bet · GZ01AU11 · 2012-06-05 00:00:00 — Diskriminering och bristande tillgänglighet Utskottets beslut i korthet Utskottet behandlar i detta avsnitt motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2010 och 2011 som gäller diskriminering och bristande tillgänglighet. Utskottet föreslår ett tillkännagivande till regeringen i fråga om bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning som en form av diskriminering, vilket innebär att motionsyrkandena om detta ska bifallas. bör avslå övriga motionsyrkanden. Jämför reservation 6 (M, FP, C, KD). föreslog i sitt betänkande En sammanhållen diskrimineringslagstiftning (SOU 2006:22) att bristande tillgänglighet skulle ses som diskriminering och presenterade ett lagförslag med en förbudsregel av denna innebörd. Kommitténs lagförslag innebar bl.a. att underlåtenhet att vidta skäliga åtgärder för tillgänglighet för personer med funktionshinder i en rad avseenden skulle anses som diskriminering. Frågan om bristande tillgänglighet för personer med funktionshinder berördes översiktligt i regeringens proposition Ett starkare skydd mot diskriminering (prop. 2007/08:95). Regeringen ansåg att frågan om bristande tillgänglighet för personer med funktionshinder som en form av diskriminering var angelägen men behövde ytterligare belysning, bl.a. avseende ansvaret för de kostnader som är förenade med åtgärder för ökad tillgänglighet. Den nya diskrimineringslagen (2008:567) som trädde i kraft innehåller därför inte några regler om bristande tillgänglighet för personer med funktionshinder som en form av diskriminering. En särskild utredning tillsattes 2009 för att utreda frågan om skydd mot bristande tillgänglighet för personer med funktionshinder. I uppdraget ingick att lämna förslag om hur underlåtenhet att vidta åtgärder mot bristande tillgänglighet skulle kunna regleras som en form av diskriminering. Förslagen skulle avse de samhällsområden som omfattas av regeringens proposition Ett starkare skydd mot diskriminering och som inte har en sådan reglering. Utredaren skulle också analysera vilka konsekvenser förslagen skulle få. I departementspromemorian Bortom fagert tal om bristande tillgänglighet som diskriminering (Ds 2010:20) föreslås att det i diskrimineringslagen införs en ny bestämmelse om förbud mot diskriminering i form av bristande tillänglighet för personer med funktionsnedsättning. Diskrimineringsförbudet föreslås gälla för alla de samhällsområden där diskrimineringslagens övriga regler gäller . Bestämmelsen omfattar situationer där någon missgynnas genom underlåtenhet att vidta skäliga åtgärder för tillgänglighet så att personer med en funktionsnedsättning kommer i en situation som är jämförbar med den för personer utan sådan funktionsnedsättning.5[ Enligt förslaget ska ett antal faktorer särskilt beaktas vid prövningen av om en åtgärd är skälig eller inte: 1) om åtgärden är av det slaget att den behöver vidtas redan enligt andra bestämmelser, 2) nyttan särskilt för personer med funktionsnedsättning av att åtgärden vidtas, 3) en verksamhets möjligheter att bära kostnaderna för åtgärden, 4) den verksamhetsansvariges möjligheter att förutse behovet av åtgärden, 5) åtgärdens inverkan på verksamhetens innehåll, funktion eller organisation samt 6) åtgärdens inverkan på hälsa, säkerhet eller kulturmiljö. Även andra faktorer kan vägas in i den helhetsbedömning av skäligheten som måste göras i varje enskilt fall. Utredaren föreslår att funktionshinder ersätts med funktionsnedsättning.] Förslaget har koppling till förslag till nytt antidiskrimineringsdirektiv. Enligt departementspromemorian kommer förslaget inte att medföra några betydande samhällsekonomiska kostnader. Enligt utredaren beror de kostnader som uppkommer för att åstadkomma en bättre tillgänglighet till de verksamheter som omfattas av diskrimineringslagen i stället främst på de krav på tillgänglighetsåtgärder som finns , både genom regler i andra författningar och genom principer som lagts fast av för den nationella funktionshinderspolitiken. De åtgärder som krävs för att göra samhället mer tillgängligt för alla borde alltså ha åtgärdats i enlighet med de regler som redan finns, t.ex. i (PBL). De kostnader som uppstår för dessa s.k. underlåtenhetssynder, för vilka det borde finnas planerade och budgeterade åtgärder, betraktas därmed inte som kostnader i utredarens förslag. Med motiveringen att den kostnads- och konsekvensanalys som ingick i departementspromemorians förslag var ofullständig och att kostnaderna borde analyseras ytterligare för att det ska gå att ta ställning till förslaget gav regeringen Statskontoret i uppdrag att genomföra en samhällsekonomisk kostnadsanalys (IJ2010/1005/DISK). Enligt Statskontorets rapport och konsekvensanalys av lagförslaget om bristande tillgänglighet (2010:26) leder förslaget om att det i diskrimineringslagen ska införas en ny bestämmelse om förbud mot diskriminering i form av bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning med största sannolikhet till betydande samhällsekonomiska merkostnader, även om dessa är svåra att uppskatta. Dessa kostnader kommer att uppstå i såväl privat som offentlig sektor. Exakt hur stora dessa merkostnader kommer att bli är enligt rapporten svårt att bedöma. Till detta bidrar att det är svårt att i förväg avgöra hur utvecklingen kommer att bli efter att lagändringen trätt i kraft. Dessutom är en uppskattning av de samhällsekonomiska effekterna av naturliga skäl förenad med stora osäkerheter av olika slag. Av budgetpropositionen (prop. 2011/12:1 utg.omr. 13) framgår att förslag om bristande tillgänglighet för personer med funktionshinder som en form av diskriminering har remitterats och att frågan bereds inom . Utskottet har gett Kommuner och Landsting (SKL) och () tillfälle att yttra sig i frågan. SKL hänvisar till de mycket höga kostnaderna och den betydande osäkerheten om de ekonomiska konsekvenserna och anser därför att inte bör bifalla motionerna. SFV anser att ökad tillgänglighet till fastigheter kan regleras och förbättras i (PBL), att tillämpningen och förhållandet mellan PBL och föreslagen diskrimineringslagstiftning bör förtydligas, att enkelt avhjälpta hinder enligt PBL och tillämpningsreglerna i HIN (enkelt avhjälpta hinder) kan fungera som referens när omfattning och nivå på förslagen i diskrimineringslagstiftningen diskuteras och att kostnaderna är svårbedömda men skulle kunna jämföras med kostnader för enkelt avhjälpta hinder. Utskottet har tidigare behandlat frågan om bristande tillgänglighet som en form av diskriminering, senast i betänkande 2009/10:AU8. Utskottet välkomnade i sitt ställningstagande att regeringen tagit initiativ till att ytterligare utreda och komplettera beslutsunderlaget, särskilt i fråga om hur förslaget påverkar kostnader för stat, kommun och landsting men även privata företag. Utskottet ansåg att beredningsarbetet i borde avvaktas och avstyrkte motionerna. Motionerna som avser lagstiftning om bristande tillgänglighet som en form av diskriminering framhåller i kommittémotion 2010/11:A410 av m.fl. att lagstiftningen mot diskriminering måste stärkas så att den också inkluderar tillgänglighetsfrågor. En stark lagstiftning mot diskriminering bidrar till att människor med funktionsnedsättningar i större utsträckning blir delaktiga i samhälls- och arbetslivet. Färdiga utredningsförslag om bristande tillgänglighet som en form av diskriminering finns redan. är det för handling. I kommittémotion A350 yrkande 1 av m.fl. begär ett tillkännagivande om att bristande tillgänglighet ska klassificeras som diskriminering och skrivas in i diskrimineringslagen. Alla ska ha lika stor rätt att ta del av samhällets möjligheter. Varor, tjänster, information och samhällelig service måste vara tillgängliga även för personer med olika former av funktionsnedsättningar. Människor förvägras sina medborgerliga rättigheter om de inte får röra sig som de vill eller om de inte får kommunicera eller ta del av information enbart på grund av en funktionsnedsättning. föreslår i kommittémotion A274 yrkande 1 av m.fl. att regeringen återkommer med förslag om hur bristande tillgänglighet kan skrivas in i diskrimineringslagen. Enligt partiet behövs det inte vidare utredningar i frågan. Det är hög tid att staten tar ledningen i arbetet med att göra såväl arbetslivet som samhället i övrigt tillgängligt för alla medborgare. I kommittémotion A309 yrkande 1 av m.fl. föreslår att en generell tillgänglighetslagstiftning införs. Bristande tillgänglighet ska anses som en form av diskriminering, vilket också innebär ökade krav på generell tillgänglighet på arbetsplatser. (S) anför i motionerna 2010/11:A237 respektive A214 att diskrimineringslagstiftningen bör kompletteras så att bristande tillgänglighet utgör en form av diskriminering. Personer med funktionsnedsättning utsätts för diskriminering i sin vardag. Det kan röra sig om vardagliga företeelser som att handla, ta ut pengar på banken, åka kollektivt och gå på bio. m.fl. (S) anser i motion 2010/11:A298 att regeringen möjligt bör återkomma till med en proposition som innebär att bristande tillgänglighet klassas som diskriminering i svensk lagstiftning. Det behövs en lagstiftning om bristande tillgänglighet som diskriminering för att ska kunna leva upp till FN:s konvention om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättning. m.fl. (S) framhåller i motion 2010/11:A316 att bör se över möjligheten att införa en lagstiftning som ökar tillgängligheten i samhället. I flera andra länder finns ett diskrimineringsskydd som omfattar bristande tillgänglighet. I motion A285 begär (S) ett tillkännagivande om funktionshinder som diskrimineringsgrund. (S) framhåller i motion A282 att begränsad tillgänglighet ska betraktas som diskriminering. Något annat är enligt motionären att betrakta som ett slag i ansiktet på alla människor med funktionsnedsättning som och handgripligen ställs inför dessa problem. m.fl. (S) anför i motion A348 att diskrimineringslagen även ska omfatta bristande tillgänglighet som en form av diskriminering. För att leva upp till de internationella åtaganden gjort bör vi nu se till att den svenska lagstiftningen även omfattar diskriminering mot funktionsnedsatta. och (båda MP) anser i motion 2010/11:A422 yrkande 1 att diskrimineringslagstiftningen bör ändras så att bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning utgör en form av diskriminering. Regeringen bör skyndsamt återkomma med ett lagförslag. och (båda MP) framhåller i motion C245 yrkande 1 att brister i tillgänglighet ska betraktas som diskriminering. Frågan är väl utredd och förslag har redan lags fram. Att genomföra en lagstiftning där funktionsnedsättning är en grund för diskriminering på samma sätt som kön, ålder eller religion riskerar i sig att bli en orsak till diskriminering om man inte inkluderar tillgänglighetsperspektivet i bedömningen. Det är hög tid att lagstifta om att brister i tillgängligheten ska utgöra en form av diskriminering. och (båda MP) framhåller i motion A278 yrkande 1 att delaktighet och tillgänglighet är honnörsord i såväl nationell som internationell handikappolitik. Utvärderingar av bl.a. DO och Handikappförbunden visar dock att verkligheten är en annan. Om inte brist på tillgänglighet förs in i diskrimineringslagen behövs en särskild rättighetslagstiftning för tillgänglighet. En statlig utredning bör se över på vilket sätt en sådan lagstiftning bäst kan införas i . (KD) anför i motion 2010/11:A311 att bristande tillgänglighet ska klassas som diskriminering av personer med funktionsnedsättning. Trots att funktionsnedsättning är en av diskrimineringsgrunderna i diskrimineringslagstiftningen går det fortfarande att genom bristande tillgänglighet utestänga personer med funktionsnedsättning från olika samhällsområden. I motion A316 föreslår (KD) att bristande tillgänglighet ska klassas som diskriminering av personer med funktionsnedsättning. Det är viktigt att vi har ett samhälle som i så stor utsträckning som möjligt är inkluderande och öppet. Tillgänglighet handlar enligt motionären om mer än de rent fysiska möjligheterna att ta sig fram. Det handlar också om information och om värdigt bemötande. (S) anser i motion 2010/11:A238 att en hög tillgänglighetsgrad är en viktig fråga både ur ett demokratiskt perspektiv och ur ett jämlikhetsperspektiv. Bristande tillgänglighet påverkar vår vardag och är ett stort hinder för personer med funktionsnedsättning att arbeta och delta i samhället på lika villkor. Tillgänglighet för alla är vad en arbetslinje måste handla om. I motion 2010/11:A421 framhåller (S) att bristande tillgänglighet påverkar vår vardag och förhindrar oss från att vara delaktiga på lika villkor och från att kunna utöva våra demokratiska rättigheter. Det är dags att gå från ord till handling i frågan om tillgänglighet och förhoppningen är enligt motionären att behovet av tillgänglighetsmarscher ska upphöra. (M) anser i motion A304 att det är oacceptabelt att många människor med funktionsnedsättning upplever sig diskriminerade. Det är ett övergripande samhällsansvar att göra det möjligt för människor med funktionsnedsättning att delta i samhällslivets alla delar. och (båda MP) föreslår i motion A278 yrkande 2 att regeringen återkommer med förslag om en kunskapssatsning hos primärkommuner, landstingskommuner och myndigheter. Kommuner, myndigheter och organisationer behöver kunskap om olika former av funktionsnedsättningar för att kunna ge rätt stöd. I yrkande 3 föreslås att en utredning tillsätts för att undersöka hur fler arbetsplatser kan göras tillgängliga för personer med funktionsnedsättning. m.fl. (FP) framhåller i motion A305 att tillgänglighet är en fråga om rätten att vara medborgare. Människor med funktionsnedsättningar ska inte tvingas till särlösningar, sidoingångar eller bakvägar. En god tillgänglighet har alla nytta av, unga som gamla. Att vårt samhälle har en hög tillgänglighetsgrad är en viktig demokrati- och jämlikhetsfråga. Bristande tillgänglighet påverkar vår vardag och förhindrar oss från att vara delaktiga på lika villkor och från att kunna utöva våra demokratiska rättigheter. Bristande tillgänglighet är en fråga om grundläggande mänskliga rättigheter och är fastslagen i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning som anslutit sig till. Åtgärder mot bristande tillgänglighet är dessutom en fråga om att motverka utanförskapet och ett led i strävan efter ett mer inkluderande samhälle. Personer med funktionsnedsättning ska ha lika goda förutsättningar som andra att delta i arbetslivet och i samhället i stort. Frågan om ökad tillgänglighet handlar inte bara om att tillfredsställa behovet hos personer med funktionsnedsättning. Det handlar också om att skapa förhållanden som gör verksamheter tillgängliga för så många människor som möjligt: för dem som t.ex. bär barn, matkassar och bagage och för dem som drar barnvagnar och shoppingvagnar. Tillgänglighet innebär en funktionell miljö för så många personer som möjligt. Det är en fråga om ett grundläggande perspektivskifte bort från en politik som främst tar sikte på åtgärder för personer med funktionsnedsättning och mot ett samhälle som är utformat för att det ska fungera för så många människor som möjligt. Krav på tillgänglighetsåtgärder finns , både genom regler i grundlagen och i andra lagar som diskrimineringslagen och (PBL) och genom principer som lagts fast av för den nationella funktionshinderspolitiken. PBL innehåller krav på att nybyggnationer utförs på ett sådant sätt att byggnader och allmänna platser blir tillgängliga för personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. Samma krav ställs vid mer omfattande om- och tillbyggnader av befintliga byggnader. För alla lokaler till vilka allmänheten har tillträde gäller dessutom att s.k. enkelt avhjälpta hinder mot tillgänglighet för personer med sådana funktionsnedsättningar ska undanröjas. Ett problem är att dessa krav långt ifrån alltid efterlevs. Det är därför hög tid att börja agera. Enligt utskottets mening kräver även den demografiska utvecklingen att outnyttjad arbetskraft i yrkesaktiv ålder bättre tas till vara och att alla människor ges chansen att bidra i en arbetsgemenskap. Denna utveckling innebär sannolikt en ökning på arbetsmarknaden av både andelen och antalet äldre. Den demografiska utvecklingen visar enligt SCB:s befolkningsprognos att det fanns ca 550 000 personer i åldern . 2025 beräknas denna åldersgrupp omfatta omkring 870 000 personer, alltså en ökning . Detta innebär också en ökning av antalet personer med funktionsnedsättning eftersom många får nedsatt rörlighet, syn, hörsel och andra funktionsnedsättningar med stigande ålder. Enligt utskottets mening bör regeringen vidta åtgärder för att bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning omfattas av svensk diskrimineringslagstiftning och skyndsamt återkomma till med ett lagförslag. Frågan om bristande tillgänglighet som en form av diskriminering har redan utretts, inte minst genom det arbete som redovisas i departementspromemorian Bortom fagert tal (Ds 2010:20). Det finns inte anledning att ytterligare fördröja en lagreglering på området. En avgörande förutsättning är att tillgänglighetsreformen införs på ett samhällsekonomiskt ansvarsfullt sätt. Av de utredningar som gjorts på området framgår att det är svårt att beräkna merkostnaderna. De faktiska konsekvenserna bestäms bl.a. av hur berörda aktörer agerar, vilken rättspraxis som etableras, hur det övriga regelverket i fråga om tillgänglighet utvecklas och vilka principer för finansiering av tillgänglighetsåtgärder som växer fram. I likhet med Statskontoret framhåller SFV i sitt yttrande till utskottet att kostnaderna för en reform av detta slag är svåra att uppskatta. SKL varnar för mycket höga kostnader och pekar på en betydande osäkerhet om de ekonomiska konsekvenserna. Det faktum att olika beräkningar har presenterats som utmynnar i vitt skilda analyser av de ekonomiska effekterna bör emellertid inte tas till intäkt för att inte göra något alls. Det finns även stora vinster att göra både på individnivå och för samhället i stort. Ett tillgängligare samhälle kan bidra till ökad förvärvsfrekvens, höjd utbildningsnivå och ökad delaktighet bland personer med funktionsnedsättning. Utskottet anser att den betydande osäkerhet som råder i dessa avseenden måste beaktas vid de fortsatta övervägandena. Skälighetsbedömningen och genomförandetakten är två centrala aspekter. Dessa frågor kan behöva preciseras ytterligare i förhållande till utredningsförslaget. Enligt utskottets mening måste det säkerställas att reformen både står i samklang med god hushållning i offentlig sektor och beaktar förutsättningarna för näringslivets utveckling. Vad utskottet anfört om att regeringen skyndsamt ska återkomma till med ett lagförslag om förbud mot diskriminering på grund av bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning bör ges regeringen till känna. Det innebär att motionerna 2010/11:A237 (S), 2010/11:A298 (S), 2010/11:A311 (KD), 2010/11:A316 (S), 2010/11:A410 (V), 2010/11:A422 (MP) yrkande 1, C245 (MP) yrkande 1, A214 (S), A274 (V) yrkande 1, A278 (MP) yrkande 1, A282 (S), A285 (S), A309 (V) yrkande 1, A316 (KD), A348 (S) och A350 (V) yrkande 1 tillstyrks. Motionerna 2010/11:A238 (S), 2010/11:A421 (S), A278 (MP) yrkandena 23, A304 (M) och A305 (FP) avstyrks i den mån de inte får anses tillgodosedda med det ovan anförda. Diskriminering i arbetslivet m.m. Utskottets beslut i korthet Utskottet behandlar i detta avsnitt motionsyrkanden från de allmänna motionstiderna 2010 och 2011 som gäller diskriminering i arbetslivet m.m. bör avslå samtliga motionsyrkanden. Jämför reservationena 7 (S, MP, V), 8 (V), 9 (MP) och 10 (V). I diskrimineringslagen finns ett förbud mot diskriminering på grund av kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder. Diskrimineringsförbuden gäller bl.a. i arbetslivet. Förbudet mot diskriminering ger ett skydd mot olika former av sämre behandling, bl.a. trakasserier. Förutom att lagen förbjuder diskriminering är arbetsgivaren skyldig att utreda påstådda sådana trakasserier och i förekommande fall vidta åtgärder för att förhindra att de fortsätter. Bryter arbetsgivaren mot lagen kan denne bli skyldig att betala s.k. diskrimineringsersättning. I diskrimineringslagens tredje kapitel finns bestämmelser om bl.a. arbetsgivarens skyldighet att vidta aktiva åtgärder för att främja lika rättigheter och möjligheter i arbetslivet. Skyldigheten att vidta aktiva åtgärder gäller enbart diskrimineringsgrunderna kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning. Aktiva åtgärder ska vara framåtsyftande och av generell eller kollektiv natur. Kränkande särbehandling på arbetsplatsen regleras i föreskrift om kränkande särbehandling i arbetslivet (AFS 1993:17). Kränkande särbehandling definieras som återkommande klandervärda eller negativt präglade handlingar som riktas mot en enskild person på ett kränkande sätt och som kan leda till att personen ställs utanför arbetsplatsens gemenskap. utövar tillsyn på detta område. I föreskrift om det systematiska arbetsmiljöarbetet (AFS 2001:1), förkortat , preciseras det ansvar arbetsgivaren har enligt 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160), förkortad AML, att systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheter i fråga om arbetsmiljön. Detta ansvar omfattar många olika arbetsmiljöaspekter, bl.a. att det ska finnas en arbetsmiljöpolicy som beskriver hur arbetsförhållandena i arbetsgivarens verksamhet ska vara för att ohälsa och olycksfall i arbetet ska förebyggas och en tillfredsställande arbetsmiljö uppnås. Psykosocial arbetsmiljö och diskriminering Socialdemokraterna, och anför i motion 2010/11:A3 yrkande 9 av m.fl. att diskriminering är en viktig arbetsmiljöfråga. Kränkningar i det dagliga arbetslivet är dock sällan av den typ som omfattas av diskrimineringslagen. Det aktiva förebyggande arbetet på arbetsplatserna är därför den viktigaste beståndsdelen i arbetet mot diskriminering. Att bekämpa intolerans, fördomar och diskriminering måste vara en del av det systematiska arbetsmiljöarbetet. Arbetsmarknadens parter har en viktig roll att fylla för att informera och utbilda inom diskrimineringsområdet. bör utveckla föreskrifterna om den psykosociala arbetsmiljön med hänsyn till de lagstadgade diskrimineringsgrunderna. anför i kommittémotion 2010/11:Ju401 yrkande 17 av m.fl. att alla kränkningar som hbt-personer utsätts för i arbetslivet inte är möjliga att beivra genom den befintliga diskrimineringslagstiftningen. Ofta handlar det om att personer blir utfrysta, mobbade eller utsatta för mer subtila kränkningar på grund av sin sexuella läggning än vad som avses i lagstiftningen. Mot denna bakgrund är det viktigt att utvecklar sina föreskrifter om hbt-personers psykosociala arbetsmiljö. Särskild lag mot diskriminering i arbetslivet m.m. framhåller i kommittémotion A274 yrkande 2 av m.fl. att det övergripande målet med antidiskrimineringsarbetet måste vara att i grunden förändra de strukturer och institutioner som upprätthåller och återskapar diskriminering i arbetslivet och i samhället i stort. Det kräver ett systematiskt och målmedvetet förändringsarbete. Regeringen bör därför återkomma till med förslag om hur kraven på aktiva åtgärder kan utvidgas och förstärkas. I yrkande 3 föreslås att frågan om en separat diskrimineringslag för arbetslivet lyfts fram i samband med en revidering av diskrimineringslagen. Det skulle tydliggöra att diskriminering är en arbetsrättslig fråga som lika självklart som annan lagstiftning som rör arbetslivet ska hanteras inom ramen för parternas ordning för samarbete och konfliktlösning. Det föreslås även att möjligheten till semidispositivitet i vissa delar lyfts fram i samband med en revidering av diskrimineringslagen.