bet · GZ01JuU15 · 2012-02-23 00:00:00 — Från har inhämtats att man inom arbetar med att färdigställa en ansökan för att genomföra ett EU-projekt mot barnsexturism. Projektet, som är tänkt att pågå , ska bl.a. innefatta anordnandet av konferenser där bl.a. frågan om hur EU-samarbetet kan utvecklas på området ska tas upp. Syftet ska vara att dels lyfta upp frågan på policynivå inom EU och inom EU:s förbindelser med tredjeländer, dels skapa förutsättningar för ett förstärkt, operativt brottsbekämpande samarbete, inklusive en ökning av antalet EU-medborgare som lagförs för sexualbrott som begåtts mot barn utanför EU. Som utskottet har uttryckt (bet. 2010/11:JuU1 s. 28 och 2010/11:JuU7 s. 53) är kampen mot sexuell exploatering av barn i samband med turism och resande ytterst angelägen. En av de viktigaste förutsättningarna för att kampen mot barnsexturismen ska bli framgångsrik är ett gott internationellt samarbete. Det europeiska samarbetet är därvid av central betydelse. Utskottet välkomnar därför regeringens initiativ till ett särskilt EU-projekt mot barnsexturism. Utskottet kan vidare med tillfredsställelse konstatera att och rådets direktiv om bekämpande av sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi antogs . Direktivet bygger till stora delar på resultatet av förhandlingar som leddes av det svenska ordförandeskapet i EU. Det innehåller effektivare och mer ändamålsenliga bestämmelser i kampen mot sexuella övergrepp mot och sexuell exploatering av barn än det tidigare rambeslutet. För att barnsexhandel ska kunna bekämpas internationellt är det nödvändigt med informationsutbyte. Utskottet ser därför fram emot regeringens kommande proposition om utbyte av uppgifter ur kriminalregister mellan EU:s medlemsstater. I detta sammanhang vill utskottet även påminna om att Prümrådsbeslutet nu har genomförts, vilket innebär att dna-profiler, fingeravtryck och fordonsuppgifter kan utbytas automatiskt med andra EU-länder (prop. 2010/11:129, bet. 2010/11:15 och rskr. 2010/11:302). Utskottet konstaterar vidare med tillfredsställelse att särskilda grupp mot barnsexturism fr.o.m. årsskiftet är permanent och att satsningen har resulterat i bl.a. flera fällande domar och en påtagligt förbättrad underrättelsebild. Även pågående arbete när det gäller denna typ av ärenden är givetvis positivt. Sammanfattningsvis anser utskottet att regeringen såväl nationellt som internationellt bedriver ett ambitiöst arbete mot sexuell exploatering av barn i samband med resande och turism. Enligt utskottet bör inte göra något tillkännagivande med anledning av det som anförs i motionerna 2011/12:Ju359 (S) yrkande 37 och 2011/12:Ju338 (V) yrkande 2. Kostnader och säkerhet vid idrottsevenemang Utskottets förslag i korthet avslår sex motionsyrkanden som gäller polisens uttag av avgifter för att bevaka idrottsevenemang, anmälningsplikt och kameraövervakning vid matcher. Jämför reservationerna 14 (SD) och 15 (S) samt särskilt yttrande 2 (S, MP, V) I motion 2011/12:Ju237 (S) pekar motionärerna på att de ökade säkerhetskraven vid bl.a. fotbollsmatcher har lett till ökade kostnader. Om kostnaderna tas ut från de enskilda klubbarna drabbas i en förlängning tredje man, t.ex. fotbollssupportrarna. Enligt motionärerna är det inte rimligt att polisens verksamhet ska finansieras av enskilda klubbar i stället för via skattsedeln. I motion 2011/12:Ju384 (SD) begärs det en översyn av lagstiftningen så att arrangörer av idrottsevenemang befrias från betalningsansvar vid polisinsatser. I motionen anförs det bl.a. att polisens brottsbekämpande verksamhet av principiella skäl bör vara skattefinansierad. I motion 2011/12:Ju351 (M) begärs det att de olika idrottsförbunden ska stå för en större del av kostnaderna för polisiära ordningsinsatser vid idrottsevenemang. Enligt motionärerna skulle polisens resurser därigenom kunna fördelas mer rättvist över landet i stället för att koncentreras till storstäderna. I motion 2011/12:Ju359 (S) yrkande 68 begärs det att personer som har tillträdesförbud eller som är dömda för våldsbrott eller ordningsstörning som är relaterad till idrottsevenemang ska kunna beläggas med anmälningsplikt på polisstationer under matchdagar. Motionärerna anför också att anmälningsplikten måste kompletteras med andra åtgärder, t.ex. en effektiv kameraövervakning på arenorna. Liknande yrkanden finns i motion 2011/12:Kr297 (S) yrkandena 33 och 34, där det begärs att anmälningsplikt införs för dömda huliganer och att ett tydligt regelverk skapas för kameraövervakning vid matcher. I 2 kap. 26 § ordningslagen (1993:1617) stadgas att den som i vinstsyfte anordnar en offentlig tillställning ska ersätta polismyndighetens kostnader för att hålla ordning vid tillställningen. Om det finns särskilda skäl får också den som i vinstsyfte anordnar en allmän sammankomst åläggas en motsvarande ersättningsskyldighet. Ersättningsskyldigheten gäller inte sådana ideella föreningar som anges i 7 kap. 7 § första stycket inkomstskattelagen (1999:1229). Om det finns särskilda skäl får ersättningsskyldigheten sättas ned eller efterges. Det är polismyndigheten som beslutar om ersättningsskyldighet. I förordningen (1982:789) om ersättning för polisbevakning och för anslutning av larmanläggningar till polisen m.m. finns närmare bestämmelser om den ersättning som ska betalas för ordningshållning vid allmänna sammankomster och offentliga tillställningar som anordnas i vinstsyfte. har tagit fram övergripande riktlinjer som ska vara till stöd för polismyndigheternas bedömning av om ersättning ska begäras. Riktlinjerna syftar till att arrangemangen ska behandlas så lika som möjligt nationellt. gav regeringen en särskild utredare i uppdrag att i egenskap av nationell samordnare löpande lämna förslag till hur brottslighet i samband med idrottsarrangemang kan motverkas. Utredaren ska också medverka till en förbättrad samverkan mellan berörda myndigheter och organisationer på central, regional och lokal nivå. Arbetet ska bl.a. baseras på erfarenheter från utarbetandet av den strategi mot våld inom fotboll och ishockey som tagits fram under ledning av landshövdingen i . med utgångspunkt i befintlig lagstiftning medverka till att ansvarsfördelningen mellan berörda parter klarläggs och att samverkan och uppföljning av de insatser som görs nationellt, regionalt och lokalt förbättras verka för en likformig modell för informationsutbyte analysera och vid behov lämna förslag till vad som krävs för att idrottsarrangemang ska kunna genomföras på ett tryggt och trivsamt sätt och vad bruket av alkohol, narkotika och dopningsmedel har för betydelse för brottslighet i samband med idrottsarrangemang göra en bedömning av den idrottsrelaterade brottslighetens omfattning, orsaker och struktur ta initiativ till och medverka vid möten där brottsförebyggande insatser i samband med idrottsarrangemang tas upp för att informera om det pågående arbetet. Från har inhämtats att den nationella samordnaren inom ramen för utredningsuppdraget kommer att titta på frågan om polisens uttag av avgifter för bevakning av idrottsevenemang. Uppdraget ska redovisas (dir. 2011:22). På förslag av justitieutskottet tillkännagav som sin mening att regeringen ska återkomma med ett förslag om att införa en anmälningsplikt för vissa personer som ska träda i kraft (bet. 2010/11:JuU28 och rskr. 2010/11:324). I betänkandet anförde justitieutskottet bl.a. att idrottsrelaterad brottslighet alltjämt är ett stort problem och att arbetet med att motverka och bekämpa denna typ av brottslighet måste fortsätta. Utskottet såg därför positivt på den ovan nämnda pågående utredningen. I utredningsdirektiven saknades dock enligt utskottet en anvisning om att föreslå en reglering om anmälningsplikt för personer med tillträdesförbud eller som har dömts för våldsbrott eller ordningsstörning relaterad till idrottsevenemang. Enligt utskottet skulle en anmälningsplikt innebära större möjligheter att hålla kända bråkmakare borta från arenorna. Utskottet framhöll att förslaget om anmälningsplikt givetvis måste utformas i enlighet med de regler som gäller i fråga om grundlagsfästa rättigheter enligt regeringsformen och samt att en sådan åtgärd inte får gå längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har motiverat begränsningen. Från har inhämtats att den ovan nämnda nationella samordnaren inom ramen för sitt uppdrag även kommer att behandla frågan om anmälningsplikt vid idrottsarrangemang. Som anges ovan ska uppdraget redovisas . Som framgår ovan ska den nationella samordnaren mot brottslighet i samband med idrottsarrangemang inom ramen för sitt utredningsuppdrag bl.a. se över frågorna om polisens uttag av avgifter för bevakning. I avvaktan på resultatet av utredningen anser inte utskottet att bör göra något tillkännagivande när det gäller kostnader för bevakning av idrottsevenemang. Utskottet avstyrker därför motionerna 2011/12:Ju237 (S), motion 2011/12:Ju384 (SD) och motion 2011/12:Ju351 (M). Som framgår ovan kommer även frågan om anmälningsplikt vid idrottsarrangemang att hanteras inom ramen för den nationella samordnarens pågående utredningsuppdrag. Utskottet avstyrker därför motionerna 2011/12:Ju359 (S) yrkande 68 och 2011/12:Kr297 (S) yrkandena 33 och 34. Utskottets förslag i korthet avslår två motioner om auktorisering och tillsyn av bevakningsföretag. I motion 2011/12:Ju313 (M) begärs det en översyn av regelverket inom bevakningsbranschen. Motionären anser bl.a. att tillsynen av bevakningsföretagen behöver bli mer effektiv. I motion 2011/12:Ju353 (M) begärs det en översyn av hur länsstyrelserna tillämpar reglerna om auktorisering av bevakningsföretag. Det har enligt motionären förekommit i för många fall att bevakningsföretag har anställt t.ex. personer med ett kriminellt förflutet. Regler om bevakningsföretag finns i lagen (1974:191) om bevakningsföretag. avses den som yrkesmässigt åtar sig att för någon annans räkning bevaka bl.a. en fastighet, en anläggning, en offentlig tillställning, en enskild person eller sedlar och mynt i samband med transport (1 §). Bevakningsföretag får inte bedriva verksamhet utan auktorisation, dvs. tillstånd (2 §). Auktorisation får beviljas endast om det kan antas att verksamheten kommer att bedrivas på ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt och i övrigt i överensstämmelse med god sed inom branschen. Det måste vidare kunna antas att verksamheten inte kommer att få en från allmän synpunkt olämplig inriktning och att den kommer att uppfylla de krav som ställs på verksamhet av det slag som företaget ska bedriva (3 §). All personal hos ett auktoriserat bevakningsföretag ska vara godkänd vid prövning med avseende på laglydnad, medborgerlig pålitlighet och lämplighet i övrigt för anställning i ett sådant företag (4 §). Frågor om auktorisation prövas av i det län där företagets ledning har sitt säte. ska inhämta yttrande innan en auktorisation beviljas (5 §). utövar också tillsyn över auktoriserade bevakningsföretag (8 §). har rätt att inspektera auktoriserade bevakningsföretag och att ta del av samtliga handlingar som rör företagens bevakningsverksamhet eller utbildning av väktare. Inspektionen ska göras så snart det finns anledning till det, dock minst en gång (10 §). får förelägga ett auktoriserat bevakningsföretag att vidta de rättelser och andra åtgärder som föranleds av tillsynen. Föreläggandet får förenas med vite (12 §). En auktorisation kan återkallas när det inte längre finns förutsättningar för auktorisation enligt lagen eller när det i övrigt finns särskild anledning till återkallelse. Frågor om återkallelse av auktorisation prövas av . Vid behandlingen av en sådan fråga ska inhämta ett yttrande från (13 §). I proposition 2011/12:31 Ändring av viss länsstyrelseverksamhet föreslår regeringen att vissa verksamheter, bl.a. handläggningen av ärenden om bevakningsföretag, ska koncentreras till ett mindre antal länsstyrelser. Regeringen föreslår därför att lagen (1974:191) om bevakningsföretag ändras på så sätt att regeringen får meddela föreskrifter om vilka länsstyrelser som ska ansvara för uppgifter enligt lagen. Regeringen anför (prop. s. 28) att syftet med en koncentration av viss länsstyrelseverksamhet är att åstadkomma en högre effektivitet och en mer rationell användning av resurser, såväl ekonomiska som personella. Ett ytterligare syfte är att säkerställa en väl fungerande rättssäkerhet. Regeringen konstaterar (s. 45) att de enskilda länsstyrelsernas verksamhet i bl.a. ärendegruppen bevakningsföretag är av mycket ringa omfattning. sysselsatte denna ärendegrupp tillsammans med ärendegrupperna medborgarskap, överförmyndare, begravningsfrågor, pantlåneverksamhet, bilskrotning, ensamrätt till sjunket gods, lönegaranti, deponerade medel, Allmänna arvsfonden, häradsallmänningar, lotterier och bitillsyn endast 56 årsarbetskrafter vid länsstyrelserna, vilket motsvarar av det totala antalet anställda. Regeringen framhåller att en uppgift normalt utförs bättre ju mer frekvent den görs. Vidare kan arbetet som regel anses bli bättre utfört om flera personer arbetar med samma frågor, så att de har möjlighet att utbyta erfarenheter med varandra. Särskilt sådana ärenden som utgör myndighetsutövning bör utföras på ett likformigt sätt över hela landet. Regeringen betonar att en koncentration inte får medföra en minskad tillsynsverksamhet, och regeringen har därför för avsikt att noggrant följa upp att så inte sker (s. 46). Regeringen har även för avsikt att noga följa upp hur propositionens förslag påverkar det allmännas behov av tillgänglighet till de berörda verksamheterna (s. 51). Sammanfattningsvis anser regeringen att det finns övervägande skäl för att koncentrera bl.a. ärenden om bevakningsföretag till färre länsstyrelser (s. 47). Enligt regeringen är det rimligt att anta att detta kommer att leda till bättre effektivitet och ökad likformighet i myndighetsutövningen. har antagit regeringens förslag och lagstiftningen träder i kraft (bet. 2011/12:KU2 och rskr. 2011/12:135). Utskottet har förståelse för motionsönskemålen om att se över auktoriseringen och tillsynen av bevakningsföretag. Det är givetvis oacceptabelt om personer som har kriminell bakgrund eller som av någon annan anledning är olämpliga får anställning i sådana företag. Som framgår ovan kommer emellertid handläggningen av ärenden om bevakningsföretag fr.o.m. att koncentreras till vissa länsstyrelser. Utskottet instämmer i regeringens och bedömning att detta torde leda till bättre effektivitet och ökad enhetlighet i myndighetsutövningen. Utskottet konstaterar vidare med tillfredsställelse att regeringen har för avsikt att noggrant följa upp att koncentrationen inte leder till en minskad tillsyn. Mot denna bakgrund finner inte utskottet anledning för att göra något tillkännagivande när det gäller bevakningsföretag. Motionerna 2011/12:Ju313 (M) och 2011/12:Ju353 (M) avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår en motion med förslag om att inrätta någon form av militärpolisorganisation i . Jämför reservation 16 (SD). I motion 2011/12:Ju398 (SD) begärs det att det ska skapas förutsättningar att inrätta en gendarmeriorganisation i . Enligt motionärerna finns det i ett behov av någon form av utökad militärpolisorganisation med uppgifter utöver dem som ordningspolisen normalt hanterar. Det skulle kunna handla om att ge understöd till ordningspolisen vid svårare ordningsstörningar och att göra ingripanden som kräver tyngre utrustning och en annan taktik än vad polisen normalt använder sig av. Försvarsmakten har på olika sätt gett stöd till samhället i övrigt. Även om det allt övervägande antalet stödinsatser har gällt räddningstjänst, har Försvarsmakten också lämnat andra former av stöd, t.ex. till polisen. Generella bestämmelser om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet finns i förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet (stödförordningen). Förordningen gäller dock inte för sådant stöd från Försvarsmakten till civil verksamhet som regleras särskilt i lag eller förordning. Inom ramen för stödförordningen får Försvarsmakten lämna stöd till polisen, , , andra statliga myndigheter samt kommuner och landsting. I har det betraktats som en allmän grundsats för militär medverkan vid polisiär verksamhet att väpnad trupp inte får sättas in mot den egna befolkningen eller andra civila. Denna grundsats framgår av 7 § stödförordningen. Enligt den bestämmelsen får Försvarsmaktens personal inte användas i situationer där det finns risk för att den kan komma att bruka tvång eller våld mot enskilda när stöd lämnas enligt förordningen. Efter terroristattackerna i inleddes ett utredningsarbete om myndigheternas och de övriga offentliga organens beredskap när det gäller omfattande terroristattentat och andra liknande extraordinära händelser i . Det utreddes även om polisen skulle få utökade möjligheter att begära in stöd från Försvarsmakten när det gäller att förhindra och ingripa mot terroristattacker och andra sådana omfattande angrepp på samhället. Utredningsarbetet resulterade i lagen (2006:343) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning. Enligt denna lag finns det en möjlighet för polisen att begära stöd från Försvarsmakten även med uppgifter som kan innebära användning av våld och tvång mot enskilda. En sådan begäran om stöd ska beslutas av . Stödet ska gälla att förhindra eller på annat sätt ingripa mot en handling som kan utgöra brott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott. I förarbetena till lagen (prop. 2005/06:111 s. 19 f.) anför regeringen att det finns former av terroristattentat som polisen inte kan hantera på egen hand, främst vid händelser som utspelar sig i luftrummet eller till sjöss. Ett annat exempel på när polisens resurser inte räcker till kan enligt propositionen vara om flera terroristattentat inträffar på olika håll i landet. Regeringen framhåller i propositionen att det inte kan komma i fråga att Försvarsmakten lämnar stöd till polisen som kan innebära användning av våld eller tvång i samband med sådan brottslighet som polisen återkommande har att hantera, t.ex. ordningsstörningar vid demonstrationer, gängbrottslighet eller fotbollshuliganism (s. 29). Den nuvarande ordningen när det gäller Försvarsmaktens stöd till polisen beskrivs ovan. Som grundläggande princip gäller att väpnad trupp inte får sättas in mot den egna befolkningen eller andra civila. kan dock begära stöd från Försvarsmakten även med uppgifter som kan innebära våld och tvång mot enskilda. Det ska då gälla att förhindra eller ingripa mot en handling som kan utgöra terroristbrott. Enligt utskottet är den nuvarande ordningen väl avvägd. Utskottet avstyrker därför motion 2011/12:Ju398 (SD). "Allemansrätt" till gator och torg Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande med förslag om en allemansrätt för vissa gatu- och torgmiljöer. Jämför reservation 17 (MP, V). I motion 2011/12:Kr278 (MP) yrkande 20 begärs det att en allemansrätt införs för offentliga men privatägda gatu- och torgmiljöer så att principer och regler som gäller för offentliga platser i så stor utsträckning som möjligt också gäller där. Motionärerna anför bl.a. att det saknas demonstrationsrätt på privatägda platser, t.ex. i inomhuscentrum. I ordningslagen (1993:1617) finns det särskilda föreskrifter om allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Lagen innehåller även föreskrifter om allmän ordning och säkerhet i övrigt dels vid sammankomster och tillställningar, dels i viss kollektiv persontrafik, dels vid vissa idrottsarrangemang. När ordningslagen infördes ersatte denna lag den tidigare allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen (1956:618) om allmänna sammankomster. I ordningslagen har uttrycket allmän plats, som tidigare användes i ordningslagstiftningen, ersatts med uttrycket offentlig plats. Med offentlig plats avses i huvudsak detsamma som med allmän plats enligt de tidigare reglerna. En utvidgning har emellertid gjorts så att även t.ex. parkeringsplatser, s.k. innetorg och väntsalar som används för allmän trafik ska anses utgöra offentliga platser oavsett om området eller utrymmet är beläget inomhus eller utomhus. Med offentlig plats avses således i ordningslagen (1 kap. 2 § första stycket) 1. allmänna vägar 2. gator, vägar, torg, parker och andra platser som i en detaljplan redovisas som allmän plats och som har upplåtits för sitt ändamål 3. områden som i en detaljplan redovisas som kvartersmark för hamnverksamhet, om de har upplåtits för detta ändamål och är tillgängliga för allmänheten 4. andra landområden och utrymmen inomhus som stadigvarande används för allmän trafik. Enligt andra stycket i samma paragraf får regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun föreskriva att anläggningar för lek, idrott, camping eller friluftsliv, badplatser, järnvägsområden, begravningsplatser och andra sådana områden, om de inte omfattas av bestämmelserna i första stycket, ska jämställas med offentliga platser vid tillämpning av 3 kap. (Allmän ordning och säkerhet) och av lokala föreskrifter, under förutsättning att områdena är tillgängliga för allmänheten. I tredje stycket i samma paragraf anges att om ett område eller utrymme som avses i första stycket är tillgängligt för allmänheten endast under vissa tider, är det offentlig plats endast under dessa. Detsamma gäller områden som omfattas av en föreskrift enligt andra stycket. Vid avgränsningen av begreppet offentlig plats görs det inte någon skillnad mellan utrymmen under tak eller under jord och områden i det fria. Det avgörande är om området eller utrymmet används för allmän trafik. Det förhållandet att överbyggda områden kan utgöra offentliga platser är av särskild betydelse för innetorgen. Med innetorg avses vanligen en större öppen plats inom en byggnad som innehåller butiker, serviceinrättningar m.m., vilka är avgränsade från torget och vanligtvis även från varandra genom skyltfönster, väggar och dörrar. Byggnadskroppen kan dessutom innehålla kontor och bostäder. Innetorgen har ofta samma funktion som torg i det fria. Under vissa tider kan det där samlas många människor för att främst besöka butiker och olika serviceinrättningar. Det förekommer också att innetorgen fungerar som enbart genomgångspassager eller samlingsplatser. Eftersom det förekommer innetorg av olika karaktär har sådana platser inte generellt angetts vara offentliga platser. Exempelvis kan ett innetorg med endast ett fåtal butiker och bara en in- och utgång inte anses vara ett utrymme som stadigvarande används för allmän trafik. I dessa fall finns inte något uttalat behov av en reglering från ordningssynpunkt. Annorlunda förhåller det sig med större innetorg, som på ett helt annat sätt är jämförbara med torg i det fria. Större innetorg fungerar som genomgångspassager och samlingsplatser. För sådana torg finns ett klart behov av en reglering från ordningssynpunkt. De utgör därför offentliga platser enligt punkt 4. Sammanfattningsvis kan sägas att den avgörande omständighet som kan medföra att ett innetorg blir att anse som offentlig plats är att genomgångstrafik av någon betydelse förekommer (se , Ordningslagen [, Zeteo] kommentaren till 1 kap. 2 §). Enligt 2 kap. 4 § ordningslagen krävs det tillstånd för att anordna allmänna sammankonster och offentliga tillställningar på offentliga platser. Förutsättningarna för att vägra tillstånd till allmänna sammankomster och offentliga tillställningar regleras i 2 kap. 10 §. I första stycket anges att tillstånd till en allmän sammankomst får vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller med hänsyn till trafiken eller för att motverka en epidemi. I fråga om grunderna för att vägra tillstånd att anordna en allmän sammankomst har första stycket utformats i nära anslutning till regleringen i 2 kap. 24 § regeringsformen (tidigare 2 kap. 14 §) om möjligheterna att begränsa mötes- och demonstrationsfriheterna.