bet · GZ01FiU23 · 2012-03-28 00:00:00 — eller senare skulle det straffa sig i form av ännu högre marginaler när det gäller upplåningen utomlands, inte minst. Då skulle man nämligen skapa ett signalsystem som säger att vi är på väg åt fel håll. Det skulle vad det lider skapa bekymmer om man expanderar hushållens skuldsättning ytterligare mycket kraftigt. Det gäller alltid att hitta något lagom i detta. Givet den internationella diskussion som redan finns när det gäller hushållens skuldsättningsgrad i vore ju inte detta någon särskilt bra signal. Ordföranden: har tid för ytterligare en frågerunda för de ledamöter och partier som vill. (S): Fru ordförande! Tack för en väldigt intressant föredragning och intressanta resonemang, inte minst. Med risk för att bli tjatig och upprepande tänker jag i alla fall i min första frågeställning hålla mig fast vid kopplingen mellan styrränta och bankernas bolåneränta, som uppenbarligen inte är lika självklar som den har varit tidigare, även om riksbankschefen sade att de här kurvorna i vid mening följs åt. Gapet har onekligen ökat, i synnerhet . Anledningarna är, har vi hört, flera. Bankernas finansieringskostnad har ökat med stigande riskpremier, men bankerna har också valt att öka sina marginaler, framför allt på de rörliga bolåneräntorna. Riksbankschefen tror dessutom att dagens skillnad mellan reporäntan och den rörliga bolåneräntan sannolikt kommer att bestå framåt. Och vi vet att höga utlåningsräntor tenderar att minska efterfrågan i ekonomin. Lite grann som Per var inne på undrar jag om riksbankschefen ser ytterligare någon fara med den här utvecklingen. Vilka verktyg finns i verktygslåda? Om man nu inte vill gå in och detaljstyra, som riksbankschefen noggrant har påpekat, undrar jag: Finns det någonting annat man kan göra om man nu vill ändra och få till en annan tingens ordning? Den andra frågeställningen jag har berör den försämrade arbetsmarknaden, för vi nås av tydliga signaler om att det blir betydligt sämre jämfört med . Den svenska exporten har kraftigt bromsat in, likaså den inhemska konsumtionen, och investeringsnivån i industrin är låg. skriver i sin penningpolitiska rapport för att sysselsättningsgraden kommer att sjunka, och arbetslösheten väntas uppgå till , kanske ännu högre med tanke på den osäkerhet som råder kring den ekonomiska utvecklingen. Men detta till trots menar att nuvarande nivå på reporäntan, det vill säga , kommer att ligga kvar en bra bit in på 2013. Då undrar jag: Är det verkligen en rimlig utgångspunkt i syfte att uppnå en hållbar tillväxt och en hög sysselsättning? (M): I samband med hanteringen av krisen i har man vidtagit ett antal åtgärder. Jag tänkte framför allt uppehålla mig kring de så kallade frivilliga nedskrivningarna. Jag kan tycka att det skapas en osäkerhet om avtal och vad som gäller. säger man, precis som riksbankschefen sade tidigare, att är ett specialfall, och det här har skett en gång och kommer aldrig att ske igen. Man kan ha lite olika syn på om det skapar stort förtroende när man säger att man aldrig kommer att göra likadant igen. Men om man tittar rent allmänt i den här krishanteringen kan man väl se en viss oro för att förtroendet för institutioner, regelverk och avtal har försvagats. Min fråga är då: Hur påverkar det här de bedömningar som har att göra? Det enklaste när man ska göra bedömningar är ju om alla aktörer verkar precis enligt ett förutbestämt regelverk. En sådan perfekt värld finns sällan. Men vad innebär de här ganska stora förändringarna när det gäller vad man en gång har sagt och vad man sedan gör? Per (MP): Fru ordförande! Jag tänkte också ställa min fråga omkring det här med hushållens skuldsättning. Jag noterade att riksbankschefen själv var ute och sade: Om ökningen av skulderna hos hushållen inte mattas av tror jag att det finns en risk för att finansiella obalanser uppkommer, om inte inom så bortom prognoshorisonten. Jag skulle gärna vilja att riksbankschefen utvecklar lite grann vilka obalanser det skulle kunna handla om och vad man ser för risker med det. Jag skulle gärna vilja ha en kommentar omkring åtgärderna också. Det som ordföranden har pratat om här, om bankernas marginaler, kan ju vara ett sätt att möta det och att höja räntenivåerna. Men vid sidan av de åtgärderna, vilka åtgärder ser riksbankschefen som möjliga att använda för att minska hushållens skuldsättning? (FP): Jag tänkte anknyta lite till det som var inne på. I hela pågår det en debatt om hur mycket man ska investera och hålla uppe efterfrågan. Man får inte göra för starka besparingar och alltför stark åtstramning, för då faller tillväxten, och då blir det ännu värre. Man kommer in i en ond spiral, kan man säga. på är väl en exponent, så att säga, för den här mer expansiva linjen, och tyska företrädare är det för den andra mer, ska vi säga, sparsamma linjen. kan man säga att det blir lite dumt om man säger att man tar alla länder i en klump. Man måste skilja på dem. Varje land har sina förutsättningar och sina problem. Riksbankschefen har varit inne lite på detta. Men jag håller med om att det faktiskt är intressant att diskutera vad roll ska vara i detta sammanhang. Vi har ett bytesbalansöverskott, som påpekades. Då kan man naturligtvis säga som riksbankschefen säger: Ja, men vi är med på den expansiva sidan i och med att vi är med i de här låneprogrammen. Då kan man säga: driver inte alls någon åtstramande politik, för det är de som verkligen driver utlåning och expansionspolitik med hjälp av sin egen ekonomi och ECB och så vidare. Men det vore intressant, tycker jag, att höra syn på den här onekligen historiskt väldigt svåra avvägningen mellan expansion och åtstramning i . Riksbankschefen : Först är det frågan om räntemarginal. Vi styr inte räntemarginalen i banksektorn. Den har då, mätt på det här sättet, ökat utöver alla de här argumenten om att det kostar mer att låna utomlands, att man ska göra om saker och ting från euro och dollar till kronor och att man ska ändra på löptider och sådant. Men en del i det här är att man nog får räkna med i en marknadsekonomi att det sker lite skift ibland mellan rörlig ränta och fast ränta. Och det är någonting som marknaden ska lösa själv, för penningpolitiken är inte specialdesignad för att hantera den rörliga boräntan. Vad som då sker är att man rimligtvis får en överströmning mot mer fasta räntor, vilket faktiskt också ligger mer i linje med hur man föreställer sig att en bank ska agera. När det gäller penningpolitiken pratar vi om den allmänna räntenivån, och den påverkar vi fortfarande. Vad man då har att göra är att fundera kring: Vad betyder de här ändå ganska begränsade ränteförändringarna när det gäller till exempel de rörliga boräntorna? Hur stor betydelse har det när det gäller att påverka konsumtionen och den allmänna efterfrågan i ekonomin? Och vad betyder det i förhållande till en väldig mängd andra saker som också pågår i ekonomin, som vi har att ta ställning till? Det är den sammanvägning som vi har att göra från gång till gång. Om man går hela vägen från boräntemarginal till en BNP-prognos pratar vi fortfarande om begränsade förändringar när det gäller BNP. Vi har inte , givet den osäkerhet som finns, den möjligheten och förmågan, och systemet är inte byggt för att vi ska finkalibrera på det sättet. Den styrförmågan finns inte inbyggd i penningpolitiken, utan vi försöker hantera, så gott vi över huvud taget förmår, de stora aggregaten. Det är så långt som vi kan komma. Sedan var det den andra frågan, om arbetsmarknaden. Vi har att göra en bedömning av vad som sker i svensk ekonomi och i vår omvärld. Vi ska bedöma så gott det över huvud taget går. Vad kan tänkas ske här? Då är vår bedömning att vi inte är på väg mot ett tillstånd som liknar 2008 och 2009, utan det finns också en del tecken, signaler, på att det här kommer att rätta till sig över tiden. Då får man väga för och emot här, vad som känns rimligt och lagom när vi ska hantera den allmänna ekonomiska utvecklingen men framför allt, i vårt fall, också inflationen och inflationstakten. Det är den avvägning som vi har att göra, och då får man väga för och emot. Sedan finns det delar av det som sker på arbetsmarknaden som penningpolitiken inte råder över, och det är då mer olika kategorier av deltagare på arbetsmarknaden och vad som sker på den kanten. Återigen är det just detta att penningpolitiken eller reporäntan inte är ett instrument som är designat för att hantera den frågan. Fortsättningsvis har vi , i historisk mening, en expansiv penningpolitik, och det är det bidrag som vi kan göra när det gäller den ekonomiska utvecklingen. Så får vi väga vad som känns lagom, och lagom just nu är . Frågan om vad som sker när det gäller skuldnedskrivningar och sådant är det svårt att lämna ett bra svar på. Olika länder väljer nämligen olika vägar och olika lösningar. Och det är värdeomdömen. Land ska med lag byggas. Sedan kan man välja att hålla sig till det. Det gör vissa, andra inte. Och så får man ta konsekvenserna av det. har man diskuterat på internationell nivå om man ändå inte ska hitta någon form av internationellt regelverk för att hantera skuldnedskrivningar. Det var en fråga som var mycket högt på agendan . Sedan blev det goda tider, och lite av det där föll i glömska. får man damma av alla de här gamla funderingarna, om hur man ska hantera det här, och hitta någonting som är någorlunda rimligt i det här. Men i slutändan är det ändå så att statsskuld är lite annorlunda än skuld i den privata sektorn, eftersom det är stater själva som också råder över lagstiftningen. Då kan man från tid till annan på ett eller annat sätt försöka förhandla sig fram till någonting. Eller man kan, vilket också historien visar, välja att inte betala för att man helt enkelt inte har förmåga att betala. Då blir det alltid, under de episoderna, dess värre en del svaj i regelverken. I den bästa av världar vore det till fördel för alla om man höll sig till ett regelverk och om det fanns ett tydligt regelverk. Men gör det inte det, och då är det upp till länderna själva att välja hur ordningsam man försöker vara när de här sakerna inträffar, och så får man göra så gott man kan. Ju mindre ordning det är om jag börjar i den ändan desto större osäkerhet skapar man. Och desto större skada, enligt mitt sätt att se det, åsamkar man ekonomin i sin helhet. Även om man hamnar i en situation där man har väldigt stora bekymmer är det bättre, enligt mitt sätt att se på det, att man försöker hantera det under så ordnade former som det över huvud taget är möjligt. Det är det som har varit vår syn också när vi har diskuterat det här arrangemanget med utlåning till . Det är ändå de som har hållit på längst när det gäller att försöka hjälpa till, så gott det nu går, att göra det här så ordningsamt som möjligt. Men vi vet att det finns fall även där när Valutafonden stiger av ett tag, för det blir så rörigt att det inte går att göra någonting över huvud taget. Men som generell tanke, idé, är det bättre att konstatera att man inte har pengar och att man nu behöver reda ut det på ett ordnat sätt jämfört med ett oordnat sätt. Men dess värre har vi inte tydliga internationella regelverk för att hantera det. Återigen till frågan om bolånen och hur man kan hantera den frågan. Det blir då en reflexion kring framtiden, där vi inte är. Vi ser ju att utlåningstakten är betydligt lägre än tidigare, och det talar mest för att det bör lugna ned sig, om jag uttrycker mig så. Men i en värld där skuldsättningsgraden stadigt skulle öka kommer man förr eller senare till ett skede där man får återuppväcka diskussionen om lånetak. Man får återinföra samtalet om amorteringskrav. När det gäller bankerna gäller det att införa och mer än så. Vi har ju kommit till den slutsatsen i , att det är lämpligt, så att bankerna är stabila. Därutöver är vi från sida av åsikten att man behöver införa det som kallas för en likviditetsreglering, inte bara i största allmänhet, utan där man definierar de likvida tillgångar som en bank måste hålla, också ned på enskilda valutor, det vill säga euro och dollar. Det är nämligen det som är den stora frågan. Och det bör man då införa tidigare än vad andra länder gör, enligt de internationella överenskommelserna, för vi måste kunna skydda oss. Ytterligare i en sådan här värld är det en fråga som ändå finns på agendan och som snart bör komma högre på agendan. Det är de riskvikter som bestämmer hur mycket kapital bankerna måste sätta åt sidan för utlåning till bostadsändamål. De riskvikterna behöver öka, för de svenska riskvikterna är väldigt låga. Det innebär att vad vi pratar om är en mängd olika åtgärder för att hantera detta. ska man ha klart för sig att det innebär att det blir dyrare eller svårare, på ett eller annat sätt, att låna. Vi ska inte tro att det inte biter i något skede om man måste göra detta. Jag säger inte att det här är någonting som i alla dessa olika avseenden är aktuellt för dagen, men det är ungefär så som verktygslådan ser ut. Sedan får man i var tid föra en diskussion om hur man ska använda de verktygen, så att vi inte försätter oss i ett svårt läge. Sedan var det den sista frågan och frågeställningen om hur vi ska hantera efterfrågan på kort sikt. Och hur ska man ställa det mot ? Där är svårigheten att man alltid kan argumentera för att expandera efterfrågan på kort sikt, särskilt i de länder där man har bekymmer. Det är bara det att det är väldigt svårt att tänka sig att man gör det utan att statsskulden ökar, för pengarna ska ändå tas någonstans. Det betyder att i något skede tar den politiken slut i den meningen att man kan önska sig någonting, men det är skillnad mellan att önska någonting och vad som de facto är genomförbart. På ett eller annat sätt ska ju ändå staten finansiera sina utgifter. Då måste man hantera den frågan . Det var den erfarenhet vi gjorde i . Vår statsskuld nådde sin topp någonstans vid 75, av BNP. Då kom vi i till slutsatsen att det måste hanteras på ett eller annat sätt. Man får helt enkelt göra så gott man kan när det gäller att hålla efterfrågan uppe, och det är framför allt via bidrag inom EU, på ett eller annat sätt, tillsammans med Valutafonden. För det bidrar ju till att hålla efterfrågan uppe. måste man vidta ett stort antal strukturella åtgärder, så att man rättar till de problem i ekonomin som man får och som man har att hantera. När det gäller det läge som har hamnat i eller vårt grannland har man upprätthållit en levnadsstandard som inte är förenlig med den egna produktionsförmågan. Det kommer man liksom inte runt. Vad man då kan göra är att försöka hantera den anpassning som ska till på ett så smärtfritt sätt som möjligt. Men det går inte utan att gå igenom den anpassningen. Det vore som att upphäva tyngdlagen. har vi den alldeles uppenbara frågan för vår egen del, eftersom är en stor exportnation. Det lönar sig för , enligt mitt förmenande, att delta i de här arrangemangen. Det underlättar också för vår del när det gäller exporten, och därigenom kan man upprätthålla en allmänt sett högre efterfrågenivå än annars. Ordföranden: Jag ska bara säga, eftersom frågan har kommit upp igen, att vad gäller svenskt deltagande i olika IMF-program och ökat svenskt deltagande och så vidare brukar vi förankra och diskutera det i utskottet. Vi har ofta gjort det i samråd med riksbankschefen, och det har egentligen alltid historiskt varit ett mycket brett stöd. Jag vill bara ta med det, eftersom diskussionen kommer upp igen, till både ledamöter och åhörare. Vid en eventuell svensk framställan, som kan komma, som berörs här i diskussionen, kommer frågan självklart också tillbaka för behandling i finansutskottet. Det säger jag så att alla är med på det. Då går vi vidare med sista frågerundan det får det nog bli tidsmässigt. Den inleds av från . Per Åsling (C): Låt mig följa upp föregående fråga när det gäller de mindre företagens kapitalkostnader. Svenska banksystemet är förhållandevis välfinansierat. Men vilken bedömning gör riksbankschefen? När skulle en situation kunna inträffa när skulle gå in med ytterligare likviditetsåtgärder i det svenska banksystemet? Skulle det vara en relevant och effektiv åtgärd för att stärka penningpolitiken? Är det önskvärt? Och skulle det leda till sänkta marknadsräntor? Ordföranden: så mycket för den föredömligt korta frågan! (SD): Jag skulle vilja följa upp min fråga om IMF-lånen. Jag frågade ju om det här lånelöftet, som regeringen har avgett, på upp till motsvarande till IMF. Vad skulle det få för konsekvenser ifall IMF nyttjar det lånelöftet fullt ut? Riksbankschefens svar var väl ungefär att det inte är en situation som man kanske vet hur man skulle hantera, utan det är någonting som man får tänka till kring då. Egentligen kanske jag skulle ställa frågan till regeringen, som är de som har utgett ett lånelöfte som vi uppenbarligen inte riktigt vet hur vi skulle kunna hantera ifall det nu realiserades. Men även om jag förstår att det är svårt att svara på skulle jag gärna höra riksbankschefen i alla fall laborera kring ett tänkbart scenario där vi måste hantera ett lån till IMF på ytterligare 100 miljarder. Vad är ett tänkbart scenario? Hur skulle vi hantera det? (V): Jag kan väl skicka en hälsning till på andra sidan. får du lite pluspoäng. Jag tycker att det är en väldigt intressant fråga som diskuteras alldeles för lite. Men jag skulle egentligen också vilja passa på att ifrågasätta lite av det som riksbankschefen säger, för det finns, menar jag, en djup problematik i de här lånearrangemangen, eftersom man också ställer krav. I är till exempel alla privata kollektivavtal uppsagda. I får man inte förhandla nationellt. Vi ser lönenivåer på 5 300, och man ska privatisera apotek och så vidare. Det finns alltså en hel del politik i de här lånearrangemangen också, men det behöver kanske inte riksbankschefen kommentera, och det går framför allt till att rädda banker. Men riksbankschefen svarade inte på min förra fråga om skuggbankverksamheten. I är den . Vi såg nu när man skulle gå in och försöka ordna någon form av reglerad skuldavskrivning för att hedgefonder hade en stor del av de här obligationerna. Man hade också försäkrat sig mot förluster och skulle egentligen tjäna en himla massa pengar på att inte klarade av sin situation. Jag tycker att det ändå är en väldigt viktig och central fråga, för det är en helt oreglerad del av finanssektorn, även om vi nu har tagit derivaten, så att säga. Den frågan vill jag alltså ha svar på. Sedan tar jag den fråga som jag nu satt och funderade på. Om man tittar på era förträffliga diagram kring bolåneräntorna kan man se att historiskt sett har bolånemarginalen varit . Den är nu uppe i 3,8. Man kan väl säga att det är ett extra vinstpåslag på . Det gör för ett bolån på 2 miljoner. En låntagare betalar alltså ungefär 1 500 till banken för att de ska ha lite extra vinst. Då brukar man säga att det är kapitaltäckningskraven och att man har högre upplåningskostnad. Det brukar finnas lite olika förklaringar. Men om man tittar på de högre kapitaltäckningskraven borde de också vara en garanti för bankernas ägare. Därmed borde det egentligen leda till lägre avkastningskrav från bankernas ägare, eftersom de får en mycket säkrare verksamhet och därmed inte heller behöver ta lika mycket risker. Jag skulle vilja höra riksbankschefen kommentera det. (KD): Jag har en kort fråga. släppte sin barometer, och barometerindikatorn har stigit med en och en halv enhet. Det var sedan det senast inträffade. Jag skulle vilja ha en kommentar till detta från riksbankschefen. Riksbankschefen : Jag ska först ta upp frågeställningen om ytterligare åtgärder. Det är inte aktuellt för dagen. Vi återkommer den dagen som det är aktuellt. Som den allmänna ekonomiska utvecklingen är ser vi inte framför oss något behov av någonting sådant. Då pratar vi om helt andra världar. Det är en helt annan ekonomisk utveckling. Jag kan inte se att det skulle vara någonting som är ens i närheten av agendan . Historien har visat att vi kan göra det som vi behöver om vi behöver göra det. Men då får vi ta ställning till det . Frågan ställdes om de 100 miljarderna skulle komma att lånas ut. Ja, då får vi ånyo ställa oss frågan: Räcker den valutareserv som vi har eller behöver vi öka den med samma belopp? Det får vi se . Men då ska man komma ihåg att det inte finns några val i dessa sammanhang som är riskfria. Att inte göra någonting och att i sitta med armarna i kors, givet den storlek på exportsektorn som vi har och givet våra historiska åtaganden där vi alltid i mannaminne har varit med och hjälpt till när det gäller att hantera ekonomiska bekymmer på andra håll i världen, innebär också en betydande risk. Det finns därför inga riskfria alternativ här, utan det gäller att göra en bedömning av vad som är till mest gagn för alla, och så får vi hantera det efter bästa förmåga. Skulle det vara så att den allmänna ekonomiska utvecklingen blir så olycklig att man drar på hela detta belopp då lever vi säkert i en ganska annorlunda värld, och då får vi hantera konsekvenserna av det . Men att inte göra någonting alls är inte heller någon lösning. Vår bedömning är att det är bättre att göra på det sätt som är föreslaget. I dessa sammanhang finns det naturligtvis en rad olika villkor, och det är naturligtvis en evig fråga hur dessa villkor ska se ut. Det har i grunden att göra med att om man har en stor obalans i ekonomin, eller om man har försökt upprätthålla en levnadsstandard som inte är möjlig att upprätthålla därför att man helt enkelt inte har den produktionsförmågan, och man har så att säga haft levnadsstandarden till låns, då blir det alltid mycket svåra avvägningar och naturligtvis mycket diskussion om hur denna anpassning ska gå till. Då är det som det konstaterades i svenskt sammanhang , nämligen att den som är satt i skuld är inte fri därför att de som lånar ut pengarna vill ha tillbaka sina pengar och kommer därför att ha synpunkter på hur man gör med de pengar som man får låna. Det är svårt att komma runt det. Den sista frågan föll tyvärr ur mitt minne. Det är rimligt att över tiden anta att om man har mer kapital i bankerna sjunker också risken för aktieägarna. Därför bör också avkastningskravet bli lägre. Tiden får utvisa om det kommer att bli så, men det är rimligt att anta att det borde vara på det sättet. Man kan nämligen inte förvänta sig lika hög avkastning som . Det finns inte skäl att tro att det ska bli på det sättet heller. Men blir det naturligtvis en stor diskussion men också en empirisk fråga hur man så att säga förflyttar sig från ett läge med låg kapitaltäckning och hög avkastning till ett läge med hög eller högre kapitaltäckning och därigenom en lägre avkastning. Där är det mycket marknadsdynamiken som kommer att visa hur den förflyttningen kommer att gå till. (V): Riksbankschefen glömde ta upp skuggbankerna. Riksbankschefen : Shadow banking är en fråga som vi har leva med därför att i takt med att man arbetar med dessa regelverk ställs man inför frågeställningen vad som är lagom därför att det kan leda till att affärerna flyttar någon annanstans. Det betyder att det mönster som man har sett historiskt kommer att finnas där fortsättningsvis, det vill säga att vi på regleringssidan försöker göra så gott vi kan. Sedan händer det saker i det finansiella systemet, och vi får hålla ögonen på det, och sedan får vi följa detta så noga vi över huvud taget kan. Det är en fråga som finns högt upp på den internationella agendan både när det gäller financial stability board och när det gäller diskussionen i . Det gäller att följa detta. Ett bra exempel på den frågeställning som finns här är hela den diskussion och det bekymmer som har funnits när det gäller europeiska bankers upplåning i amerikanska penningmarknadsfonder. Där ser man mycket tydligt hur olika delar av det finansiella systemet hänger ihop och hur beroende man är av att hitta någonting lagom överallt, därför att helt plötsligt visar det sig att om man inte följer detta kan det dyka upp en risk som ställer till stora bekymmer.