· GZ01SoU9 · 2012-01-25 12:00:47 — För oss kristdemokrater är det här en etisk fråga.Den medicinska utvecklingen har gett oss oanade möjligheter, och allt fler svenskar, åtta av tio, är när man frågar dem, som flera har sagt här, positiva till att donera organ. har den högsta donationsviljan i . ligger vi dåligt till när det gäller antalet donerade organ.Det är långt ifrån alla som tar steget att registrera sin vilja, att tala med sina anhöriga eller bära ett donationskort. Det här är ett område där informationen måste intensifieras, och jag tror att vi som utskott - alla medlemmar i utskottet - liksom , myndigheter och intresseorganisationer kan bidra till att fler i uppmärksammas på behovet och på möjligheten att bli en livräddare genom att donera ett eller flera organ, som levande person eller i samband med sin död.I dag väntar drygt 750 personer på transplantation. genomfördes fler transplantationer än någonsin, men behovet och kön har inte minskat. Fler möjliga hade ändå en känd inställning till donation och färre närstående lade in sitt veto än när donationsviljan var okänd.Vi är alla här överens om, vi har hört det från samtliga, att fler donationer borde ske. Och enligt en kartläggning som har genomfört avlider ca 225 personer som inom dagens lagstiftning skulle kunna vara möjliga . Inom vården måste man bli bättre på att finna dessa personer på ett snabbt och effektivt sätt. Såväl regeringen som har flera pågående arbeten, bland annat en översyn av donationsansvariga läkares och sjuksköterskors uppdrag.Den svenska sjukvården har tillämpat en praxis som går ut på att man behandlar patienten ytterligare ett tag efter att hoppet är ute, för att kanske kunna möjliggöra donation.Den hälso- och sjukvårdslag som gäller säger att man ska vårda patienten för patientens egen skull. Om alla läkare följde den lagen bokstavligt skulle det finnas ännu färre organ tillgängliga för donation. Orsaken till att så många läkare fortsätter att intensivvårda döende patienter är att de hänvisar till en annan lag, transplantationslagen. Den uttrycker att vårdgivare och myndigheter ska verka för att få fler organdonatorer. Regelverket lämnar alltså utrymme för egna tolkningar. Vilken lag ska läkarna förlita sig på?Socialstyrelsens senaste ställningstagande uttalar att det är okey att fortsätta intensivvården under ytterligare , dock aldrig , för att möjliggöra donation.Vi förstår att det här handlar om ledarskap, naturligtvis om kompetens, resurser och inte minst etik. Det är ju på grund av dessa rådrum och frågor som vi välkomnar en utredning. Som det har uttryckts från läkarhåll: Det är svårt att detaljreglera vården i livets slutskede, men ett bättre definierat handlingsutrymme skulle vara ett stöd för intensivvårdens personal.Vi kristdemokrater är övertygade om att det behövs ett tydligare regelverk. Vi välkomnar den utredning som kommer att inledas.Varje människa har rätt att bestämma över sin egen kropp. Därmed har vi rätt att bestämma om vi ska bli efter vår död. Det är viktigt att visa respekt för varje enskild person, att varje person själv får ta ställning. Vi ska underlätta detta, men vi ska inte förutsätta att alla till vill. Målet ligger fast att ge fler chansen till ett bättre liv med hjälp av fler organdonationer.Det är tråkigt att i en avslutning av det här inlägget uttala orden: Tänk på döden. Men den här gången kan det vara på sin plats. Vi bör alla, var och en, även du som lyssnar eller ser på tv, fundera över och även fatta beslut om hur vi vill göra när det gäller att donera ett eller fler organ för fortsatt liv eller förbättrad livskvalitet för en medmänniska.Kristdemokraterna står därför bakom utskottets förslag till beslut. Tio motioner i detta betänkande, varav fem från moderata ledamöter, med väsentligen samma ambitioner har inneburit att utskottet efter hörande av och kommit fram till att regeringen bör återkomma i frågan om hur tillgången på organ och vävnader för donation avseende transplantation kan förbättras i vårt land. Utgångspunkten är en otydlighet gällande regelverk liksom rutiner och donations- och transplantationsorganisatoriska frågor som råder i dag.Otydligheten i lagstiftningen har uppkommit på grund av en mycket snabb teknisk-medicinsk utveckling som gör att diskrepansen mellan behoven av transplantation, och därmed donerade organ, och möjligheten att rättssäkert och tidsenligt kunna utnyttja tillgången till sådana organ är hjälplöst på efterkälken. Som redan konstaterat slår vi med detta förslag in öppna dörrar eftersom regeringen redan arbetar med frågan för fullt.Herr talman! Hälso- och sjukvårdslagen bygger på tre huvudsakliga etiska principer, som i sin tur har följande inbördes hierarkiska ordning; människovärdesprincipen, behovs- och solidaritetsprincipen samt kostnads- och effektivitetsprincipen. Utom allt tvivel är såväl behovs- och solidaritetsprincipen som kostnads- och effektivitetsprincipen motiverande för en ändring av lagstiftningen för att underlätta organdonation och transplantation.Men hur är det med människovärdesprincipen? Jag vill lyfta fram det resonemang vi för på temat i vår motion So411. Fakta visar, som vi har hört i debatten, att svenska folkets vilja att donera organ och vävnader efter sin död uppgår till fyra femtedelar av befolkningen medan anslutningen till dagens frivilliga donationsregister endast ligger på under en femtedel av befolkningen. Problemet är att i allt väsentligt har denna diskrepans bestått över åren trots att de teknisk-medicinska möjligheterna att rädda liv med hjälp av transplantation dramatiskt ökat. Folk lider och dör i onödan medan den rådande ordningen inte på ett adekvat sätt har kunnat ta till vara möjliga organ och vävnader tillgängliga för transplantation.Bland de politiska åtgärder som därför föreslagits märks en förfrågan i samband med situationer som majoriteten av medborgarna återkommande ställs inför, exempelvis i samband med den årliga allmänna självdeklarationen eller vid körkortsutbildning. Men, herr talman, organdonationsförfrågan är för viktig för att bli förknippad med något negativt. Enbart krav på en "organdeklaration" vid exempelvis den allmänna självdeklarationen eller vid körkortstagning riskerar att inte ge den positiva klang som ett sådant erbjudande till en bredare allmänhet bör förknippas med för att locka potentiella att ta steget fullt ut och anmäla sig. Av samma anledning är inte ekonomiska incitament bra styrmedel för att öka antalet organdonatorer. Om samhället vill ta ett ansvar för att öka tillgången till organ och ge möjlighet till transplantation under goda etiska premisser är det viktigt att förstå psykologin som är inblandad i ett aktivt beslut som att ta ställning till att donera organ om man skulle avlida. För den stora majoritet detta berör, men som ännu inte tagit aktiv ställning på uppmaning från olika kampanjer för detta, förefaller det just som att det behövs en process att aktivt ta ställning till den för de allra flesta hypotetiska situationen: "är jag plötsligt död och vad händer då? "Med det svenska folkets goda vilja att i de allra flesta fall indirekt svara ja på frågan om organdonation som princip bör kanske inte frågan ställas på det sätt som sker . Om vi i stället vänder på problemet, så att de allra flesta vill donera men inte vill svara på frågan så länge frågan förefaller inaktuell och hypotetisk - även om det inte är så - kanske det närmast olösliga problemet för att få fler organdonatorer kan närma sig en konstruktiv lösning.Förslaget utgår från att det finns en inneboende vilja att låta sina organ doneras om man oväntat skulle förolyckas och vara aktuell för sådan donation. Då gäller denna princip underförstått för personen i fråga, såvida man inte antingen aktivt själv sagt nej till detta under sin livstid eller anhörig inte vill låta det ske. Den senare gruppen ska naturligtvis inte tvingas uppge orsaker till ett sådant beslut, än mindre få det dokumenterat i öppna handlingar utan enbart i sådana som är underkastade den professionella transplantationsorganisationens göromål. Det är alltså principiellt viktigt att man själv under sin livstid, och anhöriga efter ens oåterkalleliga tillstånd av etablerad hjärndöd, på ett fullständigt avidentifierat sätt inom ramen för transplantationsorganisationen kan neka organdonation.Det viktiga med detta konstaterande är att vi har frihet att säga obetingat nej, och det bör ses som en självklar mänsklig rättighet inom ramen för våra friheter som individer i ett fritt samhälle, inte minst om religiös övertygelse eller annat ligger bakom beslutet. Men minst lika viktigt är att den grupp av individer som detta berör med all sannolikhet kommer att vara betydligt mer begränsad än vad som är fallet , när man aktivt måste ta ställning till sin kropps vara eller inte vara i oförändrad form före begravning när det egna dödsfallet för många inte ens är inom det riktigt känslomässigt rimliga att förhålla sig till.Herr talman! Mycket riktigt har det visat sig att i andra länder som har anammat detta koncept med en omvänd ordning vid medgivande för organdonation, till exempel , också klart leder ligan om möjliga transplantationer som kan genomföras. Därför har de kortaste köerna till vanliga livsavgörande transplantationer för mottagaren. Jag vill med detta inlägg och de kommentarer jag har fogat till ett i övrigt klokt utskottsbetänkande yrka bifall till förslaget i betänkandet och fästa regeringens uppmärksamhet på att analysera den möjlighet som har berörts i detta inlägg vid en förändring av regelverket för organdonation. fick jag ett nytt liv. Jag hade fyllt i det rödgröna donationskortet för länge sedan och hade haft det i min plånbok. Jag tänkte att det skulle vara bra om någon får nytta av mig när jag är död. Tänk att få bidra till någon annans liv när jag inte finns längre.Inte hade jag anat att jag skulle behöva ett nytt hjärta själv. Det hade inte funnits med i min sinnevärld. Jag har levt mitt nya liv. Det har varit en fantastisk möjlighet att återigen själv bestämma inriktningen på livet. Alla som har varit med om något livsomvälvande ställer sig frågorna: Vad ska jag göra med mitt liv? Är det jag håller på med viktigt eller ska jag göra något annat?I samband med den upplevelsen var inte politiken det viktigaste i mitt liv. Tro det eller ej! Men politiken blev viktig igen, därför att jag insåg att politiken kunde vara ett verktyg att påverka fler att ta ställning inte minst för organdonation.Jag har haft förmånen att åka runt - även innan jag blev riksdagsledamot - och prata om dessa frågor, vad det innebär att vara transplanterad, vad det innebär att komma tillbaka till ett nytt liv. Transplantation är ingen enkel sak. Man lever med en livslång medicinering, och man får ett sämre immunförsvar. Visst är det så. Men vad är alternativet? Det är väl så mycket sämre. Därför är det naturligtvis en stor glädje för mig att höra att det finns en sådan politisk samstämmighet om att organdonation är viktigt.En sak jag skulle vilja poängtera är det som jag får många frågor om när jag är ute och pratar om just detta att vara transplanterad, nämligen att så många tror att man inte kan donera om man är i en viss ålder eller om man har en sjukdom av något slag. Det finns många förutfattade meningar omkring möjligheterna att donera. Det är naturligtvis en informationsfråga, där vi alla får hjälpas åt för att klargöra vad som gäller.Man säger ofta: Du ser ju så frisk ut - mår alla så här bra? Nej, det gör de kanske inte. Men återigen: Alternativet hade varit så mycket sämre. Det har visat sig genom studier och undersökningar att merparten av dem som till exempel är hjärttransplanterade, som jag, kommer tillbaka till ett fullgott arbetsliv, kan vara med och bidra till sin egen försörjning och kan vara med och visa att det här är en möjlig väg för människor att få ett helt nytt liv med en ny livskvalitet.Felet är just att så många drabbas av att få vänta så länge att övriga organ blir så dåliga. Den fysiska, och även den psykiska, statusen blir så nedsatt innan man får det nya organet att man har en lång väg tillbaka. Alla åtgärder som på något sätt kan öka möjligheten att fler donerar sina organ är naturligtvis jätteviktiga, för då kan fler transplantationer göras mycket snabbare.En sak som kanske inte har nämnts så mycket i diskussionen om organ är behovet av vävnader, som ingår i dessa begrepp. Det är ungefär 1 000 personer som väntar på nya vävnader. Förutom dem som väntar på nya organ är det alltså 1 000 personer som väntar på vävnader av olika slag. Det är till exempel hornhinna, hjärtklaffar, hörselben och hud.Det kan naturligtvis ibland vara obehagligt att prata om de här sakerna eller visa på vikten av dem. Men för dem som väntar, för de anhöriga och vänner runt omkring, blir glädjen så oerhört stor när man efter att ha stått på väntelista äntligen blir klar för en transplantation, när det händer någonting.Jag blev transplanterad . Man kan nästan tro att det var ett skämt, men för mig var det verkligen blodigt allvar att få chansen, att vakna upp och känna att det är mitt hjärta, inte någon annans utan bara mitt. Den känslan skulle jag så gärna vilja att fler i vårt land får uppleva.I höstas hade jag förmånen att tillsammans med organisationen som och ha en utställning här i . De som deltog i utställningen sade att det var en hel del riksdagsledamöter som skrev på donationskortet och tog med sig buntar.Jag tycker att vi som är här har ett särskilt ansvar för att inte bara prata om de här frågorna utan alltid ha med oss en bunt kort, eller prata med vänner och bekanta så att vi sprider detta budskap så mycket som möjligt.