bet · GZ01MJU13 · 2012-03-12 00:00:00 — 2011/12:MJU13 Jakt och viltvård Miljö- och jordbruksutskottets betänkande I betänkandet behandlar utskottet 33 motionsyrkanden om jakt och viltvård från den allmänna motionstiden . Yrkandena rör frågor om den nya älgförvaltningen, fjälljakt, jakttider, jaktformer, skyddsjakt, skadskjutning och jakt och funktionshinder. Flertalet motionsyrkanden rör frågor där delegerat beslutanderätten till regeringen och till de myndigheter som har särskild sakkunskap på området. Utskottet föreslår med anledning av fyra motionsyrkanden ett tillkännagivande om att regeringen långsiktigt bör trygga fjälljakten och i det arbetet ompröva bestämmelserna i 3 § rennäringsförordningen (1993:348) i syfte att återgå till regleringen som den var utformad före förändringen . Utskottet föreslår att övriga motionsyrkanden avslås, i huvudsak med hänvisning till gällande regelverk och mot bakgrund av pågående arbeten på området. Vissa motionsyrkanden tar upp samma eller i huvudsak samma frågor som har behandlat tidigare , och dessa behandlas därför förenklat i ett särskilt avsnitt. I betänkandet finns åtta reservationer (S, M, MP, FP, C, SD, KD, V). Utskottets förslag till riksdagsbeslut avslår motion 2011/12:MJ446. Reservation 1 (SD) tillkännager för regeringen vad som anförs om fjälljakt. Därmed bifaller motionerna 2011/12:MJ241 yrkande 2, 2011/12:MJ374 yrkande 2, 2011/12:MJ376 yrkande 34 och 2011/12:MJ454 samt avslår motionerna 2011/12:MJ374 yrkande 1 och 2011/12:MJ381. Reservation 2 (M, FP, C, KD) Den nya älgförvaltningen m.m. avslår motionerna 2011/12:MJ356 och 2011/12:MJ376 yrkande 35. Reservation 3 (S) avslår motion 2011/12:MJ384. Reservation 4 (SD) avslår motion 2011/12:MJ400. Reservation 5 (V) avslår motion 2011/12:MJ241 yrkande 3. Reservation 6 (MP, V) avslår motion 2011/12:MJ241 yrkande 11. Reservation 7 (V) avslår motion 2011/12:MJ329. Reservation 8 (SD) Motioner som bereds förenklat avslår de motionsyrkanden som finns upptagna under denna punkt i utskottets förteckning över avstyrkta motionsyrkanden. På miljö- och jordbruksutskottets vägnar Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (M), (M), i (S), (M), (S), (S), (C), (S), (M), (MP), (KD), (SD), (V), (M), (S) och (FP). Ärendet och dess beredning I betänkandet behandlas 33 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden om jakt och viltvård. Av dessa tar 19 yrkanden upp samma eller i huvudsak samma frågor som har behandlat tidigare , och dessa behandlas därför förenklat. Yrkandena rör frågor om jakttider, jaktformer, skyddsjakt, fäbodjordbrukare, fjälljakt, skadskjutning och funktionshinder och jakt. Flera av de frågor som här berörs har tidigare behandlats av utskottet, t.ex. i betänkandena /08:MJU11, 2008/09:MJU11, 2009/10:MJU8 och 2010/11:MJU8. har genom 30 § jaktlagen (1987:259) delegerat till regeringen att meddela föreskrifter om jakt, jakttider, skyddsjakt och vilka vapen och jaktmedel i övrigt som får användas. Genom 29 § jaktlagen har delegerat till regeringen att meddela föreskrifter om de tider när olika slag av vilt får jagas inom skilda delar av landet samt föreskrifter om tillstånd till jakt för att förhindra skador av vilt. Nuvarande jakttider bygger på ett omfattande remissunderlag från , länsstyrelser, jägarorganisationer, naturvårdsorganisationer och viltforskningen. har således delegerat normgivningsmakten i dessa frågor till regeringen. Därtill är bundet av ett antal EU-direktiv om naturvård som i några avseenden begränsar möjligheter att självt bestämma hur stammarna av olika arter ska förvaltas (jfr bet. 2010/11:MJU8). Utskottet redovisade sin övergripande syn på jakt och viltvård i det svenska samhället (bet. 2006/07:MJU10) och anförde att landets viltstammar utgör en nationell tillgång som är av omistligt värde och värd stor omsorg. Begreppen viltvård och jaktvård för tanken främst till olika former av stödutfodringar för klöv- och fältviltet, men hit hör också biotopvården, skyddsåtgärder i landskapet och ett ansvar för att skapa utrymme för de stora rovdjuren. Erfarenheten visar att bevarandet och utvecklandet av biotoper är en av de viktigaste åtgärderna för att främja goda viltstammar. Jakten innebär ett nyttjande av en förnybar naturresurs och har som sådan stor ekonomisk betydelse, även om den totala ekonomiska omsättningen för jakten knappast kan beräknas exakt. Om man räknar in kostnader för arrenden, resor och övernattningar, vapen, ammunition och annan utrustning som hör ihop med jakt och viltvård rör sig summan om några miljarder kronor . Det stora intresse som finns för jakt har också sin grund i att den är en engagerande och spännande fritidssysselsättning, som ger sina utövare avkoppling och rekreation. Jakten utgör således både ett ekonomiskt betydelsefullt tillvaratagande av viltproduktionens avkastning och en uppskattad och från flera synpunkter värdefull fritidsverksamhet. Enligt utskottets uppfattning är rätt utförd viltvård och jakt det ojämförligt bästa sättet att hålla den svenska viltstammen frisk och livskraftig, och sådan jakt och viltvård utgör därmed en tillgång för hela landet. Utskottets förslag i korthet avslår en motion (SD) om en översyn av rennäringslagen för att garantera alla medborgare likhet inför lagen. Jämför reservation 1 (SD). Enligt motion MJ446 (SD) bör rennäringslagen (1971:437) ses över för att garantera alla medborgare likhet inför lagen oavsett börd och etnisk tillhörighet. Det finns flera exempel på lagar som gör skillnad mellan svenska medborgare på basis av deras etniska tillhörighet. I rennäringslagen stadgas att den som är av samisk härkomst (same) enligt bestämmelserna i lagen får använda mark och vatten till underhåll för sig och sina renar. Rätten (renskötselrätten) tillkommer den samiska befolkningen och grundas på urminnes hävd. Renskötselrätten får utövas av den som är medlem i en sameby. Vidare föreskrivs i lagen att renskötselrätten bl.a. för med sig rätten att på statlig mark ta virke till byggande av familjebostad, anläggningar kopplade till rennäringen, slöjd och bränsle. Till medlemskapet i samebyn kopplas också särskilda jakt- och fiskerättigheter. Samerna har i egenskap av ursprungsbefolkning en självklar rätt att bevara sitt språk och sin kultur inom den svenska statens ramar, men att reservera en hel näringsgren för en grupp av medborgare av särskild börd och att också ge dessa medborgare särskilda rättigheter till land och vatten kan inte anses vara förenligt med de grundläggande principerna för en rättsstat. Det faktum att staten har tilldelat en viss grupp av samer särskilda privilegier har gjort att svenskar och andra grupper av samer med rätta har känt sig diskriminerade. Detta har gett upphov till stora motsättningar och infekterade konflikter. Svenska medborgare av samisk börd boende i södra och bör inte ha mindre rättigheter än medborgare av svensk börd i dessa områden, och medborgare av svensk, finsk eller annan börd bör inte ha mindre rättigheter än medborgare av samisk börd i norra . Som redovisas i utredningsbetänkandet En ny samepolitik öppna samebyar och samverkan med andra markanvändare (SOU 2001:101) är renskötselrätten en särskild bruksrätt till en fastighet, som framför allt ger samerna rätt att använda marken till renbete, jakt och fiske. Vidare framhålls att renskötselrätten är en säregen rätt på det sättet att fast den bara är en bruksrätt är den i vissa avseenden likställd med äganderätten. Också renskötselrätten gäller , oberoende av avtal detta i motsats till vanliga nyttjanderätter. Vidare konstateras bl.a. att det är naturligt att samernas bruk av marken enligt renskötselrättens regler kan vålla konflikter med ägaren, vare sig detta är staten eller enskilda. Rennäringslagen bestämmer, fast på ett ganska ofullständigt sätt, parternas förhållande till varandra. Det gäller två grundlagsskyddade rättigheter som kolliderar. Lagen får inte inkräkta på äganderätten så att det kränker dess grundlagsskydd enligt 2 kap. 18 § (numera 2 kap. 15 §) regeringsformen, men den får inte heller kränka den rätt samerna har enligt samma paragraf. prövade och fann i sin dom om renskötsel i att samerna efter gammal sedvana bedriver renskötsel på de områden där renskötselrätten var tvistig. Även i departementspromemorian Vissa samepolitiska frågor (Ds 2009:40) konstateras att markägare, samebyar och andra som brukar marken inom renskötselområdet grundar sitt bruk på olika rättigheter till marken. Samebyns medlemmar grundar sin användning av mark för renskötsel, jakt och fiske på renskötselrätten. Markägare grundar sin användning av mark på äganderätten. Andra markanvändare inom renskötselområdet grundar sin rätt till bruk av marken på andra rättigheter, såsom arrende, hyra och servitut. Såväl äganderätten som renskötselrätten och andra särskilda rättigheter till fast egendom skyddas enligt 2 kap. 18 § regeringsformen mot att det allmänna tvingar rättighetshavaren att avstå från sin rätt till marken eller inskränker användningen av marken, utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen (det s.k. egendomsskyddet). Om inskränkningar görs på ett sådant sätt att den pågående markanvändningen inom den berörda delen av fastigheten avsevärt försvåras eller en skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten, är den enskilde enligt regeringsformen tillförsäkrad ersättning enligt grunder som ska bestämmas i lag. Enligt 2 kap. 17 § regeringsformen får begränsningar i rätten att driva näring eller utöva ett yrke införas endast för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. I andra stycket stadgas att samernas rätt att bedriva renskötsel regleras i lag. redovisade vid riksdagsbehandlingen av regeringens proposition 1993/94:117 Inkorporering av och andra fri- och rättighetsfrågor att det kan ifrågasättas om rennäringslagens bestämmelser om renskötselrätten som en kollektiv rättighet för den samiska befolkningen är helt förenliga med det föreslagna grundlagsskyddet om närings- och yrkesfriheten (bet. 1993/94:KU24, 1994/95:KU5, skr. 1994/95:23). Utskottet tillstyrkte därför regeringens förslag att det i grundlagsbestämmelsen om närings- och yrkesfriheten tas in en föreskrift som ger grundlagsförankring av samernas rätt till renskötsel som den i lag är reglerad. På så sätt markeras att denna rätt inte står i konflikt med grundlagsskyddet för närings- och yrkesfriheten. Miljö- och jordbruksutskottet vill också framhålla att numera omnämns den samiska befolkningen särskilt i bestämmelsen i 1 kap. 2 § regeringsformen om skydd för vissa minoriteter. Bestämmelsen har utformats som en obligatorisk målsättning, dvs. möjligheterna att behålla och utveckla ett kultur- och samfundsliv ska främjas (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19, rskr. 2009/10:304, bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Utskottet avstyrker med det anförda motion MJ446 (SD). Utskottets förslag i korthet ger med anledning av fyra motionsyrkanden (S, SD, V) regeringen till känna att regeringen långsiktigt bör trygga fjälljakten och i det arbetet ompröva bestämmelserna i 3 § rennäringsförordningen i syfte att återgå till regleringen som den var utformad före förändringen . Två motionsyrkanden om fjälljakt (S, M) avslås. Jämför reservation 2 (M, FP, C, KD) och särskilt yttrande 1 (MP). Enligt motion MJ241 (V) yrkande 2 bör beslutet som innebär att utländska jägare har samma jakträtt på statens marker i de svenska fjällen som jägare bosatta i rivas upp. För svenska jägare krävs jägarexamen för att få bedriva jakt. Det är viktigt att de som jagar har tillräcklig kunskap om den svenska fjällvärdens unika fauna. Beslutet att öppna upp för jägare som inte har tillräcklig kunskap riskerar att leda till att vår natur inte värnas och sköts på det sätt som krävs. Även enligt motion MJ374 (S) yrkandena 1 och 2 och motion MJ376 (S) yrkande 34 bör bestämmelserna i 3 § rennäringsförordningen ändras i syfte att återgå till regleringen så som den var utformad före den ändring som regeringen beslutade om . Erfarenheterna av den fjälljaktsreform som genomfördes är mycket positiva, och fjälljaktsreformens fortbestånd bör tryggas långsiktigt. Lokalbefolkningen och andra jaktintresserade i vårt land har till humana priser kunnat jaga på statens mark ovan odlingsgränsen, och det har kunnat ske i samklang med både rennäringen och viltet. Dessutom har fjälljaktsreformen haft mycket stor betydelse för den lokala besöksnäringen. Regelverket gjorde det möjligt att reglera jakttider och att ställa krav på medföljande svenska jaktguider. Detta regelverk har inte heller utestängt utländska jägare från jakt i vårt land. Beslutet gäller inte bara fjälljakten utan också all övrig jakt där staten är ägare till marken, t.ex. älgjakt, sjöfågeljakt i kustområden m.m. samt fiske. har fått positivt besked om att ha särregler för jakt som gynnar de boende i . Enligt motion MJ381 (M) bör den fria fjälljakten utvärderas. Vi bör i första hand tillgodose det behov av jakt som finns bland de svenska jägarna. De jaktvårdande myndigheterna bör i högre grad än nu avlysa pågående jakt när tillgången på fågel tryter och kanske avlysa jakten helt under vissa år när föryngringen gått fel. I fråga om fjälljakt på statligt ägd mark anförs i motion MJ454 (SD) att ändrades rennäringsförordningen till att ge såväl svenska som utländska jägare tillgång till småviltsjakt på statens ägor i den svenska fjällvärlden. Detta beslut är ett hot mot lokalbefolkningens jaktmöjligheter i fjällen i och med att man med denna förändring försämrade möjligheterna att begränsa jakträtten i situationer med hårt jakttryck. Det gamla regelverket uteslöt inte utländsk jakt i men gav möjlighet att reglera den när det gällde exempelvis jakttider och krav på svenska jaktguider. Den ändring som gjordes 2007 i 3 § rennäringsförordningen bör återställas. Vid motionsbehandling (bet. 2010/11:MJU8) beslutade i enlighet med vad utskottets minoritet anfört i reservation 1 och anförde följande. infördes en ändring i rennäringsförordningen (1993:348) som innebär att rätten till småviltsjakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen är begränsad enbart till personer bosatta i . Ändringen trädde i kraft . Enligt Landsbygdsdepartementet planeras inte någon översyn av rennäringsförordningen. Möjligheterna att begränsa jaktmöjligheterna är mycket små på grund av EU:s förbud mot diskriminering av EU-medborgare och bestämmelserna om fri rörlighet av tjänster. De aktuella motionerna, med yrkande om att bestämmelserna i 3 § rennäringsförordningen bör omprövas för att återgå till regleringen så som den var utformad före den ändring som regeringen beslutade om , avslogs av (prot. 2010/11:56). 3 § rennäringsförordningen i dess lydelse före Enligt 3 § rennäringsförordningen (1993:384) gällde i dess lydelse före (SFS 1997:1262) att rätt till sådan småviltsjakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen som inte bedrivs yrkesmässigt ska upplåtas till den som är fast bosatt i . Upplåtelse ska dock endast ske om någon olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen, något hinder inte möter enligt bestämmelserna i 32 § rennäringslagen och jakten inte inverkar på miljön, turismen eller andra intressen. Enligt 8 § rennäringsförordningen kan meddela närmare föreskrifter om upplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. I föreskrifter (SJVFS 1993:95, omtryckt SJVFS 2002:53) i dess lydelse före anges att upplåtelse av rätt till jakt efter småvilt ska medges den som är folkbokförd i mot att en avgift erläggs (dygnstillstånd). Enligt samma paragraf får den som inte är folkbokförd i medges ett sådant tillstånd mot en avgift. I 2 § rennäringsförordningen föreskrivs att frågor om upplåtelse av jakträtt enligt 32 § rennäringslagen prövas av . i (Rennäringsdelegationen) beslutade (dnr 6174-06) att för /07 får endast i folkbokförda jägare delta i av jakten (jakttidskravet). har vidare i en policy för jakträttsupplåtelser uppställt ett krav på att jägare som är folkbokförda i ett annat nordiskt land än och som jagar efter ska göra detta under överinseende av en jaktansvarig som självständigt driver eller är anställd i ett företag som har sitt säte i den kommun där verksamheten bedrivs (jaktansvarigkravet). har mottagit klagomål som rör regleringen av småviltsjakten. Klagomålen har framställts av företag med säte i som tillhandahåller jakttjänster till jägare från andra länder inom EU och EES. I en utredning och ett yttrande anförde att rennäringsförordningens och föreskrifternas krav på bosättning och folkbokföring enligt kollegiets bedömning är indirekt diskriminerande hinder för den fria rörligheten för tjänster och att de kan stå i strid med artikel 49 i EG-fördraget (artikel 56 i EUF-fördraget). Kraven är diskriminerande och kan, såvitt kollegiet kan bedöma, inte motiveras med hänsyn till något tvingande allmänintresse. anförde i en skrivelse till ambassadör vid ständiga representation vid Europeiska unionen att reglerna för småviltsjakt i kan utgöra hinder för den fria rörligheten för tjänster och brott mot principen om icke-diskriminering i artikel 12 och 49 i EG-fördraget (artikel 18 och 56 i EUF-fördraget), genom att i praktiken förhindra jägare bosatta i utlandet från att jaga i området på samma villkor som jägare bosatta i . De svenska myndigheterna ombads därför att komma in med eventuella synpunkter och information om vilka åtgärder som de planerar att vidta för att förekomma tänkbara överträdelser av gemenskapsrätten. En tjänsteman vid Europeiska kommissionen, generaldirektoratet för inre marknaden och tjänster, anförde i en skrivelse till , , beträffande hans klagomål att den finska regeringen har lämnat uppgifter till kommissionen om den tillämpliga rättsliga och administrativa ramen för att bevilja jakträttigheter och jaktlicenser i . Enligt de uppgifter kommissionen har mottagit verkar det inte finnas tillräckliga omständigheter som tyder på att den finska regeringens beviljande av jaktlicenser i det aktuella fallet skulle utgöra en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 i EG-fördraget (artikel 56 i EUF-fördraget). I skrivelsen anförs vidare att friheten att tillhandahålla tjänster gäller tjänster i den mening som avses i artikel 50 i EG-fördraget (artikel 57 i EUF-fördraget). I tjänstebegreppet innefattas all ekonomisk verksamhet som bedrivs av en egenföretagare och som normalt utförs mot ersättning. När det gäller de finska myndigheternas utfärdande av jaktlicenser till de licensansökande går det inte att fastställa att det i detta fall är fråga om att tillhandahålla tjänster som skulle kunna omfattas av friheten att tillhandahålla tjänster. Justitiekanslern tillerkände i ett beslut ersättning av staten med plus ränta samt ersättning för ombudskostnader med . Justitiekanslern uttalade i beslutet att jakttids- och jaktansvarighetskravet innebär att har uppställt villkor för upplåtelsen av jakträtt som är mindre förmånliga för jägare från andra stater inom EES än för jägare som är folkbokförda i . Upplåtelse av jakträtt är en nödvändig förutsättning för utövandet av småviltsjakten. Om villkoren för upplåtelse bestäms på ett sådant sätt att jägare från andra stater inom EES inte har möjlighet eller inte längre finner det attraktivt att utöva småviltsjakt i , medför detta att tjänsteföretag som tillhandahåller tjänster som har ett direkt samband med småviltsjakt går miste om de intäkter som tjänstetillhandahållandet annars hade inbringat. Bolaget tillhandahåller tjänstepaket till jägare som innefattar transporter och boende. I den mån jägare från andra stater inom EES har avstått från att utnyttja dessa tjänster på grund av de ändrade villkoren för upplåtelse av jakträtt måste därför bolaget anses ha lidit en ersättningsgill skada motsvarande de uteblivna intäkterna från de aktuella tjänsterna. I ett beslut tillerkändes i och i av samma skäl ersättning av staten med plus ränta samt ersättning för kostnader i ärendet med respektive plus ränta samt i ersättning för kostnader i ärendet. I ett svar på interpellation 2008/09:86 (prot. 2008/09:28) anförde jordbruksminister att ändringen i 3 § rennäringsförordningen gjordes efter en grundlig analys av såväl som vad gällde bestämmelsens förenlighet med artiklarna 12 och 49 i EG-fördraget (numera artiklarna 18 och 56 i EUF-fördraget). Regeringen konstaterade att bestämmelsen inte kunde behållas. De tidigare gällande bestämmelserna om småviltsjakten innebar nämligen att personer bosatta i gynnades. Detta utgjorde indirekt ett handelshinder dels genom att tjänster knutna till jakten inte på lika villkor kunde erbjudas till personer bosatta utomlands, dels genom att personer bosatta utomlands inte på lika villkor kunde ta del av tjänsterna. Även om själva upplåtelsen av jakträtten inte utgör en tjänst medförde nämligen bestämmelserna att det inte var lika attraktivt för t.ex. en person bosatt i att ta del av en jaktresa med logi och transport som för en skåning. Indirekta handelshinder av detta slag är inte förenligt med fördraget. Det som motiverade interpellationen var en anmälan till dåvarande mot i vilken det gjordes gällande att utfärdandet av jaktlicenser skulle utgöra en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster enligt artiklarna 49 och 12 i EG-fördraget (numera artiklarna 56 och 18 i EUF-fördraget). I ett brevsvar till klaganden uttalade en tjänsteman vid generaldirektoratet för inre marknaden och tjänster att det inte går att fastställa att utfärdande av jaktlicenser utgör ett tillhandahållande av tjänster som skulle kunna omfattas av friheten att tillhandahålla tjänster. Direktoratet avsåg därför att föreslå kommissionen att avsluta ärendet. Som framgått av denna redogörelse är det fråga om två olika saker. Det generaldirektoratet uttalade sig om var att statens försäljning av jaktkort inte utgjorde en tjänst i fördragets mening. Jordbruksministern hade inte heller någon annan uppfattning. Det svenska ärendet gällde däremot begränsningar i möjligheten för företag att tillhandahålla jakttjänster åt jägare som inte är folkbokförda i . Som regeringens analys av frågan visade kunde de då gällande reglerna komma att anses utgöra ett handelshinder. Jordbruksministern hade därför inte då någon avsikt att enbart mot bakgrund av det nu aktuella finska ärendet föreslå regeringen en ändring av bestämmelserna i rennäringsförordningen vad gäller småviltsjakt på statens mark. Jordbruksminister anförde slutligen att han redan i en interpellationsdebatt framhöll möjligheten, och vikten av, att beakta regionalpolitiska hänsyn och den möjlighet för detta som finns även inom ramen för EG-fördraget (numera EUF-fördraget). Det är länsstyrelserna som har att besluta om de närmare bestämmelserna på länsnivå. Det besked som lämnades av generaldirektoratet får vägas in i länsstyrelsernas bedömning av om det t.ex. är lämpligt med årskort som kan köpas av länsinvånarna och som gäller i hela länet, s.k. länskort. Genom ett regeringsbeslut uppdrogs åt att i samråd med , , Länsstyrelserna i , och samt efter samråd med och följa hur ändringen i 3 § rennäringsförordningen påverkar småviltsstammarna, rennäringen, naturmiljön och den svenska jakttraditionen. ska vid behov vidta de ändringar som krävs eller föreslå sådana. En delredovisning av uppdraget skulle lämnas . I ett svar på skriftlig fråga 2010/11:223 anförde landsbygdsministern att när det gäller småviltsjakten på renbetesfjällen och på kronomarken ovan odlingsgränsen gäller enligt 3 § rennäringsförordningen (1993:384) att får upplåta sådan jakträtt om någon olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen och om jakten inte inverkar menligt på miljön, turismen eller andra intressen. För att sådan menlig inverkan inte ska uppstå och för att anpassa jakttrycket får begränsa jakten på lämpligt sätt.