar det ansvar de har. Annars fungerar det inte. Hur detta sedan ska gå till i praktiken återstår att se, men de frågor som Goodhart och Rochet väcker är mycket viktiga och centrala. Sedan ankommer det på varje land att välja väg, för varje land har med sig sin lagstiftning, sin historia och sina institutionella upplägg. Låt mig nu gå över till penningpolitiken. Där gläds vi naturligtvis åt Goodharts och Rochets slutsats att har förvaltat sin grundläggande uppgift, att bedriva en flexibel inflationsmålspolitik, väl. Även här kommer vi att återkomma till detaljerna i remissrundan. Man konstaterar i rapporten att vi borde tvivla lite mer på oss själva när vi presenterar räntebanor. Det gäller att framhålla osäkerheten i ränteprognosen. Varken vi eller någon annan kan blicka långt in med någon större säkerhet. Vi har alltid påpekat att vår räntebana är en prognos och inte ett löfte och att den därför kan ändras , vilket också den grafik som finns i rapporten tydligt visar, inte minst givet de senaste årens mycket stora svängningar i räntenivåer inte bara i utan också globalt. Vi tror för vår del att allmänheten i stort har uppfattat detta vid det här laget, alltså att räntebanan är en prognos och inget löfte. En indikation på detta är möjligen det som nämns i rapporten om att marknaderna har visat en hälsosam skepsis till tänkta räntebana eftersom den rör sig över tiden. Prognoser är alltid osäkra i en osäker värld, men det gör det inte mindre angeläget att göra prognoser. Om vi gör egna ränteprognoser, är det enligt vår uppfattning bättre att publicera dem än att inte göra det. Det finns ett värde i att beskriva hur vi ser när vi resonerar om de penningpolitiska besluten. Vi har svårt att se att det skulle vara skadligt att gå till väga på det sättet. När vi ställs inför frågan huruvida vi ska basera långsiktiga prognoser på marknadens förväntningar eller inte kan jag bara konstatera att man i den förra utvärderingen talade för den räntebana som vi nu har medan man i den nu aktuella utvärderingen är på väg åt andra hållet. Det finns inga entydiga svar i detta. Vi är bekväma med den teknik som vi använder . Den gör det möjligt för oss när vi gör prognoser och när vi resonerar om penningpolitiken inom direktionen och tillsammans med staben att skapa en modell som hänger ihop. Jag tror att det underlättar de resonemang som vi för, och det underlättar när vi sedan ska presentera vår syn för allmänheten. När det gäller frågan om tidtabell och de olika stegen i räntebesluten vill jag säga att det är svårt att sätta sig i ett räntebeslutsmöte och börja med ett tomt blad.