bet · GZ01AU12 · 2012-05-15 00:00:00 — Samhällsorienteringen bör arbeta med att visa på rådande lagar och regler samt på olika samhällsfenomen och synliggöra och diskutera bakomliggande normer och värden. Det innebär också att utgångspunkten alltså inte hämtas från de rent empiriskt konstaterade värderingsmönster som råder i landet, även om dessa är viktiga inslag i en upplysning om vilka värderingar som delas av många människor i vårt land. Istället bör samhällsorienteringens värdeaspekt hämtas från regeringsformen, som är den mest auktoritativa och bindande formuleringen av de konstitutionella värdena som finns i . Där återges den gemensamma referensram som ytterst ska hjälpa oss att fredligt lösa de konflikter som uppstår. Utan kännedom om dessa konstitutionella spelregler saknar man reella möjligheter att agera som medborgare. Viktigt att betona i sammanhanget är [] att ett fokus på grundläggande värden inte ens när utgångspunkten hämtas från våra grundlagar implicerar något statiskt förhållningssätt eller ett perspektiv befriat från konflikter. Frågor om medborgarnas rättigheter och skyldigheter liksom vilka värderingar som kan anses vara gemensamma måste vara föremål för ständig tolkning och debatt. Utredningen ansåg alltså att samhällsorientering inte borde utgå från vilka värderingar som funnits mer eller mindre uttalade i det svenska samhället. I stället förordade den att orienteringen skulle utgå från ett medborgarperspektiv som tar fasta på de gemensamma värderingar som det svenska samhället genom regeringsformen implicit ger uttryck för. Regeringen valde denna inriktning när man utformade förordningen (2010:1138) om samhällsorientering för vissa nyanlända invandrare, till vilken regeringen också utfärdade förordningsmotiv (Fm 2010:1). Utskottet ser positivt på att samhällsorienteringen fick ett medborgarperspektiv och kan konstatera att detta sammanfaller väl med målet för den svenska integrationspolitiken som beslutade om (prop. 2008/09:1, bet. 2008/09:AU1, rskr. 2008/09:155) nämligen lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk och kulturell bakgrund. Utskottet konstaterar att syftet med samhällsorienteringen i första hand är att underlätta de nyanländas etablering i arbets- och samhällslivet. Förordningens fokus på praktiska aspekter av det svenska samhällslivet är därför väl avvägd. De värderande moment som ingår och som bör ingå har sin utgångspunkt i den värdegemenskap som grundlagarna ger uttryck för. Det finns enligt utskottets bedömning inget behov av att ändra denna ordning. Utskottet anser att bör anta de av regeringen föreslagna lagändringarna och tillstyrker därmed proposition 107 punkt 6. Utskottet avstyrker motion A7 (SD). Förenklingar i det arbetsmarknadspolitiska regelverket Utskottets förslag i korthet Utskottet behandlar i detta avsnitt regeringens förslag om att skapa en mer ändamålsenlig struktur på det arbetsmarknadspolitiska regelverket genom vissa ändringar i , lagen om arbetsmarknadspolitiska program och inkomstskattelagen. Utskottet ställer sig bakom regeringens förslag. I propositionen påpekas att de arbetsmarknadspolitiska författningarna har genomgått genomgripande förändringar. Regeringsskiftet 2006 innebar en ny inriktning av regeringens arbetsmarknadspolitik, och den ekonomiska kris som följde åren därefter ledde till ett behov av snabba förändringar av arbetsmarknadspolitiken. Över tid har det medfört att helheten har blivit oöverskådlig. Det arbetsmarknadspolitiska regelverket består huvudsakligen av förordningar som har meddelats med stöd av regeringens restkompetens. Vissa föreskrifter ges dock i lag. Det finns nu behov av en övergripande översyn av de arbetsmarknadspolitiska författningarnas struktur. Målsättningen är att skapa ett regelverk som är överskådligt, enkelt att tillämpa och har en struktur som fungerar . Av 4 § lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program framgår att den som är berättigad till ersättning enligt har rätt till aktivitetsstöd vid deltagande i jobbgarantin för ungdomar. Om ungdomen har fyllt men inte är berättigad till sådan ersättning, betalas i stället utvecklingsersättning ut. I övriga fall när ersättning betalas ut för deltagande i arbetsmarknadspolitiska program regleras rätten till ersättning i förordning. Det överensstämmer inte med systematiken i de arbetsmarknadspolitiska författningarna att behålla en bestämmelse i lag som reglerar aktivitetsstöd och utvecklingsersättning för ungdomar, när ersättning till deltagare i arbetsmarknadspolitiska program i övrigt regleras i förordning. Det är i stället mer ändamålsenligt att samla reglerna om ersättningar till deltagare i arbetsmarknadspolitiska program. Som en del av arbetet med att förenkla strukturen av de arbetsmarknadspolitiska författningarna föreslår regeringen därför att lagbestämmelsen om ungdomars rätt till aktivitetsstöd eller utvecklingsersättning när de deltar i jobbgarantin för ungdomar upphävs och i stället regleras i förordning. Enligt 11 kap. 33 § inkomstskattelagen (1999:1229) ska utvecklingsersättningar enligt lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program inte tas upp till beskattning. Bestämmelsen i inkomstskattelagen om skattefrihet för utvecklingsersättning bör som konsekvens av förslaget att 4 § lagen om arbetsmarknadspolitiska program ska upphöra att gälla utformas utan hänvisning till denna lag. I enlighet med detta föreslår regeringen att bestämmelsen i inkomstskattelagen justeras så att det framgår att utvecklingsersättningen som lämnas i form av dagpenning till ungdomar som deltar i arbetsmarknadspolitiska program inte ska tas upp. Enligt 11 kap. 35 § inkomstskattelagen ska stöd som avser ersättning för utgifter för nattlogi eller resor m.m. inte tas upp till beskattning om stödet ges till en deltagare i någon av ett antal uppräknade arbetsmarknadspolitiska insatser som har det gemensamt att de berättigar deltagarna till aktivitetsstöd eller utvecklingsersättning (till skillnad från exempelvis subventionerade anställningar). Emellertid finns program som inte omfattas av uppräkningen i 11 kap. 35 § inkomstskattelagen men som i skattehänseende bör likställas med de i paragrafen uppräknade programmen. Det får därför anses lämpligt med en generell bestämmelse som bara hänvisar till arbetsmarknadspolitiska program, eftersom dessa från tid till annan behöver förändras och sådana förändringar ibland måste ske snabbt, t.ex. på grund av det arbetsmarknadspolitiska läget. Förändringar av de arbetsmarknadspolitiska programmen görs då i förordningsform. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 11 kap. 35 § första stycket 2 inkomstskattelagen ändras så att den anger att den som deltar i arbetsmarknadspolitiska program som berättigar deltagaren till aktivitetsstöd eller utvecklingsersättning inte ska ta upp ersättning som avser logi eller resor m.m. till beskattning. I finns hänvisningar till förordningen (1997:1275) om anställningsstöd, förordningen (2000:634) om arbetsmarknadspolitiska program och förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd. Om lagbestämmelser innehåller hänvisningar till förordningar kan det leda till inlåsningseffekter som kan få ett oönskat resultat, t.ex. om det visar sig ändamålsenligt att slå ihop, upphäva eller på annat sätt ändra de förordningar som det hänvisas till. Regeringen föreslår därför att utformningen av de bestämmelser i (14, 22, 26 och 46 §§) som innehåller hänvisningar till specifika förordningar ska justeras genom att hänvisningarna tas bort. Utskottet välkomnar regeringens ambition att göra en övergripande översyn av de arbetsmarknadspolitiska författningarnas struktur, med målsättningen att skapa ett regelverk som är överskådligt, enkelt att tillämpa och har en struktur som fungerar . I detta fall handlar de regelförändringar som regeringen föreslår i huvudsak om att skapa en större flexibilitet i regeringens arbete med att föra en aktiv arbetsmarknadspolitik som kan bidra till att fler kan komma in på arbetsmarknaden och få ett arbete. Utskottet finner det exempelvis inte nödvändigt att rätten till ersättning vid deltagande i ett arbetsmarknadspolitiskt program i ett fåtal fall ska vara reglerad i lag, när den i övriga fall regleras genom förordning. har genom medelsanvisningen i budgetberedningen stora möjligheter att styra över volymer och nivåer på ersättningar inom arbetsmarknadspolitiken. Det är därför enligt utskottets mening oproblematiskt att formen för regleringen av rätten till ersättning görs enhetlig genom att den generellt sker på förordningsnivå. Utskottet delar också regeringens uppfattning att hänvisningarna till vissa specifika arbetsmarknadspolitiska insatser eller förordningar i annan lagstiftning kan skapa onödiga inlåsningseffekter och behov av följdändringar för det fall att regelverket ska ges en annorlunda teknisk utformning. Det är enligt utskottets mening mer ändamålsenligt om man, som regeringen nu föreslår, ger bestämmelserna en mer allmän utformning. Utskottet anser att bör anta de av regeringen föreslagna lagändringarna och tillstyrker därmed proposition 107 punkterna 2 i denna del, 4 och 5. Lagen om byggnadstillstånd m.m. Utskottets förslag i korthet Utskottet behandlar i detta avsnitt regeringens förslag om att upphäva lagen (1971:1204) om byggnadstillstånd m.m. Utskottet ställer sig bakom regeringens förslag. Enligt propositionen gör lagen (1971:1204) om byggnadstillstånd m.m. och underliggande regelverk det möjligt för Arbetsförmedlingen att begränsa byggnadsverksamheten med hänsyn till samhällsekonomiska förhållanden, läget på arbetsmarknaden eller andra väsentliga allmänna intressen. Byggnadsregleringen har historiskt ansetts vara ett viktigt konjunktur- och regionalpolitiskt medel och även ett samhälleligt medel för att styra byggnadsinvesteringarna. Byggnadssektorns betydelse för konjunkturen och den regionala tillväxtpolitiken har inte minskat. Tillståndsgivningen har dock förändrats så att myndigheten inte längre har någon styrande roll i detta sammanhang. Anledningen till att Arbetsförmedlingens roll blivit mer administrativ har huvudsakligen sin grund i att utvecklingen på byggarbetsmarknaden gått från att vara en lokal eller regional angelägenhet till att bli mer av en nationell angelägenhet. Även Arbetsförmedlingens verksamhet har förändrats från att arbeta i huvudsak med ett lokalt och regionalt fokus till att arbeta med hela som målområde. Möjligheten att styra byggnadsverksamheten genom regelverket om byggnadstillstånd har inte utnyttjats . Arbetsförmedlingens hantering av ärenden enligt reglering har dock bidragit till att myndigheten har kunnat tillhandahålla statistik och information om pågående och kommande byggnadsprojekt. Att behålla regleringen enbart för att få underlag till aktuell statistik kan dock inte anses vara motiverat. Då det kan anses motiverat att behålla reglerna i lagen om byggnadstillstånd m.m. föreslår regeringen att lagen upphävs. Utskottet har sedan åtminstone /89 och så sent som under innevarande (bet. 2011/12:AU2) behandlat motionsyrkanden med krav på ett avskaffande av lagen (1971:1204) om byggnadstillstånd m.m. Utskottet kan, i likhet med regeringen, konstatera att lagen speglar en förfluten tid. Såväl byggbranschen som arbetsmarknaden och Arbetsförmedlingens verksamhet har ändrats väsentligt, och lagen fyller inte längre sin avsedda funktion. Utskottet välkomnar därför att regeringen föreslår att lagen upphävs. Enligt utskottets mening vore ett sådant beslut önskvärt även och inte minst som ett led i regeringens kontinuerliga arbete med regelförenkling och avskaffande av onödiga administrativa bördor för . Utskottet anser att bör anta regeringens förslag till upphävande av lagen om byggnadstillstånd och tillstyrker därmed proposition 107 punkt 1. Utskottets förslag till riksdagsbeslut och ställningstaganden har föranlett följande reservationer. I rubriken anges vilken punkt i utskottets förslag till riksdagsbeslut som behandlas i avsnittet. Nämndemäns medverkan i kammarrätten, punkt 1 (S, MP, V) av (S), (S), (S), (S), (S), (V), (S) och (MP). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 1 borde ha följande lydelse: avslår regeringens förslag till a) lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring i de delar det avser 49 §, b) lag om ändring i lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. 2011/12:A5 av m.fl. (V) och 2011/12:A6 av m.fl. (S) samt avslår proposition 2011/12:107 punkterna 2 i denna del och 3. Regeringen föreslår att nämndemän inte ska delta i kammarrättens avgörande av mål enligt lagen om arbetslöshetsförsäkring eller lagen om arbetslöshetskassor. Tanken bakom nämndemannainstitutet är att nämndemännen ska vara vanliga människor med erfarenhet från olika områden som kompletterar den lagkunniga domarens juridiska kunskap. är viktigt och har ett starkt berättigande. Nämndemännens medverkan i domstolarna bidrar till att tillgodose medborgarnas intresse av insyn i den dömande verksamheten. På så sätt är nämndemännen en garanti för att de bedömningar som görs i domstolarna ligger i linje med de allmänna värderingarna i samhället. Lekmannadomarna bidrar också till att juristerna blir tvungna att göra sina tankegångar begripliga för icke-jurister. Nämndemännen är viktiga för domstolarnas legitimitet och förtroende hos medborgarna. Regeringens nedmontering av arbetslöshetsförsäkringen har inte bara medfört att försäkringen har blivit sämre, dyrare och mer orättvis, utan också att regelverket har blivit onödigt krångligt. Otaliga förändringar och provisoriska undantagsbestämmelser har skadat tilltron till arbetslöshetsförsäkringen. Men lösningen på dessa problem är naturligtvis inte att ta bort allmänhetens insyn i mål som rör arbetslöshetsförsäkringen, utan att återupprätta och förenkla försäkringen. Som exempelvis TCO har anfört kan man tvärtom argumentera för att det med dagens komplicerade och i många delar godtyckliga regelverk är än viktigare att principen om att man ska dömas av sina likar i någon mån upprätthålls. Mot bakgrund av vad som har anförts föreslår vi att avslår regeringens förslag om borttagande av nämndemäns medverkan i kammarrätten enligt 49 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och 95 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Därmed bifaller motionerna A5 (V) och A6 (S). Ytterligare mål i samhällsorienteringen, punkt 3 (SD) av (SD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 3 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2011/12:A7 av (SD). I propositionen föreslår regeringen att kommuner ska samverka för att lösa uppdraget att erbjuda samhällsorientering. Mot detta har ingenting att invända. anser däremot att förordningen bör tydliggöras så att samhällsorienteringen blir mer ändamålsenlig. Samhällsorienteringen ska bidra till att uppfylla fyra kunskapsmål, nämligen kunskap om 1) de mänskliga rättigheterna och de grundläggande demokratiska värderingarna, 2) den enskildes rättigheter och skyldigheter i övrigt, 3) hur samhället är organiserat och 4) praktiskt vardagsliv. efterlyser ett femte kunskapsmål i samhällsorienteringen, nämligen att deltagarna utvecklar kunskap om svensk kultur, svenska värderingar och svensk tradition. Det är ett mål som är betydligt mer assimilationsfrämjande än de övriga målen, som företrädesvis fokuserar på den enskildes roll och hur han eller hon praktiskt ska hantera vardagliga situationer. Här behövs ett komplement i form av att den nyanlände får mer kunskap om det svenska folkets gemensamma värdegrund och den kulturella särart som hela det svenska samhället vilar på. Det bör även informeras om att är ett land som vilar på tydlig västerländsk, humanistisk grund. I den ingår bl.a. värden som jämställdhet mellan kvinnor och män. Det bör därför fastslås att ett av målen ska vara att deltagarna utvecklar kunskap om det ovan nämnda. Det bör även fastslås att samhällsorienteringen, för att uppnå detta, ska utvidgas till att även omfatta individens anpassningsskyldighet till svensk kultur och svenska värderingar. Jag anser att vad som har anförts i reservationen om ett femte kunskapsmål i samhällsorienteringen bör ges regeringen till känna. Därmed tillstyrks motion A7 (SD). Förteckning över behandlade förslag Proposition 2011/12:107 Samverkan mellan kommuner om samhällsorientering m.m.: antar regeringens förslag till lag om upphävande av lagen (1971:1204) om byggnadstillstånd m.m. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. antar regeringens förslag till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229). antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program. antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. 2011/12:A5 av m.fl. (V): avslår regeringens förslag till ändringar i 49 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och 95 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. 2011/12:A6 av m.fl. (S): avslår regeringens förslag till ändringar i 49 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och 95 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. 2011/12:A7 av (SD): tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att samhällsorienteringen för vissa nyanlända invandrare ska betona kunskaper i svensk kultur, svenska värderingar och västerländsk humanism. Vi ska nu debattera arbetsmarknadsutskottets betänkande 12 som bygger på proposition 2011/12:107 och har rubriken mellan kommuner om samhällsorientering, m.m.Ett av förslagen gäller en ändring som innebär att nämndemän inte ska delta i kammarrättens avgörande när det gäller mål som rör lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor. I denna del yrkar jag avslag på förslaget i utskottsbetänkandet och bifall till reservation nr 1 av Socialdemokraterna, är viktigt och har ett starkt berättigande. Nämndemännens medverkan i domstolarna bidrar till att tillgodose medborgarnas intresse av insyn i den dömande verksamheten. På så sätt är nämndemännen en garanti för att de bedömningar som görs i domstolarna ligger i linje med de allmänna värderingarna i samhället.Lekmannadomarna bidrar också till att juristerna blir tvungna att göra sina tankegångar begripliga för oss icke-jurister. Nämndemännen är därtill viktiga för domstolarnas legitimitet och förtroende hos medborgarna.Regeringens nedmontering av arbetslöshetsförsäkringen har inte bara medfört att försäkringen har försämrats, blivit dyrare och mer orättvis, utan den har också medfört att regelverket har blivit onödigt krångligt och mycket mer svårbegripligt. Otaliga förändringar och provisoriska undantagsbestämmelser har skadat tilltron till arbetslöshetsförsäkringen.Bedömningsfrågor och tolkningar är det mycket av för de regler som gäller arbetslöshetsförsäkringen. Lösningen på problemen med det är naturligtvis inte att ta bort allmänhetens insyn i mål som rör arbetslöshetsförsäkringen, utan den är att återupprätta och förenkla försäkringen.I detta läge är det ännu viktigare att vi har nämndemän som har insyn och som bevakar konsekvenserna. Exempelvis har TCO anfört att man tvärtom kan argumentera för att det med dagens komplicerade och i många delar godtyckliga regelverk är ännu viktigare att principen om att man ska dömas av sina likar i någon mån upprätthålls. Tanken bakom nämndemannadeltagandet är att nämndemännen ska vara vanliga människor med erfarenhet från olika områden som kompletterar den lagkunniga domarens juridiska kunskap.Reglerna för nämndemän reformerades 2006. Syftet med detta var bland annat att få en bredare sammansättning av nämndemän när det gäller ålder, kön, yrke och etnisk bakgrund. Vi vill ju att hela den svenska befolkningen ska vara representerad i nämndemannakåren.Vi socialdemokrater menar att man nu bör göra en utvärdering av den reform som genomfördes . Har den medfört en förändring av nämndemannakårens sammansättning? Blev det som vi hoppades?Jag funderar också över hur en ny nämndeman bereds information och utbildning. Hur vidareutbildas nämndemän i ett samhälle där lagar, regler och föreskrifter ständigt ändras? Kanske är det här vi ska börja innan vi funderar över att ta bort nämndemännen från vissa frågor, eller snarare innan vi funderar över att ta bort vissa frågor från nämndemännen för att frågorna är komplicerade.Är inte detta, att mena att frågorna är för komplicerade, att underkänna nämndemannakåren? Dessutom vet vi att det pågår diskussioner i regeringen om nämndemannainstitutet där de olika riksdagspartierna delvis har medverkat. Därför är det felaktigt att nu gå in och göra några förändringar avseende nämndemännens medverkan i olika instanser. I stället ska vi ta ett helhetsgrepp i frågan.Av tidigare nämnda anledningar anser vi att nämndemannainslaget ska vara kvar när det gäller både lagen om arbetslöshetsförsäkring och lagen om arbetslöshetskassor. När vi nu ska debattera den här frågan vill jag börja med att läsa upp domareden för domare och nämndemän. Den låter så här: "Jag N.N. lovar och försäkrar på heder och samvete, att jag vill och skall efter mitt bästa förstånd och samvete i alla domar rätt göra, ej mindre den fattige än den rike, och döma efter lag och laga stadgar; aldrig lag vränga eller orätt främja för släktskap, svågerskap, vänskap, avund, illvilja eller räddhåga, ej heller för mutor och gåvor eller annan orsak, under vad sken det vara må; ej den saker göra, som saklös är, eller den saklös, som saker är. Jag skall varken förr, än domen avsäges, eller sedan uppenbara dem, som till rätta gå, eller andra de rådslag rätten inom stängda dörrar håller. Detta allt vill och skall jag som en ärlig och uppriktig domare troget hålla. "Så lyder alltså domareden som bland annat våra nämndemän som väljs att utgöra grunden för en dom får uttala och leva efter.Jag vill yrka bifall till reservation nr 1 som vi har tillsammans med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet.Jag ska tala om ett antal argument för nämndemän i domstol generellt, och jag tycker att flera av dem hör hemma i den här debatten.Rättvisa är ett svårdefinierbart begrepp, och våra domstolars förfarande utgår från en rättvisediskussion där den juridiska processen enbart skapar en dom utifrån en funktionell sanning. Man skulle kunna kalla det för en konstruerad sanning. En funktionell sanning är en lekmannamässigt bestämd sanning, en så kallad allmän övertygelse. Det behövs lekmän i rätten som kan bekräfta denna sanning, alltså den allmänna övertygelsen.Vad gäller legitimiteten och förtroendet för systemet är min bestämda uppfattning att om lekmän får fortsätta att vara med som domare i vårt rättssystem är folk i allmänhet mer villiga att acceptera den maktutövning som sker genom denna rättskipning än om lekmännen är helt avskurna från den. All forskning visar också att det är så.Fru talman! Jag vill också lyfta fram den demokratiska kontrollen och insynssidan. Lekmän finns med i domstolar för att demokratiskt kontrollera den verkställande makten så att den inte används i så kallade otillbörliga politiska syften och så att det inte blir för teknokratiskt, vilket kanske är ännu viktigare i det här fallet.När det gäller samspelet mellan rättskipning och allmänt rättsmedvetande är det viktigt att i rätten ta med lekmän som inte har juridisk kunskap för att påverka rättskipningen, så att den bringas i överensstämmelse med rättsuppfattningen i samhället om lagarna blir i alltför stor obalans med denna. Där är vi politiker, som är lagstiftare, en viktig del i kedjan. Men den flexibilitet som behövs utgörs av lekmännen, alltså nämndemännen.Det är oerhört viktigt att syna komplexiteten i sammansättningen i en rättssal. Om lekmän och juristdomare skiljer sig i ålder och livserfarenhet kan det hjälpa till att öka domstolens kunskaper och referensramar.