bet · GZ01KU14 · 2012-03-21 00:00:00 — I betänkandet noteras att regeringen i budgetpropositionen framhåller bl.a. att två utredningsbetänkanden som har presenterats och som behandlar arbete med mänskliga rättigheter inom (SOU 2010:70 och SOU 2011:29) utgör ett viktigt underlag för regeringens egen bedömning av hur arbetet bör bedrivas framöver. I det ena betänkandet (SOU 2010:70) föreslås bl.a. inrättandet av en nationell mänskliga rättigheterna. Vidare anges i propositionen att det nu pågår ett brett samråd utifrån bl.a. dessa två underlag och att det enligt regeringen är angeläget att denna samrådsprocess genomförs innan regeringen drar några slutsatser om på vilket sätt arbetet kan bedrivas fortsättningsvis. Utskottet önskade inte föregripa den pågående samrådsprocessen kring bl.a. de två ovannämnda avlämnade utredningarna om det framtida arbetet med mänskliga rättigheter inom . Utskottet var därför inte berett att förorda att JO utökades med en ny avdelning med ansvar för övervakning av mänskliga rättigheter i . Utskottet vill inte föregripa arbetet med anledning av betänkandena från Delegationen för mänskliga rättigheter och Utredningen för utvärdering av nationella handlingsplanen för mänskliga rättigheter samt handlingsplanen mot våldsbejakande extremism. Mot den bakgrunden avstyrker utskottet motionerna 2010/11:K418 yrkandena 13 och 2010/11:K424 yrkandena 1 och 2. Rätten till fria samtal på arbetsplatser Utskottets förslag i korthet avslår en motion om rätten till fria samtal på arbetsplatser. Utskottet hänvisar till arbetsmarknadsutskottets tidigare ställningstaganden. I motion 2010/11:K238 begär (S) ett tillkännagivande om att yttrandefriheten ska upprätthållas för det politiska samtalet på arbetsplatser. anför att Svenskt näringsliv i ett cirkulär uppmanat sina medlemsföretag att inte tillåta politiska möten eller spridning av politisk information på företagen. Hon anser att det är av största vikt att upprätthålla yttrandefriheten på arbetsplatser. Skrivelse om politisk information och opinionsbildning på arbetsplatsen På förslag av arbetsmarknadsutskottet gjorde ett tillkännagivande till regeringen om en utredning om politisk information på arbetsplatsen (bet. 2000/01:AU7, rskr. 2000/01:145). Bakgrunden var en motion, 2000/01:A208, av två socialdemokratiska ledamöter. Den dåvarande socialdemokratiska regeringen överlämnade en skrivelse (skr. 2004/05:66) om politisk information och opinionsbildning på arbetsplatsen med anledning av tillkännagivandet. I skrivelsen anges bl.a. följande om rättsläget: Utövandet av politisk verksamhet på privata arbetsplatser är inte reglerat i lag. I detta avsnitt redovisas översiktligt rättsläget när det gäller politisk information på arbetsplatsen. Enligt rapporten på arbetsplatser Rättsläge och förekomst (SOU 1975:27) gäller följande. Inom enskilda företags områden och anläggningar är det i första hand ägaren eller innehavaren som har rätt att besluta om och i vilken omfattning politisk verksamhet skall få förekomma på arbetsplatsen. Utomstående kan förbjudas tillträde till ett företags område och arbetsgivaren har rätt att ensidigt utfärda bindande föreskrifter om sådant som rör ordningen på arbetsplatsen i förhållande till de anställda. Denna rätt för arbetsgivare att besluta gäller frågor om möten, affischering och andra former av politisk och opinionsbildande verksamhet på arbetsplatsen. Slutsatsen är alltså att arbetsgivaren kan förbjuda politisk verksamhet, i vart fall om den sker i påträngande former, inkräktar eller på annat sätt stör verksamheten. Arbetsgivaren kan också av ordningsskäl ställa upp regler för möten på arbetsplatsen, även om de hålls utanför arbetstid. Samtal arbetskamrater emellan om politiska frågor och liknande mer diskreta beteenden får arbetsgivaren däremot inte förbjuda. Detta på grund av sedvanan som tillförsäkrar arbetstagare en personlig sfär också på arbetsplatsen. Arbetsgivaren kan även tillåta politisk verksamhet i vissa former och under vissa förutsättningar. Regeringens slutsats i skrivelsen var att det vid tillfället inte var ändamålsenligt att lagstifta i frågan om rätt till politisk information och opinionsbildning på arbetsplatser. Regeringen förde följande resonemang. Alla samhällsgrupper ska vara delaktiga i politiken, och det politiska samtalet ska kunna föras överallt. Det är dock problematiskt att skapa regler som ger alla åskådningar samma rätt och möjligheter att utnyttja arbetsplatsen för politisk information, särskilt om det är en ideologi som bygger på en människosyn som är oförenlig med grundläggande demokratiska värderingar. Att lagfästa en rätt till politisk information och opinionsbildning i förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare är svårt, och än svårare är att lagfästa en sådan rätt för utomstående. uttalade i betänkande 2004/05:AU8 med anledning av regeringens skrivelse att någon lagreglering inte borde genomföras och att frågan inte heller behövde utredas vidare. Utskottet föreslog att regeringens skrivelse skulle läggas till handlingarna, och kammaren beslutade i enlighet med utskottets förslag. avstyrkte med hänvisning till det tidigare ställningstagandet ett motionsyrkande om rätten till politisk information och opinionsbildning på arbetsplatsen i betänkande 2006/07:AU9. Utskottet anser mot bakgrund av de tidigare ställningstagandena från arbetsmarknadsutskottet att det inte finns skäl att föreslå något initiativ i frågan och avstyrker motion 2010/11:K238. Yttrandefrihet på offentliga platser Utskottets förslag i korthet avslår en motion om yttrandefrihet på offentliga platser. Utskottet anser mot bakgrund av en utredning att det inte finns skäl att ta något sådant initiativ som föreslås i motionen. I motion 2011/12:K226 av (S) begärs ett tillkännagivande om att införa en allemansrätt för yttrandefriheten på allmän plats. Motionären anför att yttrandefriheten gäller på offentliga platser, men att det finns inskränkningar. I vissa fall måste man söka tillstånd för att ordna möten, och det finns enligt motionären begränsningar för yttrandefriheten inne i butiksgallerior och köpcentrum. Yttrandefriheten måste enligt motionären gälla även i gallerior och köpcentrum och liknande platser. Varje medborgare är enligt 2 kap. 1 § regeringsformen tillförsäkrad gentemot det allmänna bl.a. mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Mötesfrihet definieras i regeringsformen som frihet att anordna och bevista sammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk. Demonstrationsfriheten definieras som frihet att anordna och delta i demonstrationer på allmän plats. Mötesfriheten och demonstrationsfriheten får enligt 2 kap. 24 § regeringsformen begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter endast begränsas av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot. Det skydd som regeringsformen ger för mötes- och demonstrationsfriheten gäller alltså gentemot det allmänna och inte i förhållandet enskilda emellan. Också äganderätten åtnjuter grundlagsskydd gentemot det allmänna. Enligt 2 kap. 15 § regeringsformen kan ingen tvingas att avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Om det finns sådana angelägna allmänna intressen och markanvändningen genom beslut av det allmänna inskränks på ett sådant sätt att pågående markanvändning inom den berörda delen av fastigheten avsevärt försvåras eller en skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten, är det allmänna skyldigt att ersätta skadan. Det är i ordningslagen (1993:1617) som man finner de av ordningsskäl motiverade inskränkningarna i den mötes- och demonstrationsfrihet som medborgarna är tillförsäkrade gentemot det allmänna. Med offentlig plats enligt 1 kap. 2 § ordningslagen avses gator, vägar, torg, parker och andra platser som i detaljplan redovisas som allmän plats och som har upplåtits för sitt ändamål områden som i detaljplan redovisas som kvartersmark för hamn- verksamhet, om de har upplåtits för detta ändamål och är tillgängliga för allmänheten andra landområden och utrymmen inomhus som stadigvarande används för allmän trafik. En allmän sammankomst, såsom en demonstration eller en sammankomst som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet får enligt 4 § ordningslagen inte hållas på offentlig plats utan tillstånd. Av förarbetena till ordningslagen (prop. 1992/93:210 s. 56 f.) framgår att uttrycket allmän plats som tidigare användes i den allmänna ordningsstadgan bör ersättas av uttrycket offentlig plats i ordningslagen. Detta innebär bl.a. att uttrycket offentlig plats används vid avgränsningen av tillämpningsområdet för krav på tillstånd för att få anordna allmänna sammankomster. Att uttrycket offentlig plats inte användes i dåvarande 8 kap. 7 § första stycket 5 ansåg det föredragande statsrådet inte utgjorde något hinder så länge innebörden av uttrycket i ordningslagen inte sträckte sig utöver vad som avsågs allmän plats enligt regeringsformen. Det anges också att en vanligt förekommande planutformning, särskilt i områden med småhusbebyggelse, är s.k. storkvarter. Förutom byggnadstomter för husen innehåller storkvarteren en eller flera kommunikationstomter, dvs. särskilt för hela husgruppen gemensamt avsatta områden som innehåller gemensam mark i form av t.ex. gator och parker. Sådana kvasiallmänna platser är i regel upplåtna för eller nyttjade för allmän trafik. Dessa platser skiljer sig varken till utformning eller till användningssätt från de egentliga allmänna platserna i plan- och bygglagens mening. De bör därför betraktas som offentliga platser. Vidare anförs i propositionen (s. 238) att gång-, cykel- och bilvägar samt torg är offentliga platser om de används av allmänheten i mer än bara ringa utsträckning. I propositionen framhålls vidare att det vid avgränsningen av begreppet offentlig plats inte görs någon skillnad mellan utrymmen under tak eller under jord och områden i det fria samt att behovet av en ordningsreglering inte kan anses vara mindre enbart av det skälet att utrymmet är beläget under tak eller under jord. Med innetorg avses vanligen en större öppen plats inom en byggnad som innehåller butiker, serviceinrättningar m.m. vilka är avgränsade från torget och vanligtvis även från varandra genom skyltfönster, väggar och dörrar. Byggnadskroppen kan dessutom innehålla exempelvis kontor och bostäder. Innetorgen har ofta samma funktion som torg i det fria. Under vissa tider kan det samlas många människor där, för att främst besöka butiker och olika serviceinrättningar. Det före kommer också att innetorgen fungerar som enbart genomgångspassager eller samlingsplatser. Eftersom det förekommer innetorg av olika karaktär har i 1 kap. 2 § sådana platser inte generellt angetts vara offentliga platser. Exempelvis kan innetorg med endast ett fåtal butiker och bara en in- och utgång inte anses vara ett utrymme som stadigvarande används för allmän trafik. I dessa fall finns det inte något uttalat behov av en reglering från ordningssynpunkt. Annorlunda förhåller det sig med större innetorg, som på ett helt annat sätt är jämförbara med torg i det fria. Större innetorg fungerar som genomgångspassager och samlingsplatser. Och beträffande sådana torg finns ett klart behov av en reglering från ordningssynpunkt. De utgör därför offentliga platser enligt punkt 4. Sammanfattningsvis kan sägas att den avgörande omständigheten som kan medföra att ett innetorg blir att anse som offentlig plats är att genomgångstrafik av någon betydelse förekommer. Den närmare avgränsningen får här överlämnas åt rättstillämpningen. En gångtunnel liksom för allmänheten avsedda områden eller utrymmen i eller vid järnvägs- och tunnelbanestationer skall på samma sätt som anses som offentliga platser. Här görs inte heller någon skillnad mellan områden i det fria och utrymmen under tak eller under jord. Beträffande järnvägs- och tunnelbanestationer liksom andra kommunikationsanläggningar får gränsen mellan offentliga och andra platser dras så att platsen är offentlig, om allmänheten har tillträde dit utan att först behöva lösa färdbiljett eller utan att det annars uppställs särskilda krav för tillträde. Nedgångar till tunnelbanestationer och gångpassager till spårområden utgör således offentliga platser. Däremot omfattas inte själva perrongerna av begreppet. Huvudprincipen är alltså enligt propositionen att ett område eller utrymme är offentlig plats, om allmänheten har tillträde dit utan att behöva erlägga avgift eller att det ställs upp andra särskilda krav för tillträde till området eller utrymmet. Utredning av frågor om anordnande av allmänna sammankomster på offentlig plats Regeringen gav en sakkunnig i uppdrag att utreda frågor om anordnande av sammankomster på offentlig plats. Utredaren redovisade sitt uppdrag (Ds 2008:53). Vad gäller frågan om vad som avses med en offentlig plats anförde utredaren att det är tydligt utifrån ordningslagens bestämmelser att en offentlig plats alltid också är en allmän plats, som är det begrepp som används i regeringsformen för att beskriva demonstrationsrättens räckvidd. Offentlig plats är en sammanfattande benämning för allmänt tillgängliga områden som används för något slag av trafik, inklusive vanlig gångtrafik, och innefattas därför i begreppet allmän plats, som ju avser varje plats som allmänheten rent faktiskt frekventerar. Det kan därför inträffa att en allmän sammankomst på allmän plats inte är tillståndspliktig enligt ordningslagen, av den anledningen att sammankomsten inte äger rum på en offentlig plats. Utredaren menade att fastighetsägare har begränsade rättsliga möjligheter att utestänga andra från köpcentrum och andra offentliga platser. Inte heller i praktiken förekommer det enligt utredaren särskilt ofta att fastighetsägare förbjuder eller begränsar politiska möten, demonstrationer eller andra allmänna sammankomster. I de fall detta trots allt sker finns det alternativa möjligheter för dem som vill hålla möten och bilda opinion. Något stort behov av regler som ytterligare begränsar fastighetsägarens rättigheter verkar därför inte finnas. Det skulle också enligt utredaren vara problematiskt att införa sådana regler mot bakgrund av den starka ställning som egendomsskyddet har enligt . Enligt utredaren stod det klart att fastighetsägares rättigheter och det bruk som i allmänhet görs av dessa inte kunde anses stå i missförhållande till intresset av att få anordna allmänna sammankomster på platser som utgör offentlig plats enligt ordningslagen. Någon anledning att överväga lagändringar fanns därför inte. behandlade motionsyrkanden om frågor om användandet av platser som är tillgängliga för allmänheten. Motionärerna framförde farhågor för att privatiseringar (med i vissa fall tillhörande inglasningar) av t.ex. torg och gallerior leder till försämrade möjligheter för debatt, opinionsbildning och offentliga samtal. De framhöll behovet av att köpcentrum och liknande platser betraktas som allmän plats och att de gemensamma mötesplatserna värnas. Enligt bostadsutskottets mening talade starka skäl för att huvudprincipen borde vara att var och en i förhållande till fastighetsägaren ska ha rätt att använda offentliga platser för debatt, opinionsbildning, offentliga samtal, flygbladsutdelning m.m. Mot den tecknade bakgrunden ansåg bostadsutskottet att fastighetsägares inställning till dessa aktiviteter hade för stor betydelse. Införandet av en ordning av det slag som utskottet förespråkade förutsatte enligt bostadsutskottet mer ingående analyser och överväganden. Det borde enligt bostadsutskottet ankomma på regeringen att särskilt överväga de frågor som utskottet nu har pekat på och ta ställning till hur avvägningen mellan de olika intressen som gör sig gällande borde göras. Regeringen borde därefter tillsammans med en redovisning av dessa överväganden återkomma till med de lagförslag m.m. som kan krävas. föreslog ett tillkännagivande till regeringen om detta. I betänkande 2007/08:KU11 behandlade ett motionsyrkande om att yttrandefriheten på offentliga platser skulle stärkas. I betänkandet anfördes att en sakkunnig person hade getts i uppdrag att behandla de frågor som bostadsutskottet hade tagit upp. Utskottet avstyrkte motionsyrkandet med hänsyn till att det pågick utredningsarbete inom i frågan. Mötes- och demonstrationsfriheterna är viktiga för demokratin och den fria åsiktsbildningen. Utskottet anser dock, mot bakgrund av vad utredaren av frågor om anordnande av allmänna sammankomster kom fram till, att det inte finns några skäl att ta något sådant initiativ som föreslås i motionen. Utskottet avstyrker motion 2011/12:K226. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om förbud mot proaktiva självmordssajter på internet. Utskottet hänvisar till yttrande- och informationsfriheten. I motion 2010/11:Kr296 yrkande 2 begär Skånberg (KD) att det ska utredas om proaktiva självmordssajter på internet bör förbjudas. Skånberg anför i motionen att antalet självmord i nästan har halverats , men att detta gäller åldrarna . I åldersgruppen 15 har ingen minskning kunnat ses . Det är i denna åldersgrupp som användningen av internet är störst. På internet förekommer många s.k. proaktiva självmordssajter. Dessa förespråkar enligt motionären självmord och innehåller beskrivningar av olika sätt att begå självmord. Vidare anför motionären att proaktiva självmordssajter är förbjudna i . Yttrandefriheten är, liksom informationsfriheten, en av de grundläggande fri- och rättigheter som medborgarna är tillförsäkrade gentemot det allmänna enligt 2 kap. regeringsformen. I 2 kap. 1 § första stycket 1 anges att var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. I första stycket 2 anges att det på motsvarande sätt gäller informationsfrihet: frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden. Särskilda bestämmelser om tryckfriheten finns i tryckfrihetsförordningen (TF) och om motsvarande frihet att yttra sig i ljudradio, television och vissa liknande överföringar samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar i yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Justitieministern har i svar på en skriftlig fråga (fr. 2008/09: 148) anfört att förekomsten av webbplatser som informerar om eller i vissa fall även uppmanar till självmord är upprörande. För sådana personer som redan befinner sig i riskzonen för att begå självmord kan bl.a. sådana webbplatser innebära en ökad risk. Justitieministern anförde vidare att publiceringar på internet omfattas av grundlagsskyddet i regeringsformen och yttrandefrihetsgrundlagen såsom en del av yttrande- och informationsfriheten. I svaret anges vidare att skyddet innebär att begränsningar i dessa friheter endast får göras med stor försiktighet. Att begränsa tillgången till eller stänga av webbplatser är ett omfattande ingrepp i yttrande- och informationsfriheten, i synnerhet när det blir fråga om censur. Sådana åtgärder är svåra att motivera med hänsyn till det starka skydd för yttrandefriheten som den svenska grundlagen innebär. Några initiativ av det slaget planerades inte, enligt justitieministern. Utskottsuttalande om medhjälp och hets till självmord behandlade i betänkande 2010/11:JuU8 ett motionsyrkande där det efterfrågades en utredning av om det kunde betraktas som en brottslig gärning att via internet hetsa någon till att begå självmord, att sälja medel för självmord eller sprida metoder för självmord. anförde att det givetvis var förkastligt att hetsa någon till att begå självmord, sälja medel för självmord eller att sprida metoder för självmord. Medhjälp till självmord var dock enligt utskottet inte en straffbar gärning, och utskottet var inte berett att föreslå att en översyn skulle initieras för att se över detta förhållande. Enligt utskottets mening borde inte något tillkännagivande till regeringen göras med anledning av motionen. I betänkande 2005/06:JuU22 behandlade justitieutskottet ett motionsyrkande om att systematisk nedbrytning av en person som leder till självmord skulle kriminaliseras. anförde att ett flertal av de åtgärder som kan användas för att bryta ned någon är kriminaliserade, t.ex. misshandel, olaga frihetsberövande och olaga tvång (3 kap. 5 § samt 4 kap. 2 och 4 §§ ). I sammanhanget borde det uppmärksammas att den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4 eller 6 kap. (dvs. brott mot liv och hälsa, brott mot frihet och frid samt sexualbrott) mot en närstående person kan, om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna har varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, dömas för grov fridskränkning till fängelse i lägst och högst (4 kap. 4 a § första stycket ). Utskottet avstyrkte motionsyrkandet. Utskottet anser att det givetvis är förkastligt och omoraliskt att på olika sätt uppmana andra att begå självmord. Mot bakgrund av yttrande- och informationsfriheten är dock utskottet inte berett att föreslå ett tillkännagivande om ett förbud mot proaktiva självmordssajter. Utskottet avstyrker motion 2010/11:Kr296 yrkande 2. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att stimulera debatten om värden. Utskottet hänvisar till sina tidigare ställningstaganden. och (båda KD) begär i motion 2010/11:K377 ett tillkännagivande om behovet av att stimulera debatten om värden. Motionärerna anser att det i bör inrättas en värdekommission i syfte att bredda och entusiasmera den etiska diskussionen. Motionärerna menar att en diskussion om etik och människovärde är viktig för att skapa ett människovänligt och demokratiskt samhälle. I politiken finns ett behov av samtal och debatt kring de grundläggande mänskliga och demokratiska värdena. En motsvarande motion avstyrktes i förenklad ordning i betänkande 2009/10:KU7. hade utskottet i ett flertal betänkanden avstyrkt yrkanden om att inrätta en värdekommission för att för att stimulera en bred offentlig debatt om människovärdet och de mänskliga fri- och rättigheterna, senast i betänkande 2008/09:KU17. I det betänkandet anförde utskottet att det delade motionärens uppfattning om att en diskussion kring etik och människovärde är av centralt värde för att skapa ett människovänligt samhälle och att värdegrundsarbetet är viktigt i all mänsklig verksamhet, även den offentliga. Enligt utskottet fanns det dock inte skäl till ett tillkännagivande om en värdekommission. Utskottet anser liksom tidigare att en diskussion kring etik och människovärde är av centralt värde och att värdegrundsarbete är viktigt i all mänsklig verksamhet. Utskottet anser dock inte att det finns skäl till ett tillkännagivande om att stimulera debatten om värden och avstyrker motion 2010/11:K377. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om föreningsfrihet. Utskottet anser att det inte är praktiskt möjligt eller lämpligt att till utredning ta upp den mycket omfattande frågan om rättighetsskydd för en enskild mot andra enskilda. Jämför reservation 2 (SD). I två motioner (2010/11:K414 och 2011/12:K364) begär i och (båda M) att den negativa föreningsfriheten ska stärkas. Motionärerna menar att den enskilde medborgaren fritt ska få välja politisk tillhörighet, trossamfund och facklig organisation. Föreningsfriheten är en grundläggande rättighet. Genom om de mänskliga rättigheterna ges skydd av föreningsfriheten och rätten att ansluta sig till en fackförening samt skydd mot diskriminering på grund av politisk åsikt.