bet · GZ01FiU23 · 2012-03-28 00:00:00 — Låt mig lite grann illustrera det genom ett diagram över offentligt sparande. Staplarna för del talar sitt tydliga språk. Det handlar om en process som vi hade då och som ett antal länder går igenom . ser man att vi och senare delen av 90-talet har haft en synnerligen gynnsam utveckling inom det här området, eftersom vi i genomsnitt har haft budgetöverskott , vilket är skälet till att statsskulden har krympt . Vad som har spelat roll är sådana frågor som överskottsmål, utgiftstak, balanskrav i kommunerna och en förbättrad budgetprocess i största allmänhet. Den andra delen gäller lönebildningen. Det räcker med att fokusera på de gula linjerna i diagrammet över reallöneutvecklingen . Vi hade först i stort sett ingen reallöneökning alls, och sedan hade vi i en reallöneökning på . Det är mycket stora skillnader . Om man tittar på den röda linjen för nominella löner ser man att höga nominella löneökningar inte genererar några större reallöneökningar. då vi har haft måttliga nominella löneökningar har det däremot blivit stadigvarande reallöneökningar. För att åstadkomma detta har vi haft en låg och förhållandevis stabil inflation i . Den har legat något . Det är ändå en helt annan värld än den värld som vi hade bakåt i tiden. I diagrammet över inflationen har vi med , då inflationstakten låg på . I den meningen har vi dragit lärdomar av historien. Vad framtiden handlar om är att förvalta detta på ett sådant sätt att vi vidmakthåller en samhällsekonomisk balans i den svenska ekonomin. Då ska också penningpolitiken dra sitt strå till stacken. Frågan är då vad man kan förvänta sig av penningpolitiken i det här sammanhanget. I och med den oro som finns i vår omvärld och de bekymmer som man har i räknar vi med att få betydligt lägre tillväxt än den synnerligen höga tillväxt som vi har haft. Vi räknar med . Sedan kommer tillväxten att återgå till mer normala nivåer. En del av oron ser man i mjukdata, medan det inte har synts så mycket i hårddata, i varje fall inte . Vi tror att det rättar till sig. Ett sätt att illustrera detta är att se på hushållens sparande, som stadigt har stigit. När vi återgår till något som är lite mer normalt tror vi att sparandet minskar och att efterfrågan ökar. kommer arbetslösheten att sjunka, såvitt vi kan bedöma. Den kommer att sjunka gradvis ned mot , eftersom vi räknar med fortsatt god exportutveckling och fortsatt tillväxt i den svenska ekonomin. Vår bedömning är att inflationen kommer att ligga lite över inflationsmålet om man mäter den med KPI och kommer att ligga ganska nära det målet om man mäter med KPIF, där vi räknar bort ränteförändringar. KPIF kommer att röra sig mot vårt inflationsmål på när tillväxten gradvis återgår till en mer normal nivå. Det bygger på ett antagande om att vi får löneökningar som är i det härad där de brukar ligga när det gäller löneförändringar de senaste tio femton åren. Då ställs man inför frågeställningen: ska detta översättas till svensk penningpolitik? Vad innebär det? För det första har vi i ett historiskt perspektiv en förhållandevis låg räntenivå i . Vi har också en låg realränta, som en konsekvens av den nominella räntenivå som vi har. Vår bedömning är att resursutnyttjandet ligger lite under det man kan betrakta som normalt. Men mot slutet av perioden kommer vi att ligga på ett resursutnyttjande som är ungefär normalt. Inflationstakten kommer då att stiga sakta, och räntenivån, här uttryckt i form av reporäntan, kommer då också att höjas sakta, eftersom vi går mot ett tillstånd som man kan betrakta som någon form av normaltillstånd. Det innebär i förhållande till vad vi trodde för säg sex eller sedan att räntehöjningarna har skjutits . För att sammanfatta det jag har försökt illustrera här : Vi är mycket beroende av omvärlden. var omvärlden ganska okej, medan inte var okej. Under finanskrisen var omvärlden inte okej, medan var okej. När vi blickar tillbaka på den episod som pågår i resten av hoppas jag att jag då kan säga att trots oron i omvärlden var okej. Ordföranden: för den inledningen! Då övergår vi till utfrågningsdelen, där partiernas företrädare får ställa frågor. Vi gör som vi brukar, nämligen tar några frågor på samma gång. (S): Tack för föredragningen! Riksbankschefen säger att det kommer att ta att reda ut nuvarande situation. Läget är allvarligt. Det ser vi inte minst . Du förutspår ingen recession men låg tillväxt. Det ger inte heller behov av samma expansiva penningpolitik som 2008. Men om vi nu får en recession som liknar den som var 2008, då har vi inte samma förutsättningar för penningpolitiska stimulanser. Då hade vi en styrränta som var . är den mindre än hälften. Då hade vi också hjälp av kronförsvagningen, men de förutsättningarna är begränsade . Det kommer att ställa högre krav på finanspolitiken. Vi är inte i en recessionsperiod. Men frågan är: Hur länge kan och euroområdet leva med den osäkerhet som råder och de räntenivåer som kryper upp för del? Det föranledde tidigare åtgärder när det gäller och andra länder. Min huvudfråga är egentligen: Hur länge kan vi leva med den situation som vi har ? Hur pass snabbt måste och euroområdet agera? Som jag ser det styr det behovet av finanspolitisk beredskap. Ordföranden: parti i storleksordning är , som jag själv företräder. Jag tar mig friheten att ställa den första frågan. Jag noterar det riksbankschefen säger om att det svenska finansiella systemet står förhållandevis starkt i en orolig omvärld, vilket är viktigt, eftersom vi är förhållandevis högt exponerade för den. Vi har ju en finanssektor som karakteriseras av att den till stor del är marknadsfinansierad, om man jämför med till exempel hur den tyska är uppbyggd. Den är också, som riksbankschefen visade, till över hälften utlandsupplånad, det vill säga exponerad för osäkerheten i bland annat och euroområdet. Därför är det viktigt att ha tryggheten i det svenska systemet, eftersom vi vet att kostnaden för att reparera en finansiell härdsmälta kan vara enorm. Det kan ju handla om eller mer av BNP, vilket drabbar hushåll och företag och särskilt svagare grupper. Därför vill jag skjuta in min fråga på bankverksamheten och de högre kapitaltäckningskrav som diskuteras och föreslås. Det är ju viktigt att risktagandet i bankerna kontrolleras, eftersom risken vid utlandsexponering är så pass stor. Det är därför viktigt med högre krav på kapitaltäckning för att bankerna ska bära större egen risk det är något vi driver med brett stöd här i utskottet. Men det har mött kritik från banker, som varnar för att det skulle drabba kunderna, både företag och hushåll, i form av till exempel dyrare bolån och andra krediter. Mot den bakgrunden vill jag fråga riksbankschefen om budskapet till bankerna i fråga om vikten av kapitaltäckning och hur riksbankschefen ser på risken för att högre kapitaltäckningskrav får en alltför åtstramande effekt. Bilderna här visar signaler på mindre sparande hos hushållen snarare än motsatsen. Men jag skulle vilja fråga om ytterligare förklaring till hur riksbanksledningen bedömer att utvecklingen i banksektorn kommer att se ut, i ljuset av att vi ändå får hårdare krav framför allt på systemviktiga banker. Det är min fråga till riksbankschefen, som jag nu ger ordet. Sedan går vi vidare till nästa frågerunda. : Ja, hur tar det för ? Det är oerhört svårt att svara på den frågan. Men det är naturligtvis mycket angeläget att man reder ut frågeställningarna så snart det över huvud taget är möjligt. Det finns flera olika delar i detta. En sak är att hantera saker och ting för stunden. Det man kan göra för stunden är att skapa en struktur, en plan, en tanke, en idé som visar en väg framåt. Sedan kommer det att ta att genomföra de åtgärder som krävs. Man ska dels hantera statsfinanserna och statsskulden, dels hantera strukturella reformer i ekonomin på ett sådant sätt att man får tillväxt. Det tar att genomföra något sådant. Vad man kan önska sig är att man , något kvartal eller vad det nu kan tänkas ta skapar en bild av vad det är som ska göras. Men sedan är det inte möjligt att genomföra alla de åtgärder som behövs . Lyckas man med detta vet man vart man är på väg, och när man vet vart man är på väg reduceras osäkerheten kraftigt, förutsatt att man också är beredd att genomföra de åtgärder man har sagt att man ska vidta. Men det är angeläget att man skapar den här bilden på ett sådant sätt att resten av världen kan bedöma vad det är man har för avsikt att företa sig. Gör man inte det kvarstår osäkerheten, och då kvarstår också problemen. Det kan också vara värt att nämna att är man i olika länder, till exempel i , oroliga för vad som sker vid en räntenivå på . Men när vi hade våra bekymmer i var räntan någonstans mellan , så det är ju inte så att man inte har sett den här typen av räntor tidigare. Det är inte heller så att man inte har klarat av att hantera problemen; i grunden är det välkända frågeställningar. Det är mer en fråga om att få det gjort. När det gäller frågan om högre kapitaltäckning är den svenska finanssektorn stor och har en betydande verksamhet även utanför . I den meningen påminner svensk finanssektor om, men är inte på något sätt identisk med, banksektorn i eller i , för att nu ta två andra ekonomier där finanssektorn är ännu större men där samma egenskaper finns. I båda dessa länder har man kommit till slutsatsen att kapitaltäckningen bör vara betydligt högre än de minimikrav som man ställer i III-sammanhang. Om man har detta som utgångspunkt är det också rimligt att anta att det bör vara så i . Om man har mer kapital i bankerna, vem ska betala det i den meningen att vad ska aktieägarna stå för och vad ska låntagare respektive långivare stå för? Om man ökar aktiekapitalet i en bank går risken ned, och då finns det skäl att tro att avkastningskraven också bör gå ned eftersom man då har lägre risk. Det är därför rimligt att anta att aktieägarna över tiden står för en del av detta. När det gäller upplåningen borde det gynna upplåningskostnaderna, för om man har lägre risk är det också lägre risk att låna ut till en bank som har hög kapitaltäckning jämfört med en bank som har låg kapitaltäckning. I slutändan, när det gäller låntagarna, kommer de att få nytta av detta i båda fallen, men ska det här ändå i någon form fördelas mellan de tre kategorierna. Att det skulle vara enbart en kategori, säg låntagarna, som ska stå för allt i detta är dock inte en utveckling som jag ser framför mig, utan det här ska spridas och kommer att spridas bland alla . (MP): Jag vill börja med att tacka för en väldigt intressant dragning. Den senaste tidens utveckling har ju verkligen bekräftat och poängterat betydelsen av en långsiktigt hållbar ekonomisk politik. Vi kan vara glada i att vi har det nu; vi hade det inte . undrar man ju över hur det kan gå i fortsättningen. Den frågan jag och alla ställde oss var: Vad händer om bollen rullar vidare från till ? ställer jag mig frågan: Vad händer egentligen om arbete med sin problematik drar ut ? Vem står näst i tur i det här? Denna diskussion handlar väldigt mycket om , men är vi påverkade av resten av världen och särskilt av närområdet. Diskussionen är svår att greppa, och jag skulle vilja ha en kommentar kring vad som skulle hända i detta worst case scenario, eller, det kanske inte ens är det värsta scenariot att något land tvingas lämna eurosamarbetet? Det är svårt att se rent praktiskt, men det är också svårt att se vilka effekter det kunde ha. Min sista fundering handlar om kapitaltäckningen. Jag tror att det är väldigt klokt med en ökad kapitaltäckning. Men jag noterade en liten notis i medierna om att det är väldigt många banker i både och , som vi annars ser som tryggheten och ankaret i det här systemet, som har kvar väldigt stora skulder i subprime-lån och sådana saker som inte ens har dykt upp. Man undrar vad som kan bli effekten av om dessa rester som inte ens är bearbetade kommer upp i detta sammanhang. (FP): Jag tycker att det var intressant att riksbankschefen, lite i förbigående kanske men ändå, gjorde jämförelsen mellan och sade att även om ligger illa till så är inte läget hopplöst. Vi hade högre räntor då än vad de har . Men det finns väl flera skillnader, och kanske skulle riksbankschefen säga någonting om de långsiktiga tillväxtförutsättningarna och lönebildningsprocessen i . Vad ska man säga om det? Att detta fungerar är ändå en förutsättning för att landet ska komma på fötter. Hur är det jämfört med ? En andra snabb fråga handlar om att länder med bytesbalansöverskott nu utsätts för kritik, framför allt och naturligtvis, men även som ju har ett stort överskott, även om vi är ett litet land. Hur ska man se på den kritiken, och vilka åtgärder ska man vidta om man skulle tillmötesgå den? Ska man tillmötesgå den över huvud taget? En tredje fråga rör egentligen direktion och räntesättningen. Ni har varit två grupper, en majoritet och en minoritet. Majoriteten har velat höja och har höjt varje gång, och då har minoriteten reserverat sig mot detta. Men de har så att säga hängt med till nästa omgång, eller har de inte det? Vad är minoritetens räntebana egentligen? Ska man se det som så att minoriteten accepterar den räntehöjning som majoriteten beslutade förra gången? Jag inser att riksbankschefen inte tillhör denna minoritet, men ni måste ju ändå ha diskuterat den här frågan vid era möten. Avslutningsvis: De åtgärder som vidtas inom Europeiska unionen, olika så kallade sexpack, det vill säga lagstiftningsförslag, man ska en ökad övervakning, koordination och disciplin är det tillräckligt, eller vad är svagheterna och styrkorna i detta? Per Åsling (C): Tack, riksbankschefen, för föredraget! Det har hänt ganska mycket både globalt och i efter det att den penningpolitiska rapporten publicerades . Det är klart att den ekonomiska och politiska situationen i länder som och har förvärrats. Det gör att omvärlden blir allt mer svårbedömd, och jag noterar att riksbankschefen talar om att det tar att klara ut den ekonomiska situationen. Det här gör också att det ställs större krav på den svenska när man stakar ut sitt huvudscenario, och det är en grannlaga uppgift. Jag noterar också att i den penningpolitiska rapporten förs ett resonemang om alternativa scenarier: utdragen statsfinansiell kris men också stagflation. Det är väl ingen överdrift att säga att det torde väl vara det första scenariot som är mer sannolikt. Men jag skulle vilja att riksbankschefen här utvecklar hur ni resonerar kring sannolikheten för de olika scenarierna, mot bakgrund av i första hand den senaste tidens utveckling. Jag skulle också vilja ställa en fråga, som har viss bäring på den sista som min kollega ställde, om vad som görs inom Europaområdet . Det har satts upp olika strukturer och en stabilitetsfond, och kapitaltäckningsreglerna diskuteras. Är detta tillräckligt med bäring på vad som sker så snabbt i stora ekonomier som ? : Det är svårt för mig att uttala mig om vem som står på tur härnäst. Jag kan vända på frågan och säga så här: Sådana här förlopp är ganska välkända, så varje nation kan själv välja att inte stå näst på tur genom att göra det som krävs för att undvika detta. Då handlar det i väldigt hög grad om statsfinanserna och att sköta dem på ett sådant sätt att man räknar med att man kan vända den utveckling som är. Om man lämnar eurosamarbetet ja, det är en hypotetisk fråga och det är i så fall väldigt mycket en frågeställning som rör vilket land och under vilka ekonomiska omständigheter man kommer att göra det. Det är samma fråga som vi diskuterade i det här rummet när vi så gott vi kunde försökte hjälpa till när det gäller att få ordning på den lettiska ekonomin. Är det så att man har en ekonomi i stor obalans kommer ju levnadsstandarden på ett eller annat sätt att falla. Antingen faller den därför att man, som vi såg i graferna här tidigare, får en långsammare löneutveckling än den som man har haft, eftersom den tidigare löneutvecklingen inte har varit hållbar. Är det så att man är med i ett valutasamarbete får man högst sannolikt en mycket stor devalvering. En sådan devalvering leder då till att man har kvar skulderna i utländsk valuta. Framför allt kommer många hushåll att ha kvar skulderna i utländsk valuta, och de stiger. Ett exempel på där man kämpar med den frågeställningen och där det är ett stort bekymmer är de lån som hushåll i har i schweizerfranc. Det är en liten illustration av hur det kan gå. Om man lämnar eurosamarbetet får man alltså fortsättningsvis stora bekymmer so oder so. Det är ingen enkel väg ut som löser några problem, utan även då kommer det att bli en betydande ekonomisk anpassning under . Det man då ställs inför är frågeställningen om man ska betala omvärlden eller inte. Där har länder historiskt sett valt väldigt olika vägar. Vissa länder väljer att betala omvärlden först och ser det som en mycket viktig principfråga. Vissa länder väljer det omvända, att inte betala omvärlden först. Sedan har man då att leva med konsekvenserna av det. Kapitaltäckningen är det fråga om i många banksystem i . Ett sätt att illustrera detta är den europeiska banktillsynsmyndighetens krav på att när man nu ånyo har gjort stresstest så har man sagt så här att de europeiska banker som inte klarar 9 procents kapitaltäckning må vara att det är en hel del teknik hur man räknar fram dessa ska se till så att de har rekapitaliserats på ett sådant sätt att de kommer . Det är en mycket rimlig åtgärd för att hålla kapitaltäckningen på en sådan nivå att man inte har en evigt återkommande oro i denna fråga. Det innebär att ett antal länder naturligtvis har att hantera detta framöver, detta på lite olika sätt beroende på hur deras banksystem ser ut. Tillväxtförutsättningar i : Jag är inte någon expert på den italienska ekonomin på det viset, men det som brukar inträffa när man har haft med låg tillväxt, för det är ju det man har haft i under en lång, , är att man vidtar olika typer av strukturförändringar på ett sådant sätt att man ökar flexibiliteten i ekonomin. Då utnyttjar man bättre de resurser man har. Sedan behöver detta kombineras med att man hanterar statsfinanserna. I har man inte något jättelikt budgetunderskott före räntebetalningar, så i den meningen är det betydligt mer hanterligt än i många andra länder. På det sättet gäller det att kombinera finanspolitiska åtgärder så att man gradvis får statsskulden att krympa, och då kan man alltid sälja tillgångar med olika typer av strukturreformer som är sådana att man ökar flexibiliteten i ekonomin. Ska överskottsländer expandera efterfrågan i sina egna ekonomier för att därigenom göra det lite lättare i de länder där man har bekymmer? Det är ett sätt att se på det, men är det så att i många av de överskottsländer vi pratar om, och är ett sådant exempel, har man vidtagit en rad strukturreformer som är sådana som har lett till detta resultat, och det är svårt att se att man skulle bara slänga dessa landvinningar över bord. Vi vet ju hur farligt det är att skapa en makroekonomisk obalans och hur det tar att återkomma till detta. Om man själv har stora underskott är det lätt att hävda att det är någon annan som ska göra jobbet åt en, men jag har lite svårt att se det för egen räkning. När det gäller minoritetens beslut och ränteförändringarna är det helt korrekt som säger: Det är en fråga som kanske ska riktas till minoriteten. De har å andra sidan rätt mångordigt i protokollet förklarat hur de ser på saken. Där finns en redogörelse för detta. Men ett sätt att se på det är, något förenklat, att säga: Ja, de har legat efter. Det är ju konsekvensen av de beslut som har fattats, och i den meningen har det kanske inte varit så stora skillnader egentligen. Så här har beslutssekvensen sett ut ända sedan den tidpunkt när räntan började höjas. om det som i har kommit att kallas för sexpacken är en mängd olika åtgärder av olika slag. De är bra, alla för sig, på det ena eller det andra sättet. De tar dock att genomföra, och det är heller inte alltid det som är det mest akuta. Det mest akuta är egentligen det villkorsställande som ska till när antingen EU i en eller annan form, säg via EFSF eller valutafonden, lånar ut pengar till länder. Man får ju nästan aldrig låna utan att det ställs några villkor. Vad man bör se till är att det beslutsmaskineri man har för att hantera detta villkorsställande är sådant att man hanterar pengar i den ena riktningen men också villkor på de länder som lånar på ett sådant sätt att man kommer ur de bekymmer man har. I ett sådant samtal är det naturligt att åsikterna går lite isär mellan dem som lånar och dem som lånar ut. I slutändan är det nog dock så att man inte kommer ifrån den frågan och den frågeställningen, för i den beslutsstruktur som vi har byggt upp i var det ju inte meningen att det skulle blir så här. Därför har vi inte någon europeisk struktur för att hantera under vilka villkor man ska få låna om man lånar av någon annan för det var ju inte meningen att någon skulle behöva låna. får vi i stället bygga den strukturen under den här bekymmersamma tidsperioden, men den måste nog till på ett eller annat sätt för att det här ska lösa sig. När det gäller Per Åslings fråga om risker finns det naturligtvis alla möjliga olika risker, både på uppåtsidan och på nedåtsidan i detta. Det är svårt att göra dessa bedömningar. Jag kan bara notera att en sannolikhetsfördelning som den ger sig till känna i form av de blå fälten på grafen där [bild] säger att riskerna är lika stora på uppåtsidan som på nedåtsidan, så i den meningen återger det här egentligen symmetri. Vi har ännu inte riktigt kommit på hur man för de här samtalen i termer av skeva sannolikhetsfördelningar, där det är mer på den ena eller den andra sidan. Skulle vi få en helt annan utveckling och ett helt annat scenario när det gäller statsskuldsbekymren i till exempel, och skulle det bli en helt annan ekonomisk utveckling som en konsekvens av det, får vi naturligtvis tillsammans med väldigt många andra ompröva och ta oss en funderare på hur världen ser ut . , det som vi noterar i det protokoll som publicerades i går, är det något av ett vänta-och-se-läge. Vi får se vart det här tar vägen och om justera när den dagen kommer. Det är också svårt att ta ut katastrofer i förskott, för tänk om de inte inträffar. (SD): har det redan ställts ett antal frågor som jag tänkte ställa, men jag har en fråga kvar. När man tittar på de här graferna framgår att tillväxt kommer att dippa lite grann och sedan återhämta sig. Med tanke på vilka åtgärder som krävs för att faktiskt komma tillbaka på fötterna igen och börja betala tillbaka de stora statsskulderna undrar jag vilka effekter den här åtstramningen får för de här länderna och varför kan räkna med den här återhämtningen inom när det gäller tillväxten. (V): Tack för en intressant och informativ presentation! Särskilt uppskattar jag redovisningen av BRIK-ländernas betydelse i världsekonomin. De har ju en växande betydelse, och här fanns flera grafer som visade det, någonting som jag saknar lite grann i den penningpolitiska rapporten, där jag tycker att BRIK-länderna berörs väldigt flyktigt och framför allt inte i de diagram och grafer som finns där. Jag har egentligen två frågor. Den första är frågan om huruvida penningpolitiken är procyklisk eller kontracyklisk. Det var en föredragning i finansutskottet av tidigare som jag visserligen inte själv lyssnade på men som jag fått presenterad för mig. Han ifrågasatte om den förda penningpolitiken i själva verket är mer procyklisk än kontracyklisk, att man agerar , för penningpolitiken ska ju ha en stabiliserande verkan. Detta ligger kanske nära den åsikt som minoriteten i direktionen har; de föreslår ju nu att man ska sänka styrräntan som ett slags procyklisk åtgärd för att möta den konjunkturnedgång som vi kan se framför oss. Det var min första fråga. Den andra frågan anknyter till den viktiga uppgiften i den penningpolitiska strategin för , nämligen att främja ett säkert och effektivt betalningsväsen.