bet · H001FiU12 · 2012-11-26 00:00:00 — Jag vill också tacka för rapporten, som ger oss folkvalda möjlighet att följa upp och den penningpolitik som förs. Jag är också inne på detta med ansvarstagande och vilka regelverk som måste till för att bankerna så att säga ska hållas lite bättre under kontroll. Men jag efterlyser också vad bankerna själva gör och vilket ansvar och vilken moral bankernas ägare och ledningar har för att se till att minska det långsiktiga risktagandet, kanske också för att i den vevan sänka vinstkraven lite grann? Jag skulle vilja se lite mer initiativ från bankägarna och bankledningarna i de frågorna. Jag vill fråga lite kort om inflationsmålet men inte utifrån vänsterns synvinkel utan mer utifrån om vi ska ta två typer av inflationsmål, både KPI och KPIF. Ska vi försöka fokusera på KPIF i någon form för att kunna utvärdera mot ett enda mål? Det gör ju många andra centralbanker i , i stället för att bolla med två mål. Det kanske skulle underlätta för oss som folkvalda att kunna sätta mer fokus på utvärderingssyftet, om vi skulle kunna närma oss det. Jag skulle vilja höra vad ni tycker om det sättet att gå ned till bara en typ av inflationsmål i stället för att ha två. Ordföranden: Då vänder jag mig till professorerna . Alla kommer att få ordet i den här rundan. : Den första frågan handlade om vilka åtgärder man ska vidta. Då föreslår vi två olika alternativ. Den ekonomiska teorin rekommenderar inte någon enskild modell, att en viss modell skulle passa alla. Det är därför vi föreslår två olika alternativ. Frågan om vilken modell man ska välja är en besvärlig fråga. Det har mycket att göra med balansen mellan oberoende och demokratisk kontroll. I en situation där det finns risk för ett opportunistiskt beteende från de politiska partiernas sida vill man ge större oavhängighet. Men i länder där det finns risk för överdriven byråkratisk kontroll kanske man vill göra tvärtom. Det beror alltså på. Det är upp till er att besluta. Vi kan inte det svenska samhället tillräckligt väl för att kunna ange vilken lösning som är bäst för er. Jag vill också svara på den fråga som ställdes om idén att man i affärsbankerna har fokuserat alldeles för mycket på vinster och att man kanske bör balansera bankernas motivation på ett bättre sätt. Personligen anser jag jag är inte säker på att håller med mig att man inte bara ska betrakta dessa företag som kassamaskiner, utan de ska också tillhandahålla jobb och tjänster till kunderna. Man kanske i bankernas styrelser skulle ge större makt till exempelvis konsumenter och se till att insättarnas intressen försvaras och att de ges större makt i bankernas styrelser. Men det ligger utanför vårt uppdrag. : Det frågades om formen rent strukturellt för att hantera finansiell stabilitet, huruvida det var en empirisk fråga. Jag tycker kanske inte riktigt att det är det. inledde perioden med det första alternativet, en trepartskommitté, men trivdes inte så bra med det som inträffade. Jag känner inte till något land där man är särskilt nöjd med hur det egna finansiella systemet har fungerat, så vi gick från alternativ 1 till alternativ 2. Men ett av problemen med alternativ 2, som faktiskt också har nämnt, är att det innebär att man koncentrerar en hel del av befogenheterna till en oberoende institution. När det gäller hamnar det hos en enskild person, och man kan naturligtvis hävda att det potentiellt kan vara icke-demokratiskt. Man kan också hävda att man lägger för många ägg i en och samma korg och lägger oerhört stor tyngd på en enda person mer än vad den personen rimligen kan förväntas hantera. Det handlar om en balansgång mellan alternativ 1 och alternativ 2. Det är inte så mycket något empiriskt utan handlar om sociala och politiska aspekter snarare än att man ställer dem mot varandra. Det frågades om huruvida det var ett slags skyttegravskrig som pågår mellan de olika ståndpunkterna i . När jag satt som ledamot i penningpolitiska kommittén hade jag en fortlöpande diskussion om huruvida avvikande åsikter borde publiceras. Då sades det till mig att det är en dålig idé att redogöra för avvikande åsikter, eftersom det är oerhört svårt att ändra uppfattning i det läget, eftersom man har tilldelats en speciell roll genom att ge uttryck för en viss åsikt. Jag gick i svaromål och sade att jag inte instämmer i det. När saker förändras kan jag mycket väl ändra min uppfattning. Jag hade en avvikande åsikt, men kort därefter ändrade jag uppfattning. Jag vill gärna tro att om jag hade suttit direktion skulle jag ibland ha röstat med minoriteten och ibland med majoriteten. Jag vill gärna tro att jag hade kunnat få den röst som kunde hoppa fram och tillbaka. Precis som vi nämnde tidigare känner vi stor sympati för bägge ståndpunkterna i just den här frågan. Som jag ser det finns det en fara. Det finns en fara när man har meningsskiljaktigheter som fortlöper , eftersom det kan komma att färga en mängd olika operativa insatser som en centralbank ansvarar för. Såvitt jag kan bedöma fast jag naturligtvis inte har sett så väldigt mycket av det är ledamöterna i direktion tillräckligt väl avvägda, vuxna människor som inte har utnyttjat den här splittringen för att på något sätt skada sin förmåga att samarbeta i andra sammanhang där de förväntas göra det. Men när den här typen av uppdelning uppstår om vi ska använda ordet skyttegravsartade finns det naturligtvis en viss risk. Det har vi också kunnat se i andra grupperingar och andra kommittéer, där stora, tydliga meningsskiljaktigheter som har redovisats och som avser viktiga och avgörande frågor kan leda till att man får svårt att arbeta tillsammans på en mängd andra områden. Jag har ingen anledning att tro att det har inträffat just när det gäller . Men den här typen av problem kan uppstå och kan utgöra en fara. Målet ska man höja det till ? Det tog upp i en artikel. Han fick i princip kritik från alla andra centralbanksaktörer. Jag har förstått att det har kommit upp igen det såg jag i genom en av de ledande centralbanksaktörerna. Men skälet till att förslaget röstades ned var att ett beslut om att ändra målet skulle komma just vid den här tidpunkten, alldeles uppenbart för att det skulle få konjunkturella effekter, det vill säga hantera ett pågående problem. Det hävdas att så snart man börjar peta i och ändra målen med omedelbar verkan, för att agera i det omedelbara , då kommer allmänheten att sluta sig till att målen kommer att ändras igen så snart nya problem i någon form uppstår. Målet ska alltså vara ett tydligt åtagande så att allmänheten kan känna en tilltro till det och att den kan lita på att håller kvar målet även på medellång och lång sikt. Det är det medellånga och längre perspektivet som verkligen är avgörande. Jag skulle faktiskt gå ännu längre än så och påstå att den typen av flexibelt inflationsmål som har verkat enligt, i likhet med de flesta andra centralbanker, faktiskt tillåter myndigheterna att tillfälligt acceptera när det uppstår något högre inflation för att det trots det ska vara förenligt med de omedelbara målen, om antagandet är att det kommer att återgå till målet som uppställts. I till exempel är det fallet. Vi har en inflation just , KPI, som ligger på . Vi tror, på grund av tillfälliga förändringar i priset på gas och el, att detta kommer att gå upp ända till . Men bedömer ändå att vi kommer att vara tillbaka på målnivå inom ungefär , och man har inte vidtagit några omedelbara åtgärder för att skärpa sin politik , helt enkelt på grund av att den nuvarande inflationen ligger betydligt högre än målet. Jag tycker att en väl utformad politik för flexibel inflation behövs. Det finns inte något behov, och det skulle inte ens vara en god idé, att förändra det underliggande medellånga målet på och skriva upp det på något sätt. : Jag skulle först vilja säga något om inflationsmålet. Jag håller i huvudsak med professor här, men jag vill ändå notera att det nog finns en del som talar för att det skulle vara bra om inflationsförväntningarna nu var lite högre. Men det är uppenbart också så att det är viktigt att det finns ett förtroende för ett långsiktigt commitment till inflationsmålet för att ekonomin ska fungera bra. Exakt vad detta mål ska vara är svårt att uttala sig om. Men det är uppenbart att ändringar i det ofta leder till problem. Det finns en elegant lösning på detta, och det är någonting som brukar kallas för prisnivåmål. Det innebär enkelt utryckt att man för det kommande inflationsmålet tar hänsyn till avvikelser som har gjorts tidigare, vilket innebär att man får en ännu klarare bild av hur inflationen kommer att vara på lång sikt därför att man vet att om inflationen skjuter under kommer den att tillåtas skjuta över . Ett sådant prisnivåmål kan också vara bra ur konjunkturstabiliseringssynpunkt eftersom det skulle innebära att vi skulle få förväntningar om högre inflation framöver och alltså lägre realräntor givet en viss nominalränta. Detta skulle vara en elegant lösning, och jag tror att de flesta ekonomer tycker att detta teoretiskt är en elegant lösning. Huruvida vi är redo att implementera detta i praktisk politik redan nu är en fråga som det ännu inte finns någon enighet om i ekonomkåren. Men det är i alla fall en elegant lösning som skulle medge att vi i en situation som kan få högre inflationsförväntningar utan att den långsiktiga prisstabiliteten komprometteras. Jag ska säga några ord om motsättningarna i direktionen. Delvis handlar det, som jag tolkar det, om huruvida man kan använda en probabilistisk analys när man sätter räntan. Går det att uttala sig om sannolikheten för till exempel en prisbubbla? Det är någonting som vi inte ens är eniga om kan existera. Det är klart att det är svårt att uttala sig om sådana sannolikheter. Jag har uppfattningen att man åtminstone för sig själv måste ha någon uppfattning om detta är någonting som kan hända. Om det kan hända, är det då en liten eller stor sannolikhet för det? Det är svårt att komma ifrån dessa frågor. Det finns dock vetenskapligt utvecklade metoder för hur man ska agera när det gäller beslutsfattande när man inte ens kan åsätta sannolikheter till olika utfall. Det finns något som kallas robust kontroll. Det ligger nog ännu längre ifrån praktisk implementering i penningpolitik än vad till exempel ett prisstabilitetsmål skulle göra. De metoder som jag känner till nu ger ett överdrivet fokus på de dåliga utfallen. De går egentligen ut på att man ska se till att det blir så bra som möjligt i den sämsta av världar och egentligen bortser från allt annat. Den typen av metoder går inte heller att lita på i penningpolitiken. : Det är inte så lätt att veta vad som är bäst. Alla länder har sina system och sina arv. Jag kan konstatera att när det blir bekymmer tenderar det att bli på det sättet att om man gör på ett sätt när har tillsyn, då flyttar man ut den ur . I ett annat sammanhang, om inte har tillsynen, flyttar man in den i . Detta gör att det rent empiriskt är väldigt svårt att komma till en entydig slutsats när det gäller hur man ska gå till väga. Jag tror att det viktiga är att man är ganska noga med rollfördelningen och att man nu tecknar det så gott som det över huvud taget är möjligt så att det går att förstå vem som förväntas fatta beslut om vad. Låt mig i anslutning till detta nämna en annan fråga på temat vad som fungerar bäst och som inte alls finns med i utredningen. Men det är en fråga som har varit aktuell i . Oberoende av det institutionella upplägget måste man se till att tillsynsmyndigheten har en långsiktig och stabil finansiering på ett sådant sätt att man kan bygga resurser i tillsynsmyndigheten så att den har en möjlighet att varaktigt och systematiskt utföra det arbete som den förväntas göra. Antingen gör man det på ett eller annat sätt via budgetprocessen som är knuten till , eller också gör man det via budget på ett eller annat sätt. I det senare fallet är tillsynsmyndigheten naturligtvis i någon form knuten till . Det är ett val som man kan göra och som man ställs inför. Då måste man bedöma vilken finansieringsmodell som har störst sannolikhet att varaktigt fungera på ett sådant sätt att vi kan bygga den tillsyn som vi önskar. Detta är en fråga som mig veterligen har diskuterats . Det är en oerhört viktig och central fråga när det gäller hur man ska lösa dessa saker framgent i . om en trench tänkte jag inte beröra utifrån ett penningpolitiskt perspektiv över huvud taget, utan det är en allmän fråga och frågeställning som finns i alla institutioner där det är många som ska fatta beslut på ett eller annat sätt. Det har att göra med hur man ska förhålla sig när det gäller det personliga ansvaret och hur det personliga ansvaret ska relatera till det som man kan kalla för ett kollektivt ansvar, ansvaret för institutionen i dess helhet och det budskap som institutionen i dess helhet har att lämna när man ägnar sig åt myndighetsutövning. Detta är en frågeställning som inte finns berörd över huvud taget i riksbankslagen eller i förarbetena i dess nuvarande form. Men när man arbetar i en centralbank eller i någon annan myndighet har man att hitta någon fungerande form för att hantera dessa båda frågor mer eller mindre . När det gäller stresstester publicerar vi likviditetsstresstester i vår stabilitetsrapport, och mig veterligen är vi en av de första centralbankerna i världen som gör det. Det finns väldigt mycket mer att göra inom detta område som vi ska göra för att bli bättre och tydligare. är det ett ganska öppet fält när det gäller teknologin inom detta område eftersom det är en sak att göra stresstest för en enskild bank men någonting helt annat att göra stresstester för ett system i dess helhet. Där återstår mycket utvecklingsarbete att göra. När det gäller KPI och KPIF har det till en del att göra med historien när vi en gång i världen bestämde oss för att det var KPI som var det övergripande målet. Då fanns det, och det finns fortfarande, en diskussion på europeisk nivå hur HIKP, det harmoniserade prisindexet, i ska se ut. Där finns inte räntor och utgifter på egnahem med. Man har egentligen inte kommit till någon slutsats när det gäller den frågan och hur detta ska se ut. Det betyder på något sätt att när inflationsmålet kom till i blev denna fråga lite hängande i luften. Den har hängt i luften på europeisk nivå . Så länge det är på det sättet tror jag att det är mest lämpligt att vi lever med den kombination som vi har där KPI, som är ett mått som används allmänt i det svenska samhället på många olika håll, är det övergripande målet. Men på kort sikt får vi också snegla på KPIF där vi räknar bort ränteförändringar. Det är den bästa kompromiss som vi har hittat så här långt. : Jag ska vara kortfattad, och jag kanske upprepar vad andra har sagt. Men när det gäller dessa olika lösningar och hur man ska se på option 1 och 2 som finns med i utredningen och om man ska se på tillsynen och institutionalian kring tillsynen finns det alla möjliga alternativ där ute . Ingen har väl fungerat bättre än någon annan. Det är väl lite grann som säger att man ibland ändrar efter kriser. väljer man att inte ändra efter kriser. Det viktiga är att bygga upp och stärka organisationer och stärka mandat så att vi har möjlighet att agera på detta. Vi ser systemriskrådet som den naturliga fortsättningen på det som vi har i . Det är någonting som vi kan åstadkomma ganska snabbt eftersom vi har en struktur där det egentligen bara är att formalisera det som finns där . Jag ska lite grann kommentera det som sade och understryka det som sades när det gäller just resurser och tillsyn. Vi har tidigare diskuterat det i finansutskottet. Det är viktigt. Det handlar inte bara om nivån på pengarna utan om robustheten i långsiktigheten. Den finansiella sektorn blir mer och mer komplicerad. Att kunna bedriva en proaktiv tillsyn och att kunna bedriva en tillsyn som innebär att vi kan angripa problemen i ett tidigt skede kostar pengar och kräver robusta planeringsförutsättningar. Där ser jag mycket fram emot att få se budgetpropositionen när de ansvariga ministrarna och utskottets ordförande ändå har indikerat att det är i dessa banor som man nu tänker även från regeringens sida, vilket vi välkomnar. Ordföranden: tackar för det. Jag vet att det är fler som vill ställa frågor och kommentera. Men det finns inte något tidsmässigt utrymme för det under just denna utfrågning. Däremot vill jag avslutningsvis säga att denna utvärdering nu kommer att ingå i en process inom utskottet som ska utarbeta ett betänkande om den. Den kommer att gå ut på remiss till berörda parter. Jag hoppas att den kan lägga grunden för en fortsatt intressant och givande debatt om dessa frågor även framöver. En del har under utfrågningens gång refererat till den redan sittande finanskriskommissionen under ledning. För utskottets del kan jag säga att vi på ett eller annat sätt ska följa även detta arbete noga, till exempel inom ramarna för utskottets sammanträden framöver. Det pågår ungefär . Jag kan informera er som vill ha tag i rapporten eller titta mer på detta att det finns information på webbplats som jag vill rekommendera i största allmänhet. Jag vill slutligen tacka alla er som har kommit hit och särskilt våra inbjudna gäster. Jag vill också rikta ett särskilt tack till professorerna för deras fantastiska arbete och utmärkta samarbete. Presentationsbilder från finansutskottets öppna utfrågning om utvärderingen av penningpolitik och arbete med finansiell stabilitet 20052010