bet · GZ01FiU22 · 2012-06-12 00:00:00 — avslår en motion om att göra risktagandet i företagande oberoende av var i landet företaget är lokaliserat. Utskottet avstyrker motionen bl.a. med hänvisning till de förändringar av skattereglerna för företagande som dels har genomförts under den innevarande mandatperioden, dels utreds inom (). I motion 2011/12:Fi260 av (C) framhålls att kreditinstituten agerar olika gentemot sina kunder beroende på var i landet den verksamhet som är i behov av kredit är belägen. Om man bedriver sin verksamhet i en stad eller tätortsnära kan man ofta låna av en fastighets värde som säkerhet. Är verksamheten däremot belägen på landsbygden får man normalt begränsa sin belåning till av fastighetens värde. Denna värdering är i sig riktig och utgår från värdet av en tom lokal utan verksamhet med respektive läge. Bekymret för den som vill expandera sin verksamhet, om verksamheten är belägen på ett sådant ställe som medför att fastigheten har ett lågt belåningsvärde, blir då att man i jämförelse med om man haft en mera tätortsnära lokalisering i högre grad måste pantsätta annan egendom för att komma i åtnjutande av en kredit med i övrigt rimliga villkor. Detta i sin tur leder till att ett företag med kreditbehov förlagt till landsbygden i högre grad än andra får riskera t.ex. sina familjers fastigheter och annan belåningsvärd egendom. Behovet av initiativrika människor som omsätter idéer i företagsamhet är lika stort över hela landet. Enligt motionären finns det därför skäl att verka för att risktagandet i företagandet minskar i syfte att fler företagsidéer förverkligas. Motionären anser därför att lagstiftning och regelverk bör ses över i syfte att utjämna risktagandet i företagandet genom att låta de ur kreditvärderingssynpunkt sämre lokaliserade företagen kunna använda en upparbetad och obeskattad vinst i företaget som en del i sin investering. Näringsidkare har möjlighet göra årliga avsättningar av verksamhetens överskott till bl.a. periodiseringsfonder. Sådana avsättningar behöver inte beskattas fullt ut förrän näringsidkaren väljer att återföra avsättningen till beskattning, vilket måste ske . Detta framgår av 30 kap. inkomstskattelagen (1999:1229). behandlade en likalydande motion senast i betänkande 2009/10:FiU18. Utskottet noterade med hänvisning till skatteutskottets uttalande i betänkande 2009/10:SkU27 att den politik som bedrevs på skatteområdet syftade till att ge människor goda förutsättningar att starta och utveckla företag som kan bidra till en varaktigt hög sysselsättning i landet och därför tillgodosåg de önskemål motionärerna förde fram. Med detta avstyrktes motionen. behandlade i betänkande 2011/12:SkU14 ett antal motioner från den allmänna motionstiden som bl.a. berörde allmänna frågor kring företagande och investeringar. Med hänvisning till de riktlinjer för skattepolitiken som antog (prop. 2007/08:100, bet. 2007/08:FiU20, rskr. 2007/08:259) konstaterade utskottet ånyo att den politik som bedrevs på skatteområdet syftar till att ge människor goda förutsättningar att starta och utveckla företag som kan bidra till en varaktigt hög sysselsättning i landet. Därtill hänvisades till den översyn av företagsbeskattningen som den s.k. (Fi 2011:01) fått i uppdrag att göra. Syftet med utredningen är att utforma beskattningen så att företagande, investeringar och sysselsättning gynnas. Utredningen ska redovisa sina slutsatser . Utskottet konstaterar inledningsvis att det finns en möjlighet för alla näringsidkare att på skattemässigt förmånliga villkor använda en del av överskottet från näringsverksamheten till investeringar genom de s.k. periodiseringsfonderna. Utskottet vidhåller därtill vad det anfört i samband med tidigare behandling av motsvarande motionsyrkande (se bet. 2009/10:FiU18) och ser med intresse fram emot de förslag på området som kommer att presentera i sitt betänkande. Med detta avstyrks motion 2011/12:Fi260 (C). Utskottets förslag i korthet avslår tre motionsyrkanden om fri flytträtt för försäkringssparande. Utskottet avstyrker motionsyrkandena med hänvisning till att utskottet avvaktar resultatet av den utredning som ser över frågan. Jämför reservation 3 (SD). I motion 2011/12:Fi283 av och (båda C) framförs att införandet av flytträtt för nytt pensionssparande har förbättrat situationen för många sparare, men att detta inte är tillräckligt eftersom den stora merparten av pensionssparandet är inlåst i äldre pensionsförsäkringar. En allmän flytträtt som även omfattar äldre sparande bör därför införas. Det saknas också fri flytträtt för tjänstepensioner vars avsättningar regleras genom kollektivavtal, vilket innebär att löntagarna förnekas möjligheten att välja andra förvaltare än de som parterna valt ut. Vidare kan enligt motionärerna avgifterna för att flytta sitt sparande vara så höga att det försvårar för spararna att konsolidera sitt sparande. Frågan om fri flytträtt behandlas även i motion 2011/12:Fi277 av och (båda KD). Motionärerna anser att sparare har en grundläggande rätt att kunna rösta med fötterna och att, utan otillbörligt negativ inverkan av avgifter eller skatter, kunna byta förvaltare av sitt kapital om man är missnöjd med förvaltningen. Därför anser motionärerna att en fri flytträtt på samtliga spar- och försäkringsprodukter bör införas, dvs. även för sådant sparande som betalats in före . Också i motion 2011/12:Sk424 av och (båda SD) yrkande 1 anförs att den begränsning av flytträtten som finns till försäkringar som tecknats efter innebär att konkurrensen och effektiviteten hämmas, vilket kan skada såväl den enskilda försäkringstagarens intresse som branschens trovärdighet. Genom en ändring i skattelagstiftningens regler om återköp är det möjligt att utan skattekonsekvenser flytta värdet av en pensionsförsäkring till en annan försäkring meddelad av samma eller någon annan försäkringsgivare. Denna rätt till flytt är dock till sin karaktär frivillig i det avseendet att den förutsätter att parterna har avtalat om en sådan möjlighet. Den förutsätter även att den nya försäkringen uppfyller den skatterättsliga definitionen av pensionsförsäkring. infördes en civilrättslig reglering genom försäkringsavtalslagen (2005:104) som ger försäkringstagaren en ovillkorlig rätt att återköpa en individuell livförsäkring, om inte annat följer av försäkringens art eller av skattelagstiftningen. Hänvisningen till försäkringens art innebär att regeln är tillämplig på försäkringar med sparande i traditionell livförsäkring och fondförsäkring där det är säkert att försäkringsfall förr eller senare kommer att inträffa. Hänvisningen till skattelagstiftningen medför att endast en mycket begränsad del av pensionsförsäkringarna kan återköpas. I princip är det fråga om försäkringar med små återköpsvärden. Denna obligatoriska rätt till återköp av en individuell livförsäkring omfattar försäkringar tecknade och därefter. För att öka möjligheterna till flytt av en försäkring och för att säkerställa en god konkurrens på försäkringsmarknaden genomfördes ytterligare lagändringar 2007. Genom dessa utvidgades rätten till återköp till att även omfatta en rätt till överföring av hela försäkringens värde till en annan försäkring, förutsatt att en sådan rätt inte saknas enligt inkomstskattelagen (1999:1229). Dessa ändringar gäller endast försäkringar tecknade och därefter. Regeringen konstaterade i samband med förslaget till de senare ändringarna att effekten av den föreslagna regleringen skulle bli mer begränsad när tillämpligheten inskränktes till avtal som tecknats efter det att lagstiftningen trätt i kraft (prop. 2006/07:26 s. 46 f.). Regeringen gjorde dock den sammantagna bedömningen att en retroaktiv tillämpning av de föreslagna reglerna inte var lämplig. Regeringen avslutade med att anföra att frågan är av den arten att den kunde behöva analyseras ytterligare innan slutlig ställning tas. Utskottet behandlade senast i betänkande 2009/10:FiU18 liknande motionsyrkanden. Utskottet välkomnade det arbete som inletts i med att se över möjligheten till obligatorisk flytträtt för pensionssparande. Utskottet fann mot bakgrund av detta att det inte var påkallat att ta särskilda initiativ till åtgärder som föregrep det pågående arbetet. Med detta avstyrktes motionerna. Den av regeringen tillsatta (Fi 2010:03) har i uppdrag att analysera och lämna förslag kring frågor om flytträtt av försäkringssparande och vissa andra livförsäkringsfrågor med huvudsakligt syfte att stärka försäkringstagarnas intressen. Bland annat ska förslag till retroaktiv flytträtt lämnas, och de avgifter som är förenade med en flytt ska analyseras. Utredningen ska lämna sitt betänkande . Utskottet konstaterar att den utredning som har i uppdrag att bl.a. se över reglerna kring flytträtt av försäkringssparande ska lämna sitt betänkande . Som utskottet uttalade i samband med behandlingen av liknande motionsyrkanden i betänkande 2009/10:FiU18 har det inte för avsikt att ta några initiativ som föregriper detta arbete. Med detta avstyrks motionerna 2011/12:Fi283 (C), 2011/12:Fi277 (KD) och 2011/12:Sk424 (SD). Utskottets förslag i korthet avslår en motion om försäkringspremier och betalningsanmärkningar. Utskottet avstyrker motionen med motiveringen att frågan huruvida ytterligare åtgärder på detta område bör vidtas i första hand är en angelägenhet för de aktuella tillsynsmyndigheterna. Jämför reservation 4 (S, V). I motion 2011/12:Fi239 av (S) föreslås en översyn av tillämpningen av reglerna om betalningsanmärkningar så att människor inte drabbas felaktigt, t.ex. genom att få högre för lägenhets- eller villaförsäkringar. Risken för försäkringsfall ökar enligt motionären inte för att man kommit efter med räkningar för t.ex. hemtjänst. I 5 kap. 1213 §§ försäkringsrörelselagen (2010:2043) finns regler för hur försäkringsbolag får beräkna försäkringspremier. för liv- och skadeförsäkringar som meddelas än ska bestämmas utifrån antaganden om dödlighet och andra riskmått, räntesats samt driftskostnader som var för sig är betryggande, medan för tjänstepensionsförsäkringar ska sättas utifrån samma antaganden gjorda på ett aktsamt sätt. Försäkringsrörelselagstiftningen ändrades 1999, då bl.a. det s.k. skälighetskravet för togs bort. Skälighetskravet ansågs bl.a. innebära att premien skulle vara rimlig i förhållande till risken (prop. 1998/99:87 s. 157). I samband med att skälighetskravet togs bort anförde regeringen att principen varit vag och svårtillämpad. Fördelaktiga villkor för försäkringstagarna bör i stället åstadkommas genom regler som ger utrymme för en sund konkurrens mellan försäkringsbolagen och regler som säkerställer en bättre genomlysning av bolagens kostnader och förmåner (prop. 1998/99:87 s. 165). tillstyrkte regeringens förslag (bet. 1998/99:FiU28). Den nya försäkringsrörelselagen, som trädde i kraft , innebär inte någon ändring i sak i denna del. Vidare är försäkringsverksamhet tillståndspliktig (2 kap. 1 § försäkringsrörelselagen), och försäkringsföretag står under tillsyn (14 kap. 2 § försäkringsrörelselagen). I tillsynen ingår bl.a. att kontrollera att försäkringsföretagen följer gällande regelverk. Även bevakar försäkringsföretagen inom ramen för sitt uppdrag enligt förordningen (2009:607) med instruktion för . Utskottet behandlade senast i betänkande 2010/11:FiU31 en likalydande motion. Utskottet konstaterade att olika försäkringsbolag tillämpar olika kriterier för att närmare fastställa försäkringspremiens storlek. Detta förfaringssätt är enligt såväl som bedömning förenligt med gällande lagstiftning. Den nuvarande lagstiftningen syftar till att åstadkomma en sund konkurrens mellan försäkringsbolagen, och den enskilde försäkringstagaren har möjlighet att välja mellan ett relativt stort antal försäkringsbolag, som tillämpar olika principer vid fastställande av försäkringspremier. Utskottet ville understryka vikten av att försäkringsbolagen tillhandahåller tydlig information om sina och hur dessa fastställs, för att ge försäkringstagarna möjlighet att välja den försäkring som bäst passar dem. I övrigt ansåg utskottet att frågan om huruvida några ytterligare åtgärder borde övervägas i första hand var en angelägenhet för de myndigheter som utövar tillsyn på detta område. Några initiativ från utskottets sida framstod inte som motiverade, varför motionen avstyrktes. Utskottet framhöll i samband med att ett motsvarande motionsyrkande behandlades i betänkande /11:FiU31 vikten av att försäkringsbolagen tillhandahåller tydlig information om sina och hur dessa fastställs, för att ge försäkringstagarna möjlighet att välja den försäkring som bäst passar dem. Därtill ansåg utskottet att frågan om huruvida några ytterligare åtgärder borde övervägas i första hand var en angelägenhet för de myndigheter som utövar tillsyn på detta område. Utskottet vidhåller dessa ståndpunkter och avstyrker motion 2011/12:Fi239 (S). Utskottets förslag i korthet avslår åtta motionsyrkanden om att utöka sekretesskyddet för näringsidkare till att även omfatta uppgifter om betalningsförelägganden. Utskottet avstyrker motionsyrkandena mot bakgrund av dels de lagstiftningsåtgärder som har vidtagits, dels de åtgärder regeringen avser att vidta inom ramen för det större arbetet med att förhindra s.k. bluffakturor. Utskottet utgår dock från att regeringen noga följer utvecklingen på området och återkommer med förslag om förändringar om och när ett sådant behov uppkommer. Jämför reservation 5 (SD). I motion 2011/12:Fi204 av och (båda FP) anför motionärerna att det är tillåtet att lämna upplysningar om näringsidkares betalningsförsummelser redan när en ansökan om betalningsföreläggande eller stämningsansökan ges in till respektive en domstol. Sådana upplysningar lämnas också regelmässigt ut till den som så begär. För fysiska personer som inte är näringsidkare får kreditupplysningar bara innehålla betalningsförsummelser som har slagits fast genom en domstols eller annan myndighets avgörande. Enligt motionärerna finns det inga bärande skäl till att behandla näringsidkare på något annat sätt än fysiska personer som inte driver näringsverksamhet. På samma sätt som för den om inte är näringsidkare kan en näringsidkare ha goda skäl att inte betala en påstådd skuld. Det kan t.ex. pågå en tvist om huruvida skulden är riktig eller inte, eller finnas en kvittningsgill motfordran. Problemet med bluffakturor ökar , och det finns anledning att anta att näringsidkare går med på att betala oriktiga fakturabelopp för att inte riskera att drabbas av de betydande problem som uppstår med en registrerad betalningsanmärkning. Det måste anses ovärdigt ett rättssamhälle att medverka till att sprida uppgifter om obetalda skulder till dess att betalningsskyldigheten har fastställts av en domstol eller . Motionärerna föreslår därför att kreditupplysningslagen ändras. Motsvarande yrkande återfinns i motionerna 2011/12:Fi217 av (M), 2011/12:Fi245 av (KD), 2011/12:Fi247 av och (båda M), 2011/12:Fi257 av och Hans Rothenburg (båda M), 2011/12:Fi259 av (C), 2011/12:Fi262 av (M) och 2011/12:Fi288 av (M). I 7 § kreditupplysningslagen (1973:1173) anges att kreditupplysningar om fysiska personer som inte är näringsidkare inte får innehålla uppgifter om andra betalningsförsummelser än sådana som har slagits fast genom en domstols eller en annan myndighets avgörande eller åtgärd, eller har lett till inledande av skuldsanering eller till betalningsinställelse, konkursansökan eller ackord. Enligt 34 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) gäller sekretess som huvudregel hos när det gäller verksamhet som avser utsökning och indrivning. Verksamhet som avser betalningsföreläggande omfattas däremot inte. Utskottet har behandlat likalydande motioner, senast i betänkande 2010/11:FiU31. Utskottet uttryckte förståelse för de problem som kan uppstå för näringsidkare som utsätts för bluffakturor. Av rädsla för att få betalningsanmärkningar registrerade kan näringsidkare gå med på att betala fakturor som egentligen inte borde ha betalats. Den ändring i 3 kap. 3 a § lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet som trädde i kraft kunde enligt utskottet delvis förbättra situationen för näringsidkare på den här punkten. Enligt lagen är , på begäran av den registrerade, skyldig att rätta, blockera eller utplåna missvisande uppgifter i sina register, bl.a. i myndighetens betalningsföreläggande- och handräckningsdatabas. Om den missvisande uppgiften redan har lämnats ut till tredje man ska dessutom, som huvudregel, underrätta denne om att myndigheten har rättat, blockerat eller utplånat uppgiften i sitt register. Blockering kommer att vara den huvudsakliga rättelsemetoden. I förarbetena (prop. 2007/08:116 s. 24) till lagen tog regeringen även upp frågan om sekretess för vissa uppgifter i betalningsföreläggande- och handräckningsdatabas. Regeringen framhöll där att denna fråga kräver ingående överväganden för att man ska uppnå syftet på ett väl avvägt sätt, och att man bedömde att det då inte var aktuellt att föreslå åtgärder på den punkten. Utskottet påminde också om den ytterligare åtgärd som hade vidtagits för att förbättra situationen för näringsidkare genom den ändring i kreditupplysningslagen som trädde i kraft . All kreditupplysning som lämnas via nätet ska numera följa kreditupplysningslagens regler. fanns en lucka i lagstiftningen som gjorde det möjligt att lämna ut kredituppgifter på nätet utan att reglerna i kreditupplysningslagen behövde följas. Lagändringen innebär att det ska finnas ett legitimt behov av att få ut uppgiften och att en s.k.omfrågekopia ska lämnas till den som det frågas om. Denne kan begära att uppgifter som är felaktiga rättas. Utskottet utgick vidare från att regeringen noga följde utvecklingen på området och återkom med förslag om förändringar om och när ny information framkom som gav anledning till omprövning. Mot denna bakgrund ansåg utskottet att något initiativ från utskottets sida inte föreföll behövas. behandlade i betänkande 2011/12:CU15 ett antal motioner som rörde bluffakturor. Utskottet redogjorde därvid bl.a. för den frivilliga överenskommelse som finns inom hela kreditupplysningsbranschen. Enligt överenskommelsen ska samma princip som framgår av 7 § kreditupplysningslagen avseende fysiska personer som inte är näringsidkare också tillämpas på juridiska personer om det företag som har ställt ut fakturan finns på Svensk Handels varningslista. Vidare konstateras att det pågår ett omfattande arbete inom såväl och relevanta myndigheter som branschen i syfte att komma till rätta med problemet med bluffakturor. Frågan har tidigare behandlats utförligt av utskottet i betänkande 2010/11:FiU31. Utskottet vidhåller vad som då anfördes. Utskottet välkomnar det arbete som har påbörjats, både inom och inom branschen, som syftar till att komma till rätta med problemet med bluffakturor. Utskottet ser också mycket positivt på den överenskommelse som har gjorts inom kreditupplysningsbranschen i fråga om fakturor från sådana företag som återfinns på Svensk Handels varningslista. Utskottet utgår dock från att regeringen även fortsättningsvis följer utvecklingen på bred front och återkommer med förslag till förändringar om och när ett sådant behov uppstår. Med detta avstyrks motionerna 2011/12:Fi204 (FP), 2011/12:Fi217 (M), 2011/12:Fi245 (KD), 2011/12:Fi247 (M), 2011/12:Fi257 (M), 2011/12:Fi259 (C), 2011/12:Fi262 (M) och 2011/12:Fi288 (M). Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om att dels korta gallringstiden för betalningsanmärkningar, dels införa en undre beloppsgräns för betalningsanmärkningar. Utskottet avstyrker motionsyrkandena bl.a. med hänvisning till pågående arbeten på området inom . I motion 2011/12:C275 av och (båda KD) yrkande 2 anförs att reglerna i kreditupplysningslagen bör ändras när det gäller tidpunkten för när en uppgift om betalningsanmärkning senast ska gallras. ligger anmärkningen kvar för privatpersoner. Tiden bör enligt motionärerna förkortas väsentligt så att den som vill göra rätt för sig ska ha en morot för sin ansträngning. Det behövs dessutom en beloppsgräns för hur små skulder som ska få utgöra underlag för en kreditanmärkning. Ett flexiblare system för betalningsanmärkningar skulle enligt motionärerna verka stimulerande för de skuldsatta och inte uppfattas som det hot det gör . Också i motion 2011/12:C369 av (S) yrkande 3 föreslås en förändring av reglerna kring gallring av uppgifter om betalningsanmärkning. Att en betalningsanmärkning finns kvar efter det att en skuld är betald innebär enligt motionären att det kan vara svårt för en skuldsatt att få till stånd ett vanligt liv. Den som efter skuldsanering har lyckats betala av sina skulder har klarat sin ekonomi och skulle vara betjänt av att betalningsanmärkningarna tas bort när skulden är betald. Enligt 8 § kreditupplysningslagen (1973:1173) ska en uppgift om en fysisk person som inte är näringsidkare gallras senast efter den dag då den omständighet inträffade eller det förhållande upphörde som uppgiften avser. I fråga om uppgift om skuldsanering är tiden . har behandlat ett likalydande motionsyrkande som i motion 2011/12:C275, senast i betänkande 2010/11:FiU31. Utskottet förutsatte att regeringen noga följde utvecklingen på området och tog initiativ till att utreda behovet av ändringar i regelverket på detta område om och när detta bedömdes som nödvändigt. Utskottet avstyrkte med detta motionen. När det gällde frågan om mindre betalningsförsummelser hänvisade utskottet till sitt tidigare uttalande i betänkande 2009/10:FiU32, där utskottet anförde att införandet en beloppsgräns skulle kunna motverka möjligheterna för kreditgivare att göra korrekta kreditbedömningar för att på så sätt minska skuldsättningsproblemen. Regeringen har tillsatt två utredningar på området. En utredare ska lämna förslag till bättre möjligheter till skuldsanering och även se över avbetalningsplanens längd (dir. 2012:30), och en utredare ska ta fram en åtgärdsinriktad strategi för att motverka överskuldsättning (dir. 2012:31). I det senare uppdraget ingår utöver att ta fram en åtgärdsstrategi att analysera de problem skuldsättning av olika grad medför och att kartlägga de olika orsakerna till överskuldsättning. Båda uppdragen ska redovisas . Utskottet konstaterar att regeringen med anledning av problemen kring överskuldsättning har initierat två utredningar som har fått i uppgift att utöver att se över möjligheten till skuldsanering närmare utreda och analysera orsaker och effekter av sådan skuldsättning samt förslå en strategi för att motverka överskuldsättning. Utskottet, som välkomnar dessa utredningar, har inte för avsikt att ta några särskilda initiativ som föregriper utredningarna. Med detta avstyrker utskottet motionerna 2011/12:C275 (KD) yrkande 2 och 2011/12:C369 (S) yrkande 3. Nivåer på räntor och avgifter vid indrivning m.m. Utskottets förslag i korthet avslår tre motionsyrkanden om nivåer på räntor och avgifter vid indrivning, om privat indrivning och om inkassoföretags fakturahantering. Utskottet avstyrker motionsyrkandena med hänvisning till dels den reglering om räntor och kostnader för inkassoåtgärder som redan finns, dels med hänsyn till att inkassoverksamhet är tillståndspliktig och att den som bedriver sådan verksamhet är skyldig att följa god inkassoverksamhet. Utskottet konstaterar också att inkassobranschen i allt väsentligt följer god inkassosed. Jämför reservation 6 (SD). I motion 2011/12:Fi263 av (S) anförs att indrivningsföretag helt fritt kan sätta nivån på kravavgifter, administrationskostnader och ränta på kapitalskulder. Avgifterna är enligt motionären alltid betydligt högre än i andra sammanhang, och räntan sätts skyhögt. Ett naturligt steg för att säkra skyddet för den skuldsatta är enligt motionären att genom lag reglera indrivningsföretagens prissättning och uttag av avgifter gentemot den skuldsatta. I motion 2011/12:C275 av och (båda KD) yrkande 3 föreslås att övertag av privata fordringar genom privat inkassoverksamhet förbjuds.