bet · H001SfU1 · 2012-12-06 00:00:00 — Sjuktalen var så höga att fundamentet för den svenska arbetslinjen ifrågasattes.Hade inte många människor gjort någonting åt den saken hade vi kunnat befinna oss i ett moras i , som länder långt ifrån oss, men inte så långt ifrån oss, sitter i, av delvis andra skäl. Det var gemensamma insikter om att detta inte var bra som påbörjade en process som vi kan unna oss att resonera kring.Det här var inte bra för de sjukskrivna, som lämnades vind för våg . Det var inte bra för tilltron till den svenska välfärdspolitiken, till legitimiteten i de system som är viktiga för människor då och då i livet. Det var inte bra för svensk välfärdspolitiks fundamentala förmåga att fortsätta att utvecklas på det sätt som vi tycker är ganska naturligt i Sverige.Vi såg en begynnande minskning - och det här är viktigt - 2003, 2004 och 2005 med totalt sett 90 000 sjukfall, till priset av en nästan lika stor ökning av förtidspensioneringarna. Vi flyttade enkelt uttryckt över människor från sjukfall till förtidspensionering. Inte ens då fick de, nota bene, riktig förtidspension. De fick tidsbegränsad sjukersättning, tidsbegränsad förtidspensionering eller, för att använda ett uttryck som har använts här , de blev inte friskare utan bara fattigare. De fick lägre ersättning som tröst för att inte längre finnas i sjukpenningförsäkringen.Det här var inte bra för någon. Vi flyttade dem från ett system som sade att de formellt sett var i arbetskraften till ett system där de inte längre var i arbetskraften. Jag tror att alla inser att detta var en dålig lösning.Det vi har lyckats med - långt ifrån komplikationsfritt - är att få både en mycket rimligare sjuktalsutveckling och en mycket lägre utveckling av förtidspensioneringarna.Vi har alltså ett mycket bättre läge . Vi har väsentligt färre sjukfall som startas. Det är viktigt nog. Att antalet sjukfall startar, som naturligtvis varierar över år och över månader, är en sak. Men att de allra flesta sjukfall inte blir längre än nödvändigt ger den dramatiska framgång som vi, ibland gemensamt och ibland i stark strid, har lyckats utveckla de senaste åren.År 2005 var det 26 000 sjukfall som av någon anledning passerade den tidsgräns som då inte fanns. Det visste vi inte, för ingen mätte det. vet vi det. var det i stället 7 000 sjukfall som passerade . För de människorna är det lika viktigt fortfarande. Men det är en dramatisk skillnad som samhällsproblem och i vilka resurser vi kan sätta in för att hjälpa människor som riskerar riktigt långa sjukfall men som av olika skäl ännu inte har givit upp förhoppningen om att kunna komma tillbaka.Det här är inga små skillnader. Man ska inte leka med elden i de här frågorna. Om man vill ha tillbaka 26 000 fall som går eller ta tillbaka höga förtidspensioneringar, säg då det i klartext! Låtsas inte som att alla de förbättringar som har ägt rum sedan vi lyckades få både låga sjuktal och rimliga förtidspensioneringar har skett genom ett trollslag eller, med all respekt, genom gudomliga insatser!Detta är handfast, politiskt hårt arbete, inte mer och inte mindre. Det är lika imperfekt som politiskt arbete brukar vara - inte mer och inte mindre. Men låtsas inte som att man kan riva upp tidsgränser och ta tillbaka de reformer som har gjorts utan att detta mirakulöst skulle få någon effekt i att människor går tillbaka till det gamla.Det är en tuff arbetsmarknad där ute. Det gäller människor med goda utbildningar utan sjukdom. Det gäller i ännu högre grad människor som ibland saknar både hälsa och god utbildning. Det kommer att förbli en tuff arbetsmarknad . Det är jag också helt övertygad om.Vi talar ibland entusiastiskt om att är en kunskapsekonomi, att vi inte konkurrerar med låga löner utan med hög kompetens. Allt detta är gott, och det är sant. Många av oss lever i en del av ekonomin där vi är otroligt väl rustade för detta. Jag vill bara varna för en sak: Underskatta inte svårigheten för de människor som inte har precis de egenskaperna! Varenda gång jag hör någon antyda att har fått "riktiga" jobb och därmed vill antyda, utan att våga säga det i klartext, att jobb med subvention och med stöd, manuellt eller ekonomiskt, inte är riktiga, egentligen inte duger. Då säger man i praktiken också att de stora grupper som kommer från sjukförsäkringen och som har viss men långt ifrån hel arbetsförmåga inte riktigt duger för vår fina, kompetensfyllda arbetsmarknad. Det här är en viktig sak. (Applåder)Den andra saken jag vill passa på att inte varna för men påpeka är att den psykiska ohälsan är i växande. Det gäller hela västvärlden. Den är delvis i växande i den goda meningen att den som andel växer därför att vi är så otroligt duktiga att hjälpa människor med enbart och rent somatiska funktionsnedsättningar tillbaka till jobbet. Det är en stolt tradition vi har i . Tekniska hjälpmedel, medicinsk utveckling, arbetsmarknadsförändringar och tolerans på jobbet gör att många får en andra chans. Detta måste vi lyckas med också vad gäller psykisk ohälsa. Det är inte så att våra flexibla arbetsmiljöer och våra interaktiva, sociala krav på jobben kommer att minska riskerna för människor med viss psykisk ohälsa att fara illa. Detta är en stor samhällsutmaning.Den tredje utmaning jag vill peka på är att vi har en ohållbar situation med att kvinnor mitt i livet är dubbelt så sjukfrånvarande som män och att detta har varit en djupt underskattad fråga. Den har i praktiken dolts under det faktum att vi har varit så upptagna av makrotalen, som man ibland säger, de övergripande talen för sjukfrånvaron. ser vi dem kristallklart och vet att detta får långsiktiga konsekvenser som understryker att många kvinnor redan från början har en sämre position på arbetsmarknaden. Det kan vi inte i längden acceptera.Jag drar några slutsatser av detta.En slutsats är: Håll i reformerna och följ dem noga! Vi har en historisk record i av att då och då klara av att genomföra komplicerade, svåra sociala reformer fast mycket talar emot att de ens går att genomföra. Det delar vi från höger till vänster. Det här är en sådan reform. Vi ska inte vara okritiska. Vi är helt öppna för synpunkter, men håll i reformen och följ utvecklingen noggrant! Äventyra inte de väsentligaste framgångarna genom att våghalsigt ta bort fundamentala delar av en reform som har tjänat så väl!En annan slutsats är att vi ska fortsätta att utveckla rehabiliteringsinsatserna. Det görs otroligt mycket . Det läggs ned väsentligt mycket mer pengar i samlade rehabiliteringsinsatser på väsentligt många färre sjukskrivna i den här budgeten än i den budget som föregick den borgerliga regeringens första budget, men mer kan alltid göras. Jag är helt öppen för det. Vi måste framför allt ha mer kunskap om vad som fungerar. Den kunskapen har alltid varit bristfällig. Rehabröran är ett branschuttryck som ingen ska vara stolt över men som många har vittnat om i många olika regeringar. Det har funnits en svag kunskap om vilka insatser som egentligen fungerar.Nu bygger vi steg för steg upp kunskapen om vad som kan fungera, och vi är helt öppna för att revidera de insatserna från tid till annan för att vara säkra på att det är evidensbaserade insatser som görs.En tredje slutsats är att vi ska öppna för fler arbeten med det som på engelska kallas för supported employment. Det handlar om människor som har med sig stöd in på arbetsplatsen. Våra etablerade funktioner för lönebidrag och annat fungerar ofta bra men långt ifrån alltid. Fler unga människor behöver ha handfast hjälp med sig in på arbetsplatsen om deras förmågor parat med mått av problem ska kunna tas till vara.Sist men inte minst måste vi då och då våga blicka framåt. Vi har dagsstrider som är helt legitima, och vi har en socialförsäkringsutredning som är viktig. Låt oss då och då blicka framåt på riktigt långsiktiga utmaningar. En sådan utmaning som jag tror att vi gemensamt skulle kunna bita i, trots olika uppfattningar på den korta horisonten, är hur omställningsförsäkringar som liknar dem vi har haft på andra delar av arbetsmarknaden kan hjälpa människor som tveklöst har arbetsförmåga som vi vill ta vara på men som omöjligen kan vara kvar i det arbete de en gång utbildade sig för och siktade på och i den anställning de just nu har. Allt detta visar att vi har stora utmaningar framför oss. Tack för att du deltar i debatten, statsrådet! Det uppskattar vi. Och tack för att du också gör det med intressanta inlägg!Först har jag en fundering om begreppet "riktiga jobb" som jag noterade föranledde applåder. För mig var det en ganska obegriplig kommentar, men det kan säkert vara någon missuppfattning här. Jag tycker i allra högsta grad att det är viktigt att vi kan ha subventionerade jobb. Jag gillar lönebidragsanställningar i stor utsträckning. Det har jag kämpat för . Däremot gillar jag kanske inte fas 3, som jag tycker är en förfärlig insats.Jag har tagit exemplet för att visa att det står i bjärt kontrast till de som statsrådet i debattartikeln hävdade har återkommit i jobb. Ekots granskning visade att man inte alls visste om man hade gjort det. Man visste inte om de över huvud taget hade blivit mer eller mindre sysselsatta . Man kan med andra ord bevisa vad som helst med statistik.Det finns två saker som jag tycker är intressanta och som jag vill ställa frågor om till statsrådet.För det första har jag tidigare ställt frågor om Svallfors undersökningar. Svenska folkets förtroende för sjukvården har ökat under . Man har gillat tanken på ett solidariskt välfärdssystem. Man uppskattar det som vi ibland kallar vår välfärdsmodell. Men det har skett en dramatisk försämring när det gäller sjukförsäkringen. litar inte på att det över huvud taget finns ett skydd när de väl behöver det. Vilken slutsats drar av den typen av studier?Den andra frågan handlar om sjuklöneansvaret för . Om vi är medvetna om att det är ett bekymmer att personer med tidigare sjukhistorik har svårt att komma in på arbetsmarknaden och i stället placeras i långtidsarbetslöshet - det handlar om kroniker, personer med tidigare sjukhistorik och personer med funktionshinder - vore det då inte en poäng att minska sjuklöneansvaret? Det tycker företagare, , väldigt många handikapporganisationer och andra. Vi har sett det som en möjlig väg att minska de hinder som finns för att man ska våga anställa personer med tidigare sjukhistorik. Jag har all respekt för högkostnadsskyddet, men det är lite för krångligt och lite för jobbigt för småföretagare att sätta sig in i det. Det har inte haft den effekten. Är det inte läge att prova detta med den andra sjuklöneveckan? Det här är inte adresserat till specifikt. Jag tvivlar inte på hans ståndpunkt i frågan. Men jag tog upp detta med riktiga jobb av det enkla skälet att jag så har hört återkommande antydningar om att så här många hade riktiga arbeten, det vill säga osubventionerade. Det har dykt upp på bloggar, i medier och på alla möjliga ställen. Jag vill markera att jag tror att det är en farlig syn på arbete. Det är framför allt en farlig syn om vi på allvar menar att människor som har förmåga och problem ska rymmas på arbetsmarknaden.Ett gott exempel är den arbetsförmedlingsstatistik som jag strikt har återkopplat till när jag diskuterar hur många människor som vi ser är i arbete och beskriver att drygt var fjärde som har lämnat finns i arbete. De påpekar också, om man läser statistiken noga, att en knapp majoritet av dem har olika former av stöd eller subventioner in i arbete. Det är inga små volymer vi pratar om här, och det är ganska naturligt.Jag har varit noga med att inte göra den distinktionen eftersom det vore konstigt om människor med i snitt sjukskrivning i ryggen, som inte var sjukare eller ansågs sjukare , 2007 och 2008 än att de inte fick förtidspension, inte skulle ha betydande problem att slåss på en helt öppen arbetsmarknad utan någon form av hjälp. Jag tycker att det är viktigt att påpeka det. Om vi inte erkänner detta kommer vi att ha människor som aldrig släpps in.Tilltron är mycket intressant, och det är en komplex fråga. Jag noterar i Svallfors undersökning, och det finns många snarlika undersökningar, att den breda tilltron till de svenska välfärdssystemen är hög. Misstänksamheten mot att det fuskas, missbrukas och överutnyttjas är lägre än på mycket . Det är viktiga saker. Vi kan säkert, inte minst i samband med förändringar, se att det går upp och ned i olika specifika delar av välfärdssystemen. Men det är en bra förutsättning att tilltron är hög, att betalningsviljan är god och att misstron mot överutnyttjande är låg. Det är uppenbarligen en öm tå för statsrådet. Jag kan förstå det eftersom Ekots granskning mycket tydligt visar att de siffror man valt att använda inte på något sätt visar att man hade en ökad förvärvsfrekvens. Det kunde tvärtom vara så att man var lika mycket i arbete före som efter hela den sjukperiod som inträffat. Den enda skillnaden är att med nuvarande politik har man också blivit av med rejält mycket mer ekonomisk ersättning. Man har blivit rejält mycket fattigare. Man har inte ökat sin förvärvsfrekvens, och det understryks också av granskning. De rehabiliteringsinsatser som gjorts har inte lett till någon större ökning av sysselsättningsfrekvensen. I några fall är det snarare tvärtom, vilket jag tycker är bekymmersamt. Det är därför jag tycker att det är viktigt att man funderar på vilken typ av insatser man faktiskt gör.Då kommer vi återigen till hur arbetslivet ser ut och möjligheten att ta bort den andra sjuklöneveckan. Varför är regeringen så tveksam till att göra detta? Det skulle minska ett av de hinder som många företagare och arbetsgivare uppger för att anställa personer med tidigare sjukhistorik. Högkostnadsskyddet fungerar inte. Vi vet att det vi behöver ett inkluderande arbetsliv och ett systematiskt arbetsmiljöarbete, och vi behöver också ta bort en del av de trösklar som finns för att man ska våga anställa personer med tidigare sjukhistorik. Då kan en borttagen andra sjuklönevecka var ett alldeles utmärkt sätt att möta detta.Svallfors studie visar mycket tydligt att medan moderater var fullt upptagna med att tala om att det fuskades i sjukförsäkringen hade inte svenska folket den uppfattningen. Tvärtom uppfattade man att det var ett system med stark legitimitet. Fallet i förtroendet för sjukförsäkringen har inträffat . Fallet har varit dramatiskt eftersom man numera inte vet om man får sjukpenning. De flesta löntagare kan inte veta om de har rätt till sjukpenning, om pengarna kommer och när pengarna kommer. Den osäkerheten skapar stora bekymmer för svensk arbetsmarknaden . av alla som ansöker om sjukpenning får precis den sjukpenning de ansöker om. Mycket få lämnar sjukförsäkringen på grund av att de passerar tidsgränserna. Väldigt många gör det för att de inte behöver passera tidsgränserna.Nästan alla som ansöker om att återinkomma i sjukförsäkringen får också ny sjukförsäkring. Den stora segern är att vi har kortat fallen, de fall som gick i förtidspensionering, och många människor lämnar den tidigare. Det här är den stora framgången.Det är inte så att det råder någon allmän tvekan om i svenskt samhällsliv om jag får sjukpenning om jag är sjuk, absolut inte. Det är däremot kristallklart att man inte kan ha sjukpenning hur länge som helst. Det är en otroligt viktig skillnad.Ni sprider ren desinformation om att det skulle vara statt i allmän osäkerhet om människor i som blir sjuka skulle kunna få sjukpenning. Det är inte sant.Om man inte när det var som värst var orolig för att vi hade västvärldens högsta sjuktal och högsta förtidspensioneringstal och för legitimiteten i systemen, då begriper jag inte varför man ens diskuterar att sjuktalen var för höga. Då var det väl bra att den som hade bett att få någonting fick det. Varför bekymra sig om saken över huvud taget?Jag är helt övertygad om att legitimitetsfrågorna är långsiktiga och viktiga. De bygger på en kombination av generositet till människor som behöver och högt ställda förväntningar på att människor inte ska behöva allt jämt. Det är det som vi har de gemensamma trygghetssystemen till.Sist men inte minst ska jag säga något om sjuklöneperioderna. Vi har, som du vet, saker inom ramen för . De tittar på hur arbetsmarknadens parter ska förhålla sig till de offentliga sjukförsäkringarna. Det är en viktig fråga i sig. Den internationella diskussionen skulle jag säga snarare går i riktning mot längre sjuklöneperioder för att koppla ihop arbetet och arbetsgivarens ansvar för rehabiliteringsinsatser. Man kan gå i motsatt riktning och skippa detta. Hade ni menat allvar med detta hade ni tagit bort den första och inte den andra sjuklöneveckan. Jag tycker att det är väldigt bra att statsrådet deltar i den här delen av debatten i alla fall.Det var en historik igen, kan man säga, om hur vår generella välfärd ser ut och vilka problem som man har mött. ökade korttidsfrånvaron och ökade långtidssjukfrånvaron, och det fanns rimliga förklaringar till detta. Också hade vi en konjunkturkris som gjorde att man slimmade organisationer och att allt fler blev sjuka. De kunde inte rehabiliteras tillbaka till sina arbetsplatser, för de hade slimmats på det sättet. Det var det som var problemet. Men vad man diskuterade var fusket, och det är ett fusk som egentligen var minimalt. visade i sin bok om sjukfrånvaron att det där var en fiktiv föreställning. Men det är med den bakgrunden som man kan förstå förändringarna av tidsgränserna och också utförsäkringen.Det är klart att det går att berömma sig av att sjuktalen och ohälsotalen minskar. Men vi vill också veta: Blir folk friskare eller är det andra typer av system som man är inne i eller är man ute ur systemet? Det är det som vi tycker är bekymmersamt i . Vi vill ha tidsgränser för när människor som är sjuka ska få hjälp och sjukvård och rehabiliteras. Man ska inte pressas ut ur en försäkring. Själva synsättet att man inte skulle vilja bli frisk och kunna ta ett jobb tycker jag är jättekonstigt.Statsrådet sade själv här att psykisk ohälsa växer. Ja, det gör den. Men varför har man då bara ett enda svar på det , att kbt gäller för lindrigare psykisk ohälsa? Det tycker jag är oerhört märkligt.Jag förstår fortfarande inte tidsgränserna. Jag förstår inte heller varför man väljer enbart en enda lösning för en viss ohälsa. Vi pratar självklart framtid, men historien är rätt viktig för att veta vilka vägar man ska ta. Jag tycker att den svenska historien egentligen från sjukförsäkringens införande men framför allt från lär oss viktiga läxor, att den då och då har fungerat alldeles utmärkt men också att vi har haft mycket konstigheter i den.En återkommande konstighet har inte varit att sjukfrånvaron har stigit i höjden i tider av massiva problem på arbetsmarknaden - tvärtom. Vi har haft en sjukfrånvaro som har stigit i höjden vid god ekonomi och god konjunktur och tvärtom sjunkit dramatiskt vid dålig ekonomi. Det antyder att svenskarna varit kärnfriska under varje lågkonjunktur och jättesjuka under varje högkonjunktur. En sådan sjukförsäkring, som har kallats mjuk, kan man i längden inte ha, därför att den urholkar sitt eget förtroendekapital. Det tycker jag är väl belagt. Jag förstår inte varför man ens försöker berömma sig av att ha varit med och sänkt den svenska sjukfrånvaron de senaste tio åren.En annan viktig sak i historien är att sjukförsäkringen - detta upptäcker jag då och då att jag nästan måste föreläsa om för människor som jag hade förväntat mig skulle kunna detta - inte är till för att garantera att den som är sjuk får sjukpenning. Den har alltid varit till för att garantera att den som är sjuk och till följd av sjukdom inte kan arbeta alls eller delvis kan få sjukpenning. Det är en otroligt viktig skillnad. Den har aldrig varit en yrkesförsäkring, branschförsäkring, och inte ens en personlig försäkring som hindrar dig från skyldigheten att söka nytt arbete om du kan arbeta, ibland med vissa mycket svåra uppoffringar. Så har det alltid varit. Vi ska värna denna flexibla, kravfyllda och generösa sjukförsäkring. Först när det gäller skillnaden i hög- respektive lågkonjunktur finns det också ett stort problem med hög sjuknärvaro som vi inte har diskuterat, men den finns ju. Det finns också system ute på arbetsplatser som innebär att man får extra om man inte varit sjuk. Jag tycker att det är ett väldigt konstigt att man vill ha en ökad sjuknärvaro. Det är nämligen det som i lågkonjunktur sker. Folk vågar inte sjukanmäla sig därför att man är rädd att bli av med jobbet.Jag förstår precis vad sjukförsäkringen är till för. Det är inte någon branschvis försäkring som jag har, utan kanske jag måste söka mig till någon annan typ av arbete om jag har en skada eller sjukdom som gör att jag måste byta bransch. Det är inte det som det handlar om. Men vad det ganska mycket handlar om är tidsgränserna. Till exempel kan en arbetsgivare som har en anställd som blir sjuk, och som man inte är så intresserad av att ha kvar, egentligen sitta lugnt i båten. Det finns visserligen saker som man ska åtgärda för att försöka vara med och rehabilitera den anställde som är sjuk tillbaka till arbetsplatsen. Men det händer ingenting om man inte gör det.Då undrar jag: Är det bara krav på den enskilde som är sjuk, eller kan man också tänka sig att ställa krav på arbetsgivaren, förutom sjuklöneansvaret? Där har vi ett förslag om att småföretagare ska slippa sjuklöneansvaret helt och hållet. Kan man ställa några krav på att arbetsgivaren ska göra någonting? Om arbetsgivaren inte gör det, ska det då hända någonting? Ska det vara några sanktionsavgifter, eller ska sanktionerna och misstron enbart riktas till den enskilde som är sjuk? Jag hörde tidigare i debatten att uttryckte sig så här: Vi är inte motståndare till att vi har vissa tidsgränser.Jag tycker att ni i oppositionen snart måste bestämma er om ni i grund och botten är för eller emot tidsgränsen. Jag förstår oppositionslockelsen, att låtsas som att historiken har vi inget att göra med över huvud taget. tittar vi bara på de problem som vi kan hitta här och och har inget ansvar för vare sig vad vi kom ifrån eller vad vi kan återvända till.Jag förstår den oppositionslockelsen och har säkert själv i denna kammare drabbats av samma sak, medges. Men i längden måste ni bestämma er för ett regeringsalternativ som genomför en handfast politik. söker ni från Social- till något slags oklart mandat för att riva upp ett antal saker i sjukförsäkringsreformen utan att vilja precisera vad de egentligen handlar om.Ni säger: Vi är inte emot vissa tidsgränser. Men den sista är ni emot. Att det ska finnas krav också på den enskilde är ni emot, åtminstone . Vad Socialdemokraterna tycker är lite oklart i just denna fråga.I längden kan ni inte låtsas att man både kan ha tidsgränser och vara utan tidsgränser. Tar ni bort tidsgränserna får det dramatiska konsekvenser för den svenska sjukförsäkringen. Det är jag helt övertygad om. Vill ni ha dem, stå då för detta! Vi står för att vi vill ta bort tidsgränserna. Vi vill ha tillbaka ungefär det läge som var tidigare men helst utan konsekvenser. Det är åtminstone ett budskap som det går att resonera kring.När det gäller kraven på arbetsgivare, på myndigheter och på enskilda är rehabiliteringsinsatser som jag sade svåra. Det vet alla som har varit i närheten av rehabiliteringsfrågeställningar. De bygger på att erbjudanden av hög kvalitet ska ges och att enskilda människor ska vilja och kunna svara på den sortens erbjudanden. Rehabiliteringen ska ha hög medicinsk standard och ta hänsyn till hela livssituationen. Det ges stora sådana insatser just . Arbetsgivarna är i hög grad en viktig del av dessa insatser. Dagens sjukförsäkring grundar sig på en lång resa som har gjort ända . var antalet personer med sjukpenning högt, drygt 290 000.