bet · GZ01MJU14 · 2012-04-16 00:00:00 — Ett beslut om att utse områden till särskilda bevarandeområden förutsätter att prioriteringar för varje enskilt område ska fastställas mot bakgrund av den betydelse området har för att möjliggöra att en gynnsam bevarandestatus bibehålls eller återställs hos berörda naturtyper. Prioriteringarna för varje område ska också väga in att Natura 2000 ska vara ett sammanhängande nätverk. Vidare ska prioriteringar fastställas mot bakgrund av den risk för försämring eller förstörelse som området kan vara utsatt för. För att nå en gynnsam bevarandestatus behöver bevarandemål formuleras. De bevarandeåtgärder som behövs för att nå dessa mål ska beskrivas. Hänsyn måste i det sammanhanget också tas till den hotbild som finns mot området. I fastställs bevarandeplaner av länsstyrelserna, som har god kunskap om Natura 2000-områdena. För både Fladen och Lilla Middelgrund finns fastställda bevarandeplaner. Sådana bevarandeplaner innehåller bland annat bevarandesyften, bevarandemål och bevarandeåtgärder samt en tidsplan för genomförandet. I bevarandeplanerna beskrivs därför vad som behövs för att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarandestatus. Genom planerna säkerställs att berörda naturtyper och arter får ett fullgott skydd. De visar också vilka åtgärder har huvudansvaret för att de genomförs. Med hjälp av planerna kan också åtgärder kommuniceras och beskrivas, vilket är betydelsefullt när tillstånd söks för en verksamhet eller åtgärd inom ett Natura 2000-område. Art- och habitatdirektivets regler om skydd av Natura 2000-områden genomförs i svensk rätt framför allt genom . tillämpas bestämmelser om Natura 2000-områden fullt ut även inom ekonomiska zon. I enlighet med direktivet krävs enligt tillstånd för att bedriva verksamheter eller vidta åtgärder som kan skada de värden som skyddas i ett sådant område. Det finns inga regler som undantar fisket från denna prövning. Länsstyrelserna är tillsynsmyndighet och ansvarar därigenom för tillsynen över bestämmelsernas efterlevnad. Fiske med redskap som skadar bottnarna anges som exempel i bevarandeplanerna för Natura 2000-områdena Fladen och Lilla Middelgrund på verksamheter eller åtgärder vilka kan skada områdenas naturvärden. Enligt måste sådana verksamheter eller åtgärder tillståndsprövas. Art- och habitatdirektivet reglerar inte förvaltning av fiske. Detta sker i stället inom ramen för EU:s gemensamma fiskeripolitik, där arbete med en ny förordning pågår. Havs- och vattenmyndigheten har påbörjat ett arbete med att ta fram förslag till riktlinjer för hur processen kring reglering av fisket i skyddade områden ska se ut. Om nya uppgifter visar att skyddet av de 2000-områdena är bristfälligt, vill jag försäkra att regeringen har för avsikt att åtgärda dessa. Mot bakgrund av redovisningen ovan föreslås att motion MJ270 (MP) yrkandena 1 och 2 lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller skydd och åtgärder med anledning av oljeutsläpp anförde utskottet i betänkande 2010/11:MJU5 att utskottet i likhet med vad regeringen anförde i budgetpropositionen ville se skärpta straff och tydliga ansvarsregler för oljeutsläpp. Utskottet såg positivt på att regeringen vill pröva möjligheten att märka olja med dna så att utsläppen kan spåras. Utskottet välkomnade även att regeringen i budgetpropositionen 2011 sade nej till oljeborrning i för att undvika stora miljökatastrofer. Utskottet ansåg att ska ha tillräckliga och tydliga befogenheter när det gäller brottsbekämpning, ordningshållning samt kontroll och tillsyn. Fler av de utsläpp som konstateras av måste leda till lagföring. Utskottet välkomnade därför regeringens avsikt att se över statens och kommunernas beredskap att hantera oljeutsläpp. bör ha en god förmåga att förebygga och hantera kriser till sjöss, och i denna förmåga ingår kapacitet att bedriva miljöövervakning och miljöräddningstjänst till sjöss. De olika regionala och internationella samarbetsavtalen om kapacitet för miljöräddningstjänst till sjöss är viktiga verktyg för att hantera stora olyckor. Utskottet noterade att satellitövervakning av oljespill sker genom det s.k. Clean Sea Net. har också tillsammans med och utvecklat oljedriftprognossystemet Sea Track Web med AIS-information och satellitbilder för att göra det möjligt att följa spill i efterhand för att kunna hitta och möjliggöra lagföring för illegala utsläpp. har i betänkande 2010/11:FöU2 Samhällets krisberedskap anfört bl.a. följande. Regeringen har i budgetpropositionen anfört att det är av stor vikt att fortsätter att utveckla förmågan att hantera olyckor till sjöss med allvarliga utsläpp som följd, detta på grund av den stora mängd olja som transporteras på och på grund av känslighet. tre nya kombinationsfartyg med större läktrings- och bogseringskapacitet som tagits i drift har stärkt förmåga att hantera större olyckor. Utöver de tre driftsatta kombinationsfartygen kommer ytterligare fyra något mindre kombinationsfartyg levereras. Målet är att ska ha förmågan att med nationella resurser bekämpa oljeutsläpp på upp till . Den operativa förmågan bedöms bli väsentligt större än den hos dagens miljöskyddsfartyg. Fartygen kan även gå med högre hastighet än de äldre fartygen, vilket gör att de kan vara snabbare på plats vid en eventuell olycka. Inriktningen är att placera ett fartyg i varje kustbevakningsregion för att ersätta en del av de äldre miljöskyddsfartygen i den nuvarande flottan. Vidare har en ständig beredskap för att både nationellt och internationellt kunna påbörja och leda en miljöräddningstjänst till sjöss. Den pågående förnyelsen av fartygsflottan välkomnades i betänkandet av försvarsutskottet. Den kommer att innebära en ökad förmåga att hantera allvarliga utsläpp till sjöss. har även, , nya sjöövervakningsflygplan som snabbt kan vara på plats längs hela kusten och ge värdefull information till de fartyg som sätts in för att bekämpa ett eventuellt utsläpp. konstaterar i betänkandet att säkerhet är starkt kopplad till utvecklingen i vår omvärld. Samverkan med andra länder är därför av central betydelse för hanteringen av dessa hot. Inget land runt eller i klarar ensamt ett stort oljeutsläpp eller har byggt upp en egen kapacitet för att kunna hantera stora olyckor. ansåg även att den gemensamma förmågan att hantera olyckor och kriser stärks genom ett fortsatt aktivt deltagande i internationella samarbeten och internationell övningsverksamhet. samordnar på regeringens uppdrag det civila behovet av sjöövervakning i ett system som kallas Sjöbasis, där information läggs till av de deltagande myndigheterna för att skapa en gemensam sjölägesbild. Även Försvarsmakten överför sin sjölägesbild, vilken anpassats för civila ändamål till detta system. Systemet kan bl.a. tillhandahålla uppgifter om kriminalunderrättelser, farligt gods, yrkesfiske, väderförhållanden, sjöfartsskydd och gräns- och tullkontroll. Fullt utbyggt omfattar Sjöbasis tio svenska myndigheter, förutom även , , , , , , , och geologiska undersökning. Systemet driftsattes internt inom , och övriga myndigheter fick tillgång till systemet . Inom ramen för det s.k. Sucbassamarbetet delar försvarsmakterna i , , , , , , och information. Genom Sucbas har , och tillgång till varandras lägesbilder och databaser elektroniskt. Fem andra länder byter i ett första steg information manuellt. kan EU:s länder koppla ihop samarbetet kring sjölägesbilden av med liknande samarbeten på andra håll i . konstaterar att informationen till stora delar redan finns inom olika nationella övervakningssystem och ser positivt på ett utvecklat samarbete. Sjöövervakning var en av de svenska prioriteringarna under EU-ordförandeskapet. samarbetar aktivt med andra medlemsstater och EU-institutionerna, främst kommissionen och rådet, för att förverkliga detta. Ett exempel på detta är projektet (Surveillance North) som och leder. I detta projekt som delfinansieras av samarbetar 24 myndigheter, både civila och militära, i 10 länder. Projektet är en del i arbetet för att skapa en gemensam informationsdelningsmiljö, Common Information Sharing Environment (), för att övervaka havet. kommer att redovisa sitt resultat i slutet . konstaterade i betänkandet att det pågår ett intensivt arbete på området och ansåg inte att någon ytterligare åtgärd från sida var motiverad. I regeringens skrivelse 2009/10:213 Åtgärder för levande hav anförs bl.a. följande. Som ett led i samverkan för utveckling av s.k. best practice för omhändertagande av föroreningar i strandzonen arbetar Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) inom ramen för Central Baltic Intereg () med s.k. cross-border cooperation med inriktning på utbildning och övning av strandnära räddningstjänst. Detta sker i samarbete med tio räddningstjänster i och . En rapport som har tagits fram visar att resurserna i för att ta hand om oljeskadade fåglar är små och ojämnt fördelade över landet. Enligt uppgift från involverar en oljeolycka eller ett oljeutsläpp på svenskt vatten flera olika aktörer. När ett utsläpp av olja sker till havs eller i de stora svenska insjöarna har ansvar för att ta hand om och ta upp oljan. När ett oljeutsläpp når land, eller om ett utsläpp sker i vatten inom ett kommunalt ansvarsområde, t.ex. vattendrag eller i hamnar, ansvarar den kommunala räddningstjänsten för miljöräddningen. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) ansvarar för den övergripande samordningen av oljeskyddet på land. Det finns även en nationell samverkansgrupp som arbetar med oljeskadeskyddet längs den svenska kusten. I den ingår representanter för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, , , , Kommuner och Landsting (SKL) och . Havs- och vattenmyndighetens oljejour ger råd och information till räddningstjänst, länsstyrelser och kommuner vid utsläpp av olja och kemikalier. Vid större oljeutsläpp i kan oljejouren bistå med rådgivning på plats. Oljejouren arbetar inom det nationella samarbetet med oljeskadeskyddet tillsammans med ett flertal myndigheter. Havs- och vattenmyndighetens ansvarsområde vid en oljeolycka eller ett oljeutsläpp är att hjälpa till med att bedöma hur utsläppet påverkar miljön. Genom oljejouren bidrar myndigheten med expertstöd vid olje- och kemikalieolyckor till havs och i inlandsvatten och ger kunskap om lämpliga miljöskyddsåtgärder. I samband med uppföljning av effekterna efter ett oljeutsläpp kan oljejouren även bistå med råd. Oljejouren sköts av och består av experter inom och limniska miljöfrågor. Tjänsten är till för alla, myndigheter liksom allmänhet. Enligt uppgift från MSB görs det vanligen stora ansträngningar att tvätta och på andra sätt försöka rädda oljeskadade fåglar som kommit i land. I finns det flera ideella organisationer, exempelvis Katastrofhjälpen för Fåglar och Vilt (KVF), som är beredda att tvätta oljeskadade fåglar. När det handlar om ett stort antal svårt skadade fåglar brukar man emellertid tvingas avliva dem. Tvättning kan lyckas i en del fall men ofta är fåglarna så utmattade eller skadade när de väl når stranden att de ändå inte överlever, trots att fjäderdräkten blir ren. En fågeltvätt tar en till med en efterföljande karantän som kan vara . Ofta måste fåglarna tvångsmatas och medicineras för att rehabiliteringen ska lyckas. Hela processen från det att man fångar en fågel till dess den släpps fri igen är mycket påfrestande för fågeln, som redan är stressad på grund av oljeskadan. Det är främst storvuxna fåglar som klarar av att bli tvättade. Kommunerna kan enligt MSB i vissa särskilda fall få ersättning för fågeltvätt, t.ex. för tvätt av fåglar som tillhör en rödlistad art. Mot bakgrund av det anförda avstyrks motion MJ291 (MP) yrkandena 1 och 2. Reglerna för körning av vattenskoter finns i förordningen (1993:1053) om användning av vattenskoter. I förordningen anges att vattenskoterkörning endast är tillåten i allmänna farleder och i områden där beslutat om undantag från det generella förbudet. Det kan anses oklart om reglerna är förenliga med EU:s krav på fri rörlighet för varor och tjänster. Den som kör vattenskoter är dock ansvarig för att köra säkert och inte påverka miljön eller andra människor och att följa reglerna i och sjölagen. Enligt uppgifter från är frågan om användning av vattenskoter under beredning. I avvaktan på resultatet av det arbete som pågår föreslår utskottet att motion MJ320 (S) lämnas utan vidare åtgärd. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden (M, C, KD) om allemansrätt i förhållande till markägarintressen. Enligt motion MJ272 (M) bör äganderätten inom allemansrätten stärkas och reglerna för utnyttjande av annans mark förtydligas. Den som äger mark med ett högt värde ur natur- eller turistsynpunkt riskerar att få många besök. Detta kan upplevas som intrång. Det skapar även slitage m.m. om mark och skog utnyttjas utan omtanke om naturen. Enligt motion MJ392 (M) bör man överväga möjligheterna till en översyn av lagstiftningen om allemansrätten i syfte att skydda allemansrättens ursprungliga syften. Det är viktigt att det finns både bärplockning och upplevelseindustri, men det är inte rimligt att värdet av skog och natur fritt kan exploateras, utan att markägare vare sig blir tillfrågade eller får ersättning. I motion MJ261 (KD) anförs att det finns anledning att skärpa lagstiftningen för kommersiell bärplockning i syfte att stärka äganderätten. När en näringsverksamhet förekommer bör ett avtal tecknas mellan den som betecknas som arbetsgivare eller uppdragsgivare och markägaren. Enligt motion MJ324 (C) bör få i uppdrag att lägga upp en plan för hur allmänhetens kunskaper om allemansrätten ska öka. Grundinriktningen måste vara att skydda naturen från att överutnyttjas. Detta stärker äganderätten som viktiga biotoper och naturvärden skyddas för framtiden. Enligt motion MJ395 (M) bör det fria handredskapsfisket och allemansrätten utredas. I en pågående utredning i regi undersöks gränsdragningsproblematiken mellan markägare och kommersiella aktörer inom allemansrätten. Liten, om ens någon, tonvikt läggs dock vid problematiken mellan vattenägare eller fiskerättsinnehavare och de som fångar fisk enligt lagen om det fria handredskapsfisket. Ett företag som anordnar en fisketävling på annans vatten har inte någon skyldighet att vare sig anmäla eller förmedla information om tävlingen till vattenägaren. Utskottet har tidigare behandlat allemansrätten och dess påverkan på äganderätten, senast i betänkande 2010/11:MJU19 där bl.a. följande anfördes. Allemansrätten är inskriven i 2 kap. 18 § regeringsformen. Allemansrätten behandlas även i 7 kap. 1 § . Allemansrätten är den begränsade rätt som var och en har att använda annans fastighet, framför allt genom att åtminstone till fots färdas över den och att vistas på den. Nyttjandet får inte gå så långt att fastighetens ägare (eller annan med särskild rätt till fastigheten, t.ex. en nyttjanderättshavare) tillfogas nämnvärd olägenhet eller ekonomisk skada. Utskottet konstaterade att organiserat kommersiellt utnyttjande av allemansrätten, t.ex. av reseföretag, kan medföra störningar. Ett sådant utnyttjande är i och för sig tillåtet även utan markägarens medgivande men kan förbjudas om det blir för intensivt. I motiven till (prop. 1997/98:45 del I s. 302) anför regeringen att det är tveksamt om en organisatör ska få utnyttja en fastighet kommersiellt och mer eller mindre permanent utan ägarens tillstånd. Sådana rådighetsfrågor behandlas dock inte i utan bör enligt motiven som tidigare lösas i rättspraxis. Generellt anförs det att arrangemang av någon betydelse inte bör ske utan markägarens medgivande men att det för förbud rimligen bör fordras att man kan befara skada eller olägenhet för markägaren. I ett rättsfall (NJA 1996 s. 495) fann att ett företag som ordnat organiserad forsränning hade utnyttjat en fastighet för intensivt. Eftersom utnyttjandet hade medfört avsevärda skador och olägenheter fann att organisatören saknade rätt att utan medgivande av fastighetsägaren arrangera eller på annat sätt medverka till den organiserade forsränningen. Utskottet noterade att organiserat friluftsliv även kan utlösa skyldighet att göra en anmälan för samråd enligt 12 kap. 6 § , om verksamheten kan medföra skada på naturmiljön. Ett arrangerande företag kan även enligt allmänna regler bli skadeståndsskyldigt för en skada på fastigheten om företaget eller dess anställda exempelvis brustit i hänsyn till markägaren vid sin planering eller gett felaktig eller otillräcklig information till deltagarna om deras skyldigheter enligt allemansrätten (jfr 2 kap. 1 § och 3 kap. 1 § skadeståndslagen). I sitt svar på interpellation 2006/07:373 om naturturism anförde näringsministern att en balans behöver uppnås mellan äganderätten och de intressen som enskilda turistföretagare har på annans mark. Ambitionen ska vara att få ett bra samtalsklimat mellan turistföretagare och fastighetsägare så att parterna kommer överens innan en kommersiell verksamhet etableras. Även i sitt svar på interpellation 2007/08:398 om turism anförde näringsministern att nyttjande av privata skogar, marker eller vattendrag för kommersiella syften bör bygga på ett gott samarbete med markägare. Turistföretagen och markägarna bör därför sträva efter att komma överens om hur naturturism ska bedrivas under ömsesidigt hänsynstagande. Utskottet har fått uppgift om att har finansierat en utredning om allemansrätten, Allemansrätten och dess framtid. Utredarna presenterar en nulägesbeskrivning med de problem som finns relaterade till allemansrätten. Utredarna föreslår bl.a. följande. Kommersiella aktörer bör inte skiljas ut från allemansrätten. En regionalt baserad ombudsman för allemansrätten bör inrättas. Länsstyrelserna bör diarieföra klagomål och andra kontakter från t.ex. privatpersoner som rör allemansrätt. präglas hanteringen av många icke-beslut som inte går att överklaga. En generell anmälningsplikt till länsstyrelserna föreslås för vissa typer av kommersiella aktiviteter. För att minska konflikterna i våra mest attraktiva områden för friluftsliv invid sjöar och andra vatten föreslås att domstolar, länsstyrelser och kommuner blir tydligare med skillnaden mellan allemansrättsligt tillgänglig och tillgänglig för fri passage med hänsyn till frizonens storlek i förhållande till fastigheten. Vidare föreslås en statlig markskadeersättning där företag som utnyttjar allemansrätten i sin verksamhet betalar in en avgift. Resurser för utbildning om allemansrätt bör förstärkas. Slutligen bör man enligt utredarna öka länsstyrelsernas möjlighet att ge råd och hantera ärenden som rör allemansrätt. har tagit emot synpunkter på de rekommendationer som finns i utredningen. Efter det att verket sammanställt synpunkterna och gett alla som vill möjlighet att ta del av dem, kommer verket att samla representanter för olika intressen och synsätt för diskussioner. När det gäller frågan om information om allemansrätten tar fram trycksaker och lämnar information via nätet. har även möjlighet att ge bidrag till friluftsorganisationer, t.ex. Svenskt friluftsliv, för att informera om allemansrätten. Utskottet betonade i betänkande 2010/11:MJU19 särskilt vikten av ökad kunskap samt dialog mellan kommersiella nyttjare och markägare. Utskottet vidhåller det som utskottet tidigare anfört och följer utvecklingen på området. Därmed föreslås att motionerna MJ272 (M), MJ392 (M), MJ261 (KD) och MJ324 (C) lämnas utan vidare åtgärd. Fiske anses inte ingå i allemansrätten. Reglerna om det s.k. fria handredskapsfisket är specialregler som utgör undantag från huvudregeln att tillstånd krävs för fiske i enskilt vatten. Frågan regleras i fiskelagen (1993:787) och förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen. Alla har rätt att fiska med handredskap utmed den svenska kusten och i de fem , , och samt i . Det innebär att man får meta, spinnfiska, pilka och pimpla samt fiska med lina som har högst tio krokar. Om man vill fiska någon annanstans måste man alltid fråga den som äger fiskevattnet eller har rätten till fisket om lov innan fiske sker. Utskottet, som även inom detta område vill betona vikten av dialog, i detta fall mellan vattenägare inom de nämnda områdena och t.ex. arrangörer av fisketävlingar, är inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motion MJ395 (M). Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden (S, KD) om skydd mot främmande arter, strategi mot den spanska skogssnigeln och jättebjörnlokan. Jämför reservation 17 (S). Enligt motion MJ398 (KD) yrkande 6 finns ett behov av att skärpa vaksamheten mot främmande arter i den svenska faunan. har flera nya arter kommit in i , bl.a. fiskarter, som kommit med barlastvatten från fartyg, och mårdhunden, som vandrat in via . bör bl.a. verka för att alla hamnar i och ska ha mottagningsanordningar för barlastvatten för att skydda havet mot främmande arter. I motion MJ376 (S) yrkande 9 anförs att en nationell strategi behövs när det gäller den spanska skogssnigeln. En sådan strategi bör innefatta både internationellt erfarenhetsutbyte och inhemska försök med bekämpning samt information till yrkesodlare och fritidsodlare. I görs enligt motionen inga vetenskapliga försök när det gäller bekämpning. Enligt motion MJ406 (KD) finns ett behov av en handlingsplan för att utrota den kraftigt giftiga jättebjörnlokan i . Att utarbeta en nationell och heltäckande aktionsplan borde vara en uppgift för länsstyrelserna. När det gäller främmande arter finns det en växande problematik med att arter introduceras i ekosystem där de inte har förekommit. Den största källan till problemet i vattensystem är fartygstrafiken och dess utsläpp av barlastvatten. Fler än 120 främmande arter har registrerats i , varav 80 arter verkar ha etablerat sig. Några exempel på introducerade arter som kan ha särskild betydelse för fiskenäringen i svenska vatten är det japanska jätteostronet, den svartmunnade smörbulten, rovvattenloppan och den amerikanska kammaneten (Svenska fiskbestånd med framtidsfokus, 2009/10:RFR2). I betänkande 2010/11:MJU19 anförde utskottet bl.a. följande. Införsel av främmande växter och djur är ofta ett hot mot den biologiska mångfalden i världen. Vissa främmande arter skapar också ekonomiska problem för samhället och enskilda, och några kan skada människans hälsa. Sådana arter som orsakar skador i sin nya miljö brukar benämnas invasiva främmande arter. anslutning till den internationella konventionen om biologisk mångfald innebär att vi har förbundit oss att kontrollera, utrota eller hindra införseln av de främmande arter som hotar inhemska ekosystem, livsmiljöer eller arter. är pådrivande och vägledande gentemot andra myndigheter och aktörer så att dessa uppmärksammas på det problem som introduktioner av främmande arter utgör. Verket tar fram och sprider kunskap om detta miljöproblem, verkar för att problemet uppmärksammas och åtgärdas i olika internationella forum, exempelvis inom EU, Konventionen om biologisk mångfald, , Konventionen om handel med hotade växt- och djurarter (Cites) samt konventioner som Ospar () och Helcom () samt har ett övergripande ansvar som central miljömyndighet. Principen om sektorsansvar innebär att myndigheter som exempelvis , och har ansvar för den införsel som sker inom ramen för den egna sektorn. Näringsutövare inom olika branscher har också ett ansvar för att miljöhänsyn tas i samband med den egna verksamheten. Utskottet hänvisade i betänkandet till meddelande KOM(2008) 789 som behandlar frågan om invaderande arter. Kommissionen redovisade i meddelandet det hot som invaderande arter kan innebära som den presenterar ett antal möjliga åtgärder på gemenskapsnivå. Utskottet redovisade även att regeringen i faktapromemoria 2008/09:FPM79 anfört att det är betydelsefullt att de föreslagna åtgärderna noggrant utvärderas utifrån såväl naturvårdens perspektiv som ett bredare samhällsperspektiv. Även sociala och ekonomiska värden av betydelse för en långsiktig hållbar samhällsutveckling bör vägas in.