bet · H001CU1 · 2012-11-20 00:00:00 — I rapporten föreslår att den nuvarande lagen ersätts med en ny lag om kommunernas ansvar för boendeplanering. Skillnaderna mellan nu gällande lag och den föreslagna lagen anges i huvudsak vara hur ansvaret för kommuner och länsstyrelser uttrycks och preciseras. Det är enligt verket principiellt sett inte fråga om ett utökat ansvar eller en ändrad ansvarsfördelning. förslag bereds inom och är föremål för remissbehandling. Som framgått ovan har regeringen låtit genomföra en översyn av lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar. Syftet med översynen har varit att förtydliga det kommunala ansvaret för bostadsförsörjningen och tydliggöra det regionala perspektivet vid planering av bostadsförsörjningen, dvs. just de frågor som lyfts fram i motion 2012/13:C388 (S). Något behov av ett tillkännagivande i dessa frågor finns således inte. Utskottet kan inte heller se något skäl för tillkännagivanden till regeringen enligt förslagen i MP-motionerna. Såväl de äldres behov av bostäder och tillgång till service som olika frågor om hemlöshet ingår som en självklar del i kommunernas ansvarsområden. De närmare formerna för hur detta ansvar ska utövas bör emellertid inte regleras genom lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar. När det slutligen gäller partimotion tycks den vara inriktad på en omfattande statlig detaljreglering om hur kommunerna ska utöva sitt ansvar och vad detta ska anses omfatta. Vad gäller denna fråga har utskottet vid ett flertal tillfällen redovisat sin uppfattning att de statliga kraven måste lämna utrymme för kommunerna att utöva sitt bostadsförsörjningsansvar på ett sätt som utgår från behovet i olika delar av landet. Utskottet ställer sig också frågande till innebörden av den s.k. förstabogaranti som kommunerna enligt motionen ska lämna. Utskottet anser att resultatet av den pågående beredningen av översynen av lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar bör avvaktas. Motionerna avstyrks med hänvisning till det ovan anförda. Utskottets förslag i korthet avslår motionsförslag om skärpta krav på bostadsförmedling. Utskottet anser att det i första hand är kommunerna själva som ska överväga frågan om behovet av bostadsförmedling och i vilka former den i så fall ska ordnas. Jämför reservation 19 (S, MP, V). Enligt lagen (2000:1383) om kommunernas bostadsförsörjningsansvar ska en kommun anordna bostadsförmedling om det behövs för att främja bostadsförsörjningen. Om två eller flera kommuner behöver en gemensam bostadsförmedling, ska dessa kommuner anordna en sådan bostadsförmedling. Regeringen får förelägga en kommun att anordna bostadsförmedling (3 §). En bostadsförmedling som förmedlar lägenheter i turordning efter kötid får, utöver sådan förmedlingsersättning som får tas ut vid yrkesmässig bostadsförmedling, ta ut en avgift för rätten att stå i kö (köavgift) av den hyressökande. Kommunen får bestämma avgiften och grunderna för hur den ska tas ut (4 §). m.fl. (S) föreslår i motion 2012/13:C388 ett tillkännagivande om att lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar bör ändras så att kommunerna tar ett större ansvar för att förmedla bostäder, antingen genom kommunala bostadsförmedlingar eller genom att erbjuda motsvarande service i annan form (yrkande 13). Motionärerna hänvisar till att endast ett tiotal kommuner har en bostadsförmedling . Vidare föreslås ett tillkännagivande med innebörden att regeringen bör uppmana kommuner med bostadsbrist att starta en förmedling av andrahandskontrakt (yrkande 14). Motionärerna framhåller att andrahandsförmedling ofta är godtycklig med stora risker för diskriminering och att andrahandshyresgästerna riskerar att bli lurade. Även enligt motion 2012/13:C365 av och (båda S) bör alla kommuner, själva eller tillsammans med andra kommuner, bli skyldiga att inrätta en bostadsförmedling. Enligt motionärerna bör det dessutom gälla att såväl de allmännyttiga som privata hyresvärdarna ska vara skyldiga att anmäla lediga lägenheter till förmedlingen. m.fl. (S) föreslår i motion 2012/13:C409 ett tillkännagivande om behovet av en bra bostadspolitik och att kommunerna bör få i uppdrag att satsa på kommunala bostadsförmedlingar. I partimotion 2012/13:C400 av m.fl. (V) föreslås ett tillkännagivande om att alla kommuner ska vara skyldiga att i egen regi, eller genom regional samverkan, ordna en bostadsförmedling som har klara och tydliga regler och som förmedlar flertalet allmännyttiga och privata lägenheter enligt turordning samt social och medicinsk förtur (yrkande 5). Enligt motionen bör regeringen även utreda förutsättningarna och villkoren för förmedling och uthyrning av lägenheter i andra hand (yrkande 27). Motionärerna anser att en sådan förmedlingsverksamhet skulle minska riskerna för att människor drabbas av ocker i form av oskäliga hyror och orimliga förmedlingsavgifter. har behandlat och avstyrkt motionsförslag med krav bl.a. på att alla kommuner ska bli skyldiga att inrätta en bostadsförmedling och då klargjort sin inställning i denna fråga. Utskottet anser att det i första hand är kommunerna själva som ska överväga frågan om behovet av bostadsförmedling och i vilka former den i så fall ska ordnas. Även när det gäller förslaget i motion 2012/13:C365 (S) om att alla hyresvärdar ska vara skyldiga att anmäla lediga lägenheter till förmedling har utskottet vid ett flertal tillfällen tydligt redovisat sin inställning att ett sådant krav inte bör införas. De aktuella motionerna avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsförslag om en översyn av systemet med hyresgarantier. Utskottet hänvisar till att det har genomförts en översyn. Jämför reservation 20 (V). Kommuner kan ställa ut s.k. hyresgarantier till personer som har svårt att få en bostad med besittningsskydd trots att de har betalningsförmåga. En hyresgaranti är ett borgensåtagande från kommunens sida som omfattar en hyresgästs skyldighet att betala hyra. Kommunernas möjlighet att ställa ut hyresgarantier följer av 2 kap. 6 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter där det framgår att kommuner får lämna enskilda hushåll ekonomiskt stöd i syfte att minska deras kostnader för att skaffa eller inneha en permanentbostad. Kommuner får också ställa säkerhet för att ett avtal om hyra av en bostadslägenhet fullgörs i syfte att enskilda hushåll ska få en permanentbostad med hyresrätt som är förenad med rätt till förlängning, om det enskilda hushållets behov av en sådan bostad inte kan tillgodoses på annat sätt. En kommun som lämnar hyresgaranti kan enligt förordningen (2007:623) om statligt stöd för kommunala hyresgarantier få ett statligt bidrag om per garanti. Bidraget, som administreras av , betalas ut oavsett om garantin infrias eller inte. beviljade (), som administrerade stödet för de kommunala garantierna fram till , bidrag för 260 utfärdade hyresgarantier i 14 kommuner. Det innebar en ökning jämfört med då bidrag beviljades för 163 hyresgarantier i 15 kommuner. BKN genomförde på regeringens uppdrag en utvärdering av stödet till verksamheten med kommunala hyresgarantier. Enligt redovisningen av uppdraget (Utvärdering av kommunala hyresgarantier och förvärvsgarantier, BKN ) är kommunerna väl informerade om möjligheten att använda kommunala hyresgarantier som ett verktyg för att hjälpa hushåll att få ett förstahandskontrakt. De kommuner som har ställt ut hyresgarantier är eniga om att verktyget har betydelse och gör skillnad för de hushåll som blir hjälpta. BKN föreslår i rapporten att hyresgarantierna behålls i dagens utformning, men med en medvetenhet om att det hjälper hushåll på marginalen och att omfattningen inte kommer att vara mycket större än . BKN bedömer att det statliga bidraget inte har en avgörande betydelse för kommunernas användning av hyresgarantier, men föreslår ändå att bidraget kvarstår. I partimotion 2012/13:C400 av m.fl. (V) hänvisas till den utvärdering av den kommunala hyresgarantin som genomförts av BKN. Enligt motionärerna var en slutsats av utvärderingen att en statlig hyresgaranti skulle ha bättre effekt. Mot denna bakgrund föreslår motionärerna att det genomförs en översyn avseende olika former av hyresgarantier (yrkande 29). Möjligheten att ställa ut kommunala hyresgarantier och få statligt bidrag för dessa åtaganden har utnyttjats av färre kommuner än vad som förväntades när de nu gällande reglerna infördes. Som framgått ovan anser emellertid de kommuner som ställt ut garantier att verksamheten varit till nytta för de hushåll som blir hjälpta. Slutsatsen i den utvärdering som BKN genomförde 2010 var att hyresgarantierna och stödet för dem bör behållas i dagens utformning. Vad gäller den fråga som motionärerna hänvisar till eventuella statliga hyresgarantier konstaterade BKN att detta inte var ett alternativ då bostadsförsörjningsansvaret i första hand ligger hos kommunerna. Utskottet anser inte att det finns skäl att nu genomföra ytterligare en översyn av systemet med kommunala hyresgarantier. Motion 2012/13:C400 (V) yrkande 29 avstyrks således av utskottet. Utskottets förslag i korthet avslår motionsförslag som gäller allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag. Utskottet anser inte att det bör införas krav på att alla kommuner ska ha ett allmännyttigt bostadsföretag. I övrigt hänvisar utskottet till villkoren i den nya lagstiftningen på området och till att en uppföljning av lagen bör anstå till dess tillräckliga erfarenheter hunnit vinnas. Jämför reservation 21 (V). Lagen om allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag Enligt lagen (2010:879) om allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag avses med ett sådant bolag ett aktiebolag som en kommun eller flera kommuner gemensamt har det bestämmande inflytandet över och som i allmännyttigt syfte 1. i sin verksamhet huvudsakligen förvaltar fastigheter i vilka bostadslägenheter upplåts med hyresrätt 2. främjar bostadsförsörjningen i den eller de kommuner som är ägare till bolaget 3. erbjuder hyresgästerna möjlighet till boendeinflytande och inflytande i bolaget. Vidare anges bl.a. att ett allmännyttigt kommunalt bostadsaktiebolag ska bedriva verksamheten enligt affärsmässiga principer. Lagen innehåller även särskilda bestämmelser om värdeöverföringar från ett allmännyttigt kommunalt bostadsaktiebolag. Sådana värdeöverföringar får under ett räkenskapsår inte överstiga ett belopp som motsvarar räntan på det kapital som kommunen eller kommunerna vid föregående räkenskapsårs utgång har skjutit till i bolaget som betalning för aktier. Räntesatsen ska därvid utgöras av den genomsnittliga statslåneräntan under föregående räkenskapsår med tillägg av . Vidare anges att värdeöverföringar under ett räkenskapsår inte får överstiga ett belopp som motsvarar hälften av bolagets resultat för föregående räkenskapsår. Det finns emellertid i lagen vissa undantag från dessa begränsningar av värdeöverföringarna som bl.a. avser nettoöverskott som uppkommit vid avyttring av fastigheter. I partimotion 2012/13:C400 av m.fl. (V) föreslås ett tillkännagivande om att det ska finnas minst ett allmännyttigt bostadsföretag i varje kommun (yrkande 4). De kommuner som saknar ett sådant företag bör ges ansvar för att bygga upp ett. I motionen anförs vidare att den nuvarande lagstiftningen om allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag inneburit att hyresgästernas inflytande i samband med försäljning, vinstuttag och avsättningar till underhåll begränsats. Regeringen föreslås därför återkomma med förslag om hur de boende i allmännyttiga bostäder kan ges ett större inflytande över de övergripande beslut som fattas i företagen (yrkande 31). de (M) föreslår i motion 2012/13:C334 ett tillkännagivande om att begränsningen gällande aktieutdelning i kommunala bostadsaktiebolag bör ses över. Motionären anser att den nuvarande regleringen innebär att det är omöjligt att skjuta upp uttaget av vinster från till ett senare år. Vid behandlingen föregående år (bet. 2011/12:CU1) av förslag motsvarande dem som förs fram i partimotionen (V) anförde utskottet följande. Förslaget i motionens yrkande 2 om ett krav på alla kommuner att behålla eller inrätta ett allmännyttigt bostadsföretag avstyrks. Denna fråga bör även fortsättningsvis få avgöras av varje enskild kommun. I fråga om förslaget om hyresgästernas inflytande i allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag vill utskottet erinra om att lagen anger att dessa bolag ska erbjuda sina hyresgäster en sådan möjlighet. Då lagen ännu inte har varit i kraft under är det ännu för tidigt att värdera utfallet av den nya lagstiftningen i bl.a. den aktuella frågan. Utskottet står fast vid sin uppfattning när det gäller förslaget om att alla kommuner ska ha ett allmännyttigt bostadsföretag. Vad gäller frågan om en utvärdering av lagen bör den enligt utskottet kunna anstå till dess tillräckliga erfarenheter hunnit vinnas. Utskottet erinrar om att regeringen i propositionen om den nu införda lagen (prop. 2009/10:185) aviserade sin avsikt att låta genomföra en uppföljning av regleringens effekter på bostadsmarknaden när de nya bestämmelserna varit i kraft . Det angavs också särskilt i propositionen att regelverket kring begränsningen av värdeöverföringar från allmännyttiga kommunala bostadsaktiebolag och tillämpningen av detta bör följas upp och utvärderas. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet de aktuella motionerna. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om ett nytt konsumentpolitiskt mål. Utskottet anser att det mål för området Konsumentpolitik som fastställde bör gälla även i fortsättningen. Jämför reservation 22 (S, MP, V). beslutade att ändra det övergripande målet för politikområdet Konsumentpolitik från Trygga konsumenter som handlar hållbart till Konsumenterna har makt och möjlighet att göra aktiva val (prop. 2007/08:1, bet. 2007/08:CU1, rskr. 2007/08:106). Med anledning av upphävandet av politikområdena beslutade om mål för området Konsumentpolitik. Det mål som beslutades är likalydande med det mål för konsumentpolitiken som fastställdes (prop. 2008/09:1, bet. 2008/09:CU1, rskr. 2008/09:118). I motion 2012/13:C390 av m.fl. (S) yrkande 1 föreslås att beslutar att det nuvarande målet för området Konsumentpolitik, nämligen Konsumenterna har makt och möjlighet att göra aktiva val, ersätts av målet Trygga konsumenter som handlar hållbart och de delmål som föreslås i motionen. Motionärerna menar att det är nödvändigt att vidga det konsumentpolitiska målet för att det bättre ska svara mot motionärernas ambitioner på området. Ett likalydande förslag läggs även fram i motion 2012/13:C406 av samma motionärer yrkande 3. m.fl. (V) anser i motion 2012/13:C206 att ändringen 2007 av det konsumentpolitiska målet innebär att producenternas och näringslivets ansvar minskar på konsumenternas bekostnad och att det är beklagligt att hållbar konsumtion tagits bort från målet. Motionärerna föreslår att det nuvarande målet för området Konsumentpolitik upphävs och att i stället Trygga konsumenter som handlar hållbart införs som mål (yrkande 1). ställde sig bakom regeringens förslag till nytt mål för konsumentpolitiken (bet. 2007/08:CU1). Utskottet instämde även i vad regeringen framhållit om att det krävs ett grundläggande konsumentskydd och tillgång till lättillgänglig och tillförlitlig information om t.ex. produkters pris och egenskaper, produktionsmetoder, säkerhetsaspekter och vilken påverkan konsumtionen har på människor och miljö för att konsumenterna ska ha makt och möjlighet att göra aktiva val. I budgetbetänkandet stod utskottet fast vid sin uppfattning att det då gällande målet för konsumentpolitiken, och därmed även det likalydande föreslagna målet för området Konsumentpolitik, framstod som väl genomtänkt och välmotiverat. Liksom tidigare underströk utskottet att målet inte innebär någon försvagning av hållbarhetsaspekten (bet. 2008/09: CU1). Därefter har utskottet i de tre senaste årens budgetbetänkanden behandlat och avstyrkt motionsförslag motsvarande de nu aktuella om en återgång till det tidigare gällande målet (bet. 2009/10:CU1, bet. 2010/11:CU1 och bet. 2011/12:CU1). Utskottet vidhåller sin ovan redovisade uppfattning och anser således att det inte finns något skäl för att ersätta det nu gällande konsumentpolitiska målet med det mål som förordas i motionerna. De aktuella motionsyrkandena avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden som gäller konsumentvägledning. Utskottet hänvisar till pågående beredningsarbete. Jämför reservation 23 (S, MP, V). Kommunernas arbete med konsumentvägledning är ett frivilligt åtagande, och verksamheten kan därmed variera mellan kommunerna i fråga om innehåll, omfattning och organisation. samarbetar flera kommuner genom att t.ex. ha gemensam konsumentvägledning. Inom ramen för den kommunala konsumentvägledningen kan det förekomma dels direktrådgivning, dvs. efterfrågestyrd information om konsumentlagar, stöd vid tvister, ekonomiska råd och köpråd direkt till en enskild konsument, dels långsiktigt förebyggande arbete, dvs. marknadsbevakning samt kontakter med och information till skolor, näringsliv och organisationer. Enligt instruktionen för ska myndigheten med utbildning och information stödja kommunernas konsumentverksamhet i frågor som rör konsumentskydd och konsumentlagstiftning. följer vidare utvecklingen av konsumentverksamheten i kommunerna, och verket lämnar en lägesbeskrivning av verksamheten. Av den rapport som lämnades (rapport 2012:4 Kommunernas konsumentvägledning) framgår att 257 av landets 290 kommuner erbjöd konsumentvägledning, vilket är 9 färre än 2011. Generellt har antalet årsarbetskrafter som läggs på konsumentvägledning minskat men har dock antalet ökat något. Det genomsnittliga antalet årsarbetskrafter per kommun har legat relativt stabilt , ungefär 0,5 årsarbetskraft i snitt per kommun. Den övervägande delen av konsumentvägledarnas tid, , läggs på direktrådgivning till enskilda konsumenter. Det förebyggande arbetet, exempelvis allmän information om rättsliga regler på konsumentområdet, upptar i snitt av konsumentvägledarnas arbetstid. Vid sidan av konsumentvägledningen är kommunerna, enligt 2 § skuldsaneringslagen (2006:548), skyldiga att inom ramen för eller på annat sätt lämna råd och anvisningar i budget- och skuldfrågor till skuldsatta personer. ska stödja och ge vägledning för den budget- och skuldrådgivning som kommunerna ska svara för. Utöver den kommunala konsumentverksamheten har olika självständiga rådgivningsbyråer inrättats på nationell nivå: Konsumenternas Bank- och , , Konsumenternas energimarknadsbyrå samt Telekområdgivarna. Samtliga byråer finansieras av respektive bransch. Staten deltar, genom bl.a. , som en av huvudmännen. Byråerna samarbetar i stor utsträckning, och de två förstnämnda har en gemensam webbplats. Byråerna har också ett nära samarbete med och respektive sektorsmyndighet. lämnar bl.a. på sin webbplats information om olika konsumentfrågor. ger däremot inte någon enskild rådgivning till konsumenter. som är en fristående enhet inom lämnar dock enskild rådgivning vid handel över gränserna inom EU. Enheten arbetar även med att sprida information till konsumenter, bl.a. via föreläsningar, kampanjer, foldrar och sin webbplats. finansieras till lika delar av och Europeiska kommissionen. m.fl. (S) anser i motion 2012/13:C390 att det är viktigt att alla invånare har tillgång till konsumentvägledning i sin kommun eller erbjuds konsumentvägledning i samarbete med andra kommuner. Motionärerna anser vidare att det är angeläget att konsumenterna också kan erbjudas konsumentvägledning på internet. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta (yrkande 8). I motion 2012/13:C444 av m.fl. (MP) föreslås ett tillkännagivande om att stärka den kommunala konsumentvägledningen och att öka stödet till fristående konsumentorganisationer (yrkande 4). Motionärerna vill att alla kommuner ska kunna erbjuda sina invånare vägledning i konsumentfrågor, antingen genom samarbete med andra kommuner, ideella organisationer eller genom egen verksamhet. (S) anser i motion 2012/13:C338 att alla kommuninvånare borde ha en konsumentvägledning att kunna vända sig till. Motionären anför vidare att det är naturligt att också erbjuda konsumentvägledning på internet. Enligt motionären borde det vara ett obligatorium för kommunerna att ha konsumentvägledning. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta. I motion 2012/13:C371 av m.fl. (S) föreslås ett tillkännagivande om att regeringen ska se över behovet av ett ökat statligt ansvar för konsumentrådgivning i hela landet. I motion 2012/13:C448 av m.fl. (MP) föreslås ett tillkännagivande om att regeringen bör uppmärksamma behovet av ekonomisk vägledning till en del äldre samt återkomma med förslag gällande en sådan vägledning. Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att se över det befintliga stödet till konsumenter i form av information och vägledning samt föreslå hur det bör organiseras och bedrivas för att bli mer ändamålsenligt, effektivt och likvärdigt för alla konsumenter i landet. Uppdraget omfattade även att föreslå lämpliga strategier och metoder för hur insatser ska utformas för att stödet ska nå fram och användas av konsumenterna. Utredningen, som antog namnet Utredningen om framtidens stöd till konsumenter, redovisade sitt uppdrag i betänkandet Konsumenten i centrum ett framtida konsumentstöd (SOU 2012:43). Utredningen föreslår bl.a. följande. I syfte att förbättra tillgängligheten till oberoende konsumentinformation ska en elektronisk informationstjänst med samlad konsumentinformation tas fram. ska vara samordningsmyndighet för en sådan informationstjänst som ska innehålla information om konsumentens rättsliga ställning samt information som syftar till att möjliggöra för konsumenten att göra medvetna och välinformerade val. ska ha ansvar för att ge vägledning till enskilda konsumenter i köp- och avtalsrättsliga frågor samt att inom sitt verksamhetsområde informera och vägleda konsumenter i syfte att möjliggöra för konsumenter att göra medvetna och välinformerade val. Regeringen bör ge i uppdrag att utveckla och tillhandahålla en rikstäckande direktvägledning, vilken bör inkludera vägledning per telefon och skriftlig vägledning (e-post eller brev). ska stödja kommunerna i deras uppsökande verksamhet mot konsumenter. Det uppsökande arbetet behöver planeras och koordineras enligt en övergripande metod och i större utsträckning ske i samverkan mellan relevanta myndigheter, konsumentbyråer, kommuner och det civila samhällets organisationer. Kommunerna har en central roll i det uppsökande arbetet. Regeringen bör ge i uppdrag att ansvara för att kartlägga de bakomliggande orsakerna till konsumenters beteende i olika valsituationer som bedöms som särskilt betydelsefulla och föreslå vilka metoder och informationskanaler som är lämpliga med hänsyn till vad som framkommit i kartläggningen av olika målgruppers behov. Därutöver gör utredningen bl.a. följande bedömningar. Direktvägledning i konsumentfrågor är ett nödvändigt komplement till det webbaserade stödet och är betydelsefullt för att nå de konsumenter som av olika skäl inte kan ta till sig webbaserad information. Förslaget om direktvägledning åt konsumenter leder inte till någon inskränkning i kommunernas möjlighet att även fortsättningsvis bedriva konsumentverksamhet med direktrådgivning. Förslaget leder, enligt utredningen, till att det skapas ett större utrymme för kommunerna att förbättra servicen till sina kommuninvånare med en bättre och mer lättillgänglig vägledning och ha möjlighet att arbeta mer uppsökande mot sina kommuninvånare och mot näringsidkare jämfört med . Utredningen anser att det är betydelsefullt att direktvägledningsverksamhet finns kvar på lokal nivå för att kunna stödja konsumenter som behöver ett fysiskt möte och för att kunna hantera vissa ärenden. Det uppsökande arbetet är betydelsefullt och nödvändigt för att nå konsumenter som är svåra att nå och en viktig metod för att nå de konsumenter som i vissa situationer saknar engagemang och probleminsikt.