bet · GZ01JuU8 · 2012-04-26 00:00:00 — Detta förutsätter dock i det enskilda fallet att såväl teleadressen som en skäligen misstänkt person är identifierad. Regeringen konstaterar att de brottsutredande myndigheterna ofta har problem med att identifiera själva teleadressen och knyta den till en viss person när den härrör från ett anonymt kontantkort. Det är enligt regeringen givet att de brottsutredande myndigheterna har ett påtagligt behov av att i olika sammanhang få tillgång till uppgifter om abonnemang som avser kontantkort. Till en viss del är detta redan möjligt genom att kunden frivilligt har valt att lämna dessa uppgifter till operatören. Regeringen konstaterar att en registreringsskyldighet skulle kunna införas för att undvika att operatörerna saknar uppgifter om innehavarna. De brottsutredande myndigheternas behov av att få tillgång till uppgifterna måste dock, fortsätter regeringen, vägas mot andra intressen. En skyldighet att registrera den abonnent som använder ett visst kontantkort skulle innebära ett åliggande för operatörerna med kostnader som följd. Vidare skulle de personer som köper kontantkort bli skyldiga att ge upp den anonymitet som har funnits. Dessutom, fortsätter regeringen, är det tveksamt hur effektiv en registreringsskyldighet avseende abonnemangsuppgifter för kontantkort skulle bli för den brottsutredande verksamheten. Det skulle t.ex. behövas kontrollmekanismer för att förhindra att en köpare av kontantkort uppger felaktiga personuppgifter eller registrerar sig för ett stort antal kontantkort och sedan tillhandahåller dessa i kriminella kretsar. Dessutom, anför regeringen, skulle sådana kontrollmekanismer inte kunna hindra att anonyma kontantkort köps utomlands och utnyttjas i i brottsliga sammanhang. Sammanfattningsvis anser inte regeringen att det bör införas någon särskild skyldighet för operatörer att registrera uppgifter om abonnemang för kontantkort. I motion 2011/12:Ju6 (MP) yrkande 1 begärs det att ska avslå regeringens förslag till ny lydelse av 6 kap. 22 § andra stycket 2 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Om detta yrkande avslås begärs i yrkande 2 i samma motion ett tillkännagivande om att det nu gällande kravet på att fängelse ska vara föreskrivet för brottet och att påföljden ska bli en annan än böter fortfarande ska gälla för att få ut abonnemangsuppgifter för misstänkta upphovsrättsbrott. Ett liknande yrkande finns i motion 2011/12:Ju5 (SD) yrkande 5. I motion 2011/12:Ju239 (S) begärs det en översyn av regelverket och lagstiftningen om registrering av mobilnummer. Ett mobiltelefonnummer måste inte vara kopplat till en viss person genom personnummer. Motionären anför att detta förhållande kan underlätta och har underlättat för personer som bedriver brottslig verksamhet, eftersom det innebär att ett spårat samtal inte går att koppla till en individ. Förslaget om utökad tillgång till abonnemangsuppgifter är enligt mening väl avvägt. Vid denna bedömning beaktar utskottet särskilt vad regeringen anför om att exempelvis s.k. nätmobbning och andra trakasserier via internet har blivit ett allt större problem. När det gäller immaterialrättsliga brott noterar utskottet att rättighetshavare har en civilrättslig möjlighet att få ut abonnemangsuppgifter. delar regeringens uppfattning att de brottsbekämpande myndigheterna bör ha minst lika stora befogenheter som privata rättighetshavare att säkra tillgång till uppgifter som kan användas i brottsbekämpande syften. När det gäller avvägningen mellan myndigheternas intresse av att få tillgång till abonnemangsuppgifter och det integritetsintrång som ett utlämnande av sådana uppgifter innebär beaktar utskottet vad regeringen anför om s.k. dynamiska IP-adresser och att uppgifter som går utöver vad som kan anses som identitetsuppgifter inte omfattas av den aktuella bestämmelsen. anser utifrån sina utgångspunkter att justitieutskottet bör föreslå att anta propositionen i denna del och avslå motionerna 2011/12:Ju5 (SD) yrkande 5 och 2011/12:Ju6 (MP) yrkandena 12. Operatörernas skyldighet att lämna ut abonnemangsuppgifter Som regeringen anför i propositionen har de brottsbekämpande myndigheternas behov av tillgång till abonnemangsuppgifter förändrats påtagligt med hänsyn till den tekniska utvecklingen och det sätt på vilket brottsligheten på internet har utvecklats. På de grunder som regeringen anför instämmer utskottet i bedömningen att skälen för att låta polisen få en mer omfattande tillgång till abonnemangsuppgifter väger klart tyngre än enskildas motstående intresse av integritetsskydd. Utskottet anser alltså, i likhet med regeringen och , att skyldigheten för operatörerna att lämna ut uppgifter om abonnemang till de brottsbekämpande myndigheterna vid brottsmisstanke inte ska vara begränsad till brott av en viss svårhet. När det gäller immaterialrättsliga brott vill utskottet, liksom regeringen och , särskilt framhålla att rättighetshavare har en möjlighet att på civilrättslig väg få ut information om vem som har ett abonnemang. Utskottet instämmer i bedömningen att de brottsbekämpande myndigheterna bör ha minst lika stora befogenheter som privata rättighetshavare att säkra tillgång till uppgifter som kan användas i brottsbekämpande syften. bör därför bifalla propositionen i denna del och avslå motionerna 2011/12:Ju5 (SD) yrkande 5 och 2011/12:Ju6 (MP) yrkandena 12. Registrering av abonnemangsuppgifter för kontantkort Beredningen för rättsväsendets utveckling har i delbetänkandet Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (SOU 2005:38) övervägt frågan om det bör införas en skyldighet att registrera abonnemangsuppgifter för kontantkort. Som regeringen (med hänvisning till utredningen) pekar på i propositionen skulle en sådan skyldighet medföra vissa nackdelar i form av bl.a. kostnader för operatörerna och att de som köper kontantkort tvingas att ge upp den anonymitet som finns . Det är dessutom, som framhålls i propositionen, av flera skäl tveksamt hur effektiv en registreringsskyldighet för kontantkort skulle bli för den brottsutredande verksamheten. Utskottet instämmer i regeringens bedömning att det inte bör införas någon särskild skyldighet för operatörer att registrera uppgifter om abonnemang för kontantkort. Det finns därmed inte något skäl för att vidta någon åtgärd med anledning av motion 2011/12:Ju239 (S). Motionen bör avslås. Inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i förundersökningar Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag om att ett tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation även ska ge rätt att hämta in övervakningsuppgifter och att hindra meddelanden från att komma fram. antar vidare regeringens förslag om att hemlig övervakning av elektronisk kommunikation i vissa fall ska få användas utan att det finns en skäligen misstänkt person, samt att åklagaren i vissa fall ska få fatta interimistiskt beslut om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. avslår ett motionsyrkande om att 27 kap. 18 § ska ändras så att hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation får användas i förundersökningar om brottslighet av lägre svårhetsgrad än . avslår vidare ett motionsyrkande med förslag om att tillstånd till hemlig avlyssning borde kopplas till de misstänkta personerna i stället för till vissa telefonnummer. Jämför reservation 5 (SD). Tillgång till övervakningsuppgifter vid hemlig avlyssning Regeringen anför (s. 69) att det i de allra flesta fall är nödvändigt för de brottsutredande myndigheterna att få tillgång till övervakningsuppgifter även vid hemlig avlyssning. Ansökan om tillstånd till båda tvångsmedlen görs därför normalt . Regeringen konstaterar (s. 70) att vid samtliga tillstånd till hemlig teleavlyssning meddelades det beslut om hemlig teleövervakning. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att ett tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation även ska ge rätt att inhämta olika slag av övervakningsuppgifter och att hindra meddelanden från att komma fram. Regeringen framhåller att detta kommer att leda till effektivitetsvinster och anför vidare att ett inhämtande av övervakningsuppgifter när det finns skäl för den betydligt mer integritetskränkande åtgärden hemlig avlyssning bör anses rimligt från integritetssynpunkt. Tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation utan att det finns en skäligen misstänkt person Enligt de bestämmelser i lagen om elektronisk kommunikation som regeringen föreslår ska upphävas kan de brottsbekämpande myndigheterna ta del av uppgifter om elektroniska meddelanden utan att det finns en skäligen misstänkt person. Motsvarande möjlighet finns inte enligt reglerna om hemlig teleövervakning i . Dessa regler innebär tvärtom att tvångsmedlet får användas endast om någon är skäligen misstänkt för brott. Regeringen anser (s. 72) att de brottsutredande myndigheterna även måste kunna få tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation i förundersökningar även innan det finns en skäligen misstänkt gärningsman. Som skäl för denna bedömning anför regeringen bl.a. att tillgången till uppgifter om elektronisk kommunikation i ett tidigt skede i en brottsutredning ofta är av central betydelse för att effektivt kunna klara upp allvarliga brott. Det är avgörande att snabbt kunna ta reda på vem som är skäligen misstänkt för att andra åtgärder ska kunna vidtas mot denne i syfte att föra utredningen framåt. Vid sådan inhämtning är det av naturliga skäl inte möjligt att koppla åtgärden till en skäligen misstänkt person. Regeringen föreslår därför att det införs regler i om att hemlig övervakning av elektronisk kommunikation i vissa fall ska få användas utan krav på koppling till en skäligen misstänkt person. En förutsättning ska vara att förundersökningen rör brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott eller annat brott om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Detta innebär en viss utvidgning i förhållande till den nuvarande regleringen i 6 kap. 22 § första stycket 3 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. I fråga om uppgifter som rör ett särskilt meddelande ska inhämtningen endast få avse historiska uppgifter. Syftet med övervakningen måste vara att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet. Tillstånd till åtgärden ska ges av domstol. Interimistiska beslut om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation Som framgår ovan innebär regeringens förslag bl.a. att de brottsbekämpande myndigheternas möjlighet att snabbt få tillgång till historiska uppgifter som rör ett elektroniskt meddelande genom lagen om elektronisk kommunikation upphävs. Regeringen betonar (s. 78) att snabbhet i brottsutredningsförfarandet ofta är avgörande för ett lyckat utredningsresultat. Detta gäller särskilt, fortsätter regeringen, eftersom de som är delaktiga i grov brottslighet aktivt vidtar åtgärder för att försvåra myndigheternas brottsbekämpande insatser, t.ex. genom att regelbundet byta mobiltelefoner eller kontantkort. Regeringen konstaterar att även om domstolarna kan pröva brådskande frågor om tvångsmedel, har de inte någon beredskap för att meddela omedelbara beslut dygnet runt. För en effektiv brottsbekämpning är det därför enligt regeringen nödvändigt att kunna ge tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation snabbare än vad som är möjligt vid en exklusiv domstolsprövning. För att åstadkomma detta anser regeringen att åklagarna bör få möjlighet att interimistiskt tillåta hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. Regeringen föreslår därför att tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation ska få ges av en åklagare om det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra fördröjning eller annan olägenhet av väsentlig betydelse. Ett sådant beslut ska enligt förslaget genast anmälas hos rätten, som skyndsamt ska pröva om det finns skäl för åtgärden. Av integritets- och rättssäkerhetsskäl anser regeringen att domstolsprövningen av interimistiska beslut ska vara obligatorisk. Rätten ska alltså pröva åtgärden också i de fall den har upphört. I sådana fall ska rätten pröva om det har funnits skäl för åtgärden. Regeringen anför (s. 80) att det av integritetsskäl kan ifrågasättas om myndigheterna fritt ska kunna använda sådana uppgifter som har framkommit vid ett interimistiskt beslut som sedan upphävts av domstol. Ett generellt förbud mot sådan användning skulle emellertid enligt regeringen föra för långt, eftersom användning som är till fördel för en misstänkt person alltid måste tillåtas. Regeringen föreslår därför att om rätten finner att det har saknats skäl för åtgärden får de inhämtade uppgifterna inte användas i en brottsutredning till nackdel för den som har omfattats av övervakningen. , framhåller regeringen, hindrar inte rättens beslut att upphäva åklagarens interimistiska beslut att rätten eller åklagaren fattar ett nytt beslut om övervakning avseende samma historiska uppgifter om förhållandena ändras. Enligt 27 kap. 18 § är tröskeln för att viss brottslighet ska kunna föranleda hemlig teleavlyssning att det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse för brottet. I motion 2011/12:Ju5 (SD) yrkande 2 föreslås det ett tillkännagivande till regeringen om att paragrafen ska ändras på så sätt att hemlig avlyssning ska få användas vid förundersökning som avser brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , eller om det kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse. I motion 2011/12:Ju257 (KD) anförs att när det gäller grova brott borde polisens tillstånd till hemlig avlyssning kopplas till de misstänkta personerna i stället för till vissa telefonnummer. Enligt motionären skulle detta underlätta polisens arbete eftersom många brottslingar byter kontantkort ofta för att försvåra avlyssning. Motionären pekar även på att det nuvarande systemet leder till att antalet tillstånd för hemlig avlyssning blir missvisande eftersom flera tillstånd gäller samma person. konstaterar att när det gäller kravet på brottets svårhetsgrad vid hemlig övervakning av elektronisk kommunikation utan att det finns någon skäligen misstänkt person innebär regeringens förslag en viss utökning av myndigheternas inhämtningsmöjligheter. Utifrån vissa utgångspunkter som redogör för närmare i sitt yttrande anser utskottet dock att regeringens förslag även i denna del är väl avvägt. Utskottet betonar därvid bl.a. att en avvägning alltid måste göras mellan integritetsintrånget och det intresse som den föreslagna lagstiftningen ska värna. anser även att förslaget om att åklagare ska få möjlighet att fatta interimistiska beslut i brådskande fall får anses vara väl avvägt utifrån utskottets utgångspunkter. Utskottet noterar att det av integritets- och rättssäkerhetsskäl införs en obligatorisk domstolsprövning av sådana beslut. Av de skäl som regeringen anför instämmer utskottet i bedömningen att ett tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation även bör ge rätt att inhämta olika slag av övervakningsuppgifter och att hindra meddelanden från att komma fram. Som regeringen konstaterar ansöker myndigheterna normalt om tillstånd till båda tvångsmedlen , och den föreslagna regleringen bör därför leda till effektivitetsvinster. Utskottet anser vidare i likhet med regeringen att det även i fortsättningen bör vara möjligt att besluta om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation även då det inte finns en skäligen misstänkt person. Utskottet tillstyrker regeringens förslag om att regler om detta införs i . Som påpekar innebär detta att inhämtningsmöjligheten utökas något, sett till brottslighetens svårhetsgrad. Sammantaget med de uppstramningar som regeringens förslag innebär i övrigt (t.ex. obligatorisk domstolsprövning) måste detta emellertid, som kommit fram till, anses godtagbart. Utskottet tillstyrker även regeringens förslag om att åklagare i brådskande fall ska kunna meddela interimistiska beslut om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. I likhet med regeringen anser utskottet att det för en effektiv brottsbekämpning är nödvändigt att kunna ge tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation snabbare än vad som är möjligt vid en exklusiv domstolsprövning. Som noterar ska åklagarnas interimistiska beslut skyndsamt prövas av domstol, vilket givetvis är tillfredsställande av rättssäkerhets- och integritetsskäl. Hemlig teleavlyssning, eller hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation som det kommer att heta i fortsättningen, är ett mycket integritetskänsligt tvångsmedel som ska användas endast vid misstanke om allvarliga grova brott. Regeringens förslag innebär inte någon förändring av den nuvarande tröskeln för avlyssningsgrundande brott i 27 kap. 18 § . Enligt utskottet är den nuvarande tröskeln väl avvägd. Utskottet är därmed inte berett att ställa sig bakom motionsyrkandet om att sänka kravet på brottslighetens svårhetsgrad för att kunna använda hemlig avlyssning. Utskottet avstyrker även motionsförslaget om att ett tillstånd till hemlig avlyssning ska avse en viss person i stället för ett telefonnummer (eller annan adress). Enligt utskottet är det, inte minst från integritetssynpunkt, nödvändigt att reglerna om vad som får avlyssnas och övervakas är utformade så att domstolen vid tillståndsgivningen kan ta ställning till den konkreta åtgärd som avses. Ett beslut om hemlig avlyssning måste vidare vara så konkret att det kan bli verkställbart i praktiken. Sammanfattningsvis bör anta regeringens förslag i nu behandlade delar och avslå motion 2011/12:Ju5 (SD) yrkande 2 och motion 2011/12:Ju257 (KD). Inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i underrättelseverksamhet Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ny lag om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet. avslår ett motionsyrkande om att 2 § i den nya lagen ska ändras så att inhämtning av uppgifter får ske för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott av lägre svårhetsgrad än enligt regeringens förslag. Jämför reservation 6 (SD). De brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet är i huvudsak inriktad på att avslöja om en viss inte närmare specificerad allvarlig brottslighet har ägt rum, pågår eller kan antas komma att begås. Arbetet består främst i att samla in, bearbeta och analysera information. Inhämtning av underrättelseinformation sker på olika sätt. I stor utsträckning sker det genom öppna källor, men en inte obetydlig del av inhämtningen sker genom informatörer eller andra hemliga källor. I propositionen (s. 8283) beskriver regeringen myndigheternas behov av att i underrättelseverksamheten kunna hämta in information, bl.a. uppgifter om elektronisk kommunikation. Regeringen föreslår därför att övervakningsuppgifter om elektronisk kommunikation ska få hämtas in i underrättelseverksamhet. Det gäller dels historiska uppgifter om meddelanden, dels uppgifter om vilka elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst geografiskt område eller uppgifter om i vilket avgränsat geografiskt område en viss elektronisk kommunikationsutrustning finns eller har funnits. För att underrättelsearbetet ska kunna bedrivas effektivt är det enligt regeringen (s. 84) nödvändigt att inhämtningen av uppgifter kan ske förhållandevis brett och förutsättningslöst. En alltför strikt reglering riskerar att hindra inhämtningen på ett icke önskvärt sätt. , anför regeringen, innebär en inhämtning av övervakningsuppgifter normalt sett ett visst intrång i den övervakades personliga integritet. Det måste därför finnas en klar reglering som är tillräckligt förutsebar och som möjliggör en effektiv fortlöpande tillsyn och granskning i efterhand. Regeringen föreslår att detta uttrycks så att uppgifterna får inhämtas om omständigheterna är sådana att åtgärden är av särskild vikt för att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. Inhämtning ska vidare endast få beslutas och genomföras om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som åtgärden riktar sig mot eller för något annat motstående intresse. När det gäller brottens svårhetsgrad anser regeringen (s. 8586) att integritetsskäl talar för att den nuvarande tröskeln ska behållas. Förslaget innebär således att inhämtningsåtgärden ska vara av särskild vikt för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . När det gäller vissa brott som anses vara särskilt allvarliga för rikets säkerhet ska dock inhämtning av uppgifter få ske trots att brotten inte har ett straffminimum som uppgår till fängelse. Detta gäller de brott som kan föranleda hemlig teleövervakning enligt både lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott och lagen (2008:854) om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott. Båda dessa lagar är tidsbegränsade till utgången av 2013, och regeringen föreslår (s. 87) att möjligheten att inhämta uppgifter i fråga om den aktuella brottsligheten tidsbegränsas på samma sätt. När det gäller frågan om vem som ska få besluta om inhämtning av uppgifter i underrättelseverksamhet framhåller regeringen (s. 88) att andra intressen gör sig gällande i sådan verksamhet än under en förundersökning. Regeringen anför att i underrättelseskedet präglas integritetsaspekten mer av ett medborgarperspektiv än av ett sådant tvåpartsförfarande som särskilt lämpar sig för prövning i allmän domstol. Regeringen föreslår att beslutanderätten bör tillkomma polismyndigheten och , dvs. myndighetschefen, som ska kunna delegera beslutanderätten till någon annan person på myndigheten som har den särskilda kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs. Myndigheterna ska fortlöpande underrätta om fattade beslut. När det gäller användningen av de uppgifter om elektronisk kommunikation som har inhämtats i underrättelseverksamhet föreslår regeringen (s. 93) att sådana uppgifter ska få användas utan begränsning för att förhindra brott. När det gäller användningen av uppgifterna för att utreda brott anser regeringen (s. 92) dock att rättssäkerhetsskäl talar för att användningen bör begränsas. Regeringen föreslår därför att om det har framkommit uppgifter av betydelse för utredningen av ett brott vid inhämtning av elektronisk kommunikation i underrättelseverksamhet, ska uppgifterna få användas i en förundersökning endast efter tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. Förundersökningen ska alltså avse brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller något av de övriga brotten som särskilt anges i 27 kap. 19 § . På det sättet, anför regeringen, säkerställs att samma prövning görs av om uppgifterna ska kunna ligga till grund för ett beslut om åtal oberoende av om de har inhämtats i underrättelseverksamhet eller i en förundersökning. Därigenom beaktas också skillnaden i integritetshänseende mellan underrättelseskedet och en brottsutredning. Med användning avses enligt regeringen inte själva inledandet av förundersökningen. Det ska alltså inte krävas något särskilt tillstånd för att använda uppgifterna för att inleda en förundersökning. I den delen anför regeringen (s. 93) bl.a. att det vore orimligt om uppgifter som har inhämtats för att upptäcka sådan allvarlig brottslighet som anges i den föreslagna nya lagen om inhämtning av uppgifter i underrättelseverksamhet inte skulle kunna ligga till grund för att inleda en förundersökning om ett sådant brott. Regeringen vill alltså inte införa något undantag från skyldigheten i 23 kap. 1 § att inleda en förundersökning när det kan antas att brott har begåtts på grund av att uppgifterna har inhämtats i underrättelseverksamhet.