bet · H001AU5 · 2012-11-14 00:00:00 — Det är enligt min uppfattning ingen tvekan om att det i fördraget saknas grund för den förordningen. Om vi sedan ser på innehållet i delar jag inte eller kommissionens uppfattning att förordningen sänder starka signaler som är positiva för utstationering. Vad förordningen innehåller är dels ett klarläggande, en princip om att strejkrätten och de ekonomiska friheterna är jämbördiga, dels - enligt min mening rätt meningslösa förslag om en tvistelösningsmekanism och en alarmmekanism. Att lösa tvister och kontakta varandra medlemsländerna emellan kan ske utan en sådan här förordning. Den här principen är, menar jag, bara en kodifiering av gällande rätt. är alltså rätt onödig. har vi ett läge där och elva andra länder har protesterat till kommissionen, och det ska bli oerhört intressant att se vad som händer med direktivet mot den bakgrunden. Kommissionen har ju presenterat förordningen och direktivförslaget som ett paket, som en enhet, och gissningsvis bör väl kommissionen ägna någon tanke åt vad man nu ska göra med direktivet. Det finns naturligtvis inget rättsligt hinder mot att fortsätta med direktivet och anta det, och jag tror att det också blir fallet. Om jag sedan får säga någonting om förslaget till tillämpningsdirektiv, tycker jag att mycket i det är positivt. De delar av direktivet som syftar till att effektivisera utstationeringen, samarbete mellan medlemsländer, samarbete mellan myndigheter, behovet av korrekt information till både arbetsgivare och arbetstagare om rättigheter och skyldigheter i samband med utstationering är bra åtgärder. Vad vi på arbetsgivarsidan däremot inte tycker är bra är förslaget om entreprenörsansvar i artikel 12, som alltså är en regel som tar sikte på byggsektorn och som innebär att beställaren kan göras ansvarig för en underentreprenörs försummelser i samband med en utstationering. Vi tycker att det är ett mycket dåligt förslag, av flera skäl. För det första menar vi att det utifrån en principiell utgångspunkt är oacceptabelt att flytta ett ansvar från ett företag till ett annat. Viljan hos den försumlige och andra oseriösa underentreprenörer att göra rätt för sig minskar rimligtvis därmed, om de vet att någon annan står för notan. För det andra finns det en risk att en sådan här regel hämmar utstationeringen som sådan. Om man vet att man riskerar att få stå för ett utländskt företags försummelser tänker man sig för både en och två gånger innan man väljer ett utländskt företag. Det är märkligt att ett sådant förslag kommer i ett direktiv som syftar till att effektivisera utstationeringen och göra det lättare för tjänsteleverantörer att tillhandahålla tjänster över gränserna inom EU. Jag tror att det här förslaget om entreprenörsansvar helt enkelt är kontraproduktivt. För det tredje finns det lagar och regler och myndigheter för att komma till rätta med oseriösa underentreprenörer. Är det så att de här myndighetsåtgärderna och reglerna på något sätt försvåras av att det är en gränsöverskridande verksamhet bör man ta itu med de frågorna. Att på detta sätt övervältra ansvaret från myndigheter till ett privat rättssubjekt är direkt fel, dessutom till ett rättssubjekt som själv inte har gjort något galet och som saknar möjlighet att påverka det försumliga företagets agerande. Det brukar framhållas från kommissionens sida att det är åtta medlemsländer som på eget initiativ redan har infört ett sådant här system. Då måste vi hålla i minnet att systemen inbördes är väldigt olika. I kan man till exempel inte bli ansvarig för en underentreprenörs försummelser. Det enda man kan bli ansvarig för är att man själv inte har undersökt företaget tillräckligt noga. Det finns också en rapport från där man ifrågasätter effektiviteten hos de här systemen och inte minst när det gäller gränsöverskridande verksamhet. Ett femte skäl mot förslaget om entreprenörsansvar är att kostnaderna för särskilt små och medelstora företag kan bli väldigt stora om de ska åläggas ett ansvar för fel som underentreprenörer har gjort. Jag vill också framhålla att det inom byggbranschen i pågår ett omfattande arbete mot skattefusk och oseriösa företag. Till exempel finns det någonting som heter ID06, som är ett system för identifikation och närvaroredovisning. Det är 13 000 företag som har anslutit sig till systemet, och det omfattar ungefär 230 000 byggnadsarbetare. Det innebär att de har en ID-bricka på sig, och det försvårar eller omöjliggör för obehöriga att finnas på byggarbetsplatsen. Jag vill också peka på något som heter . Det är ett pilotprojekt i i samarbete mellan Byggindustrier, , kommun och , där man vidtar en lång rad åtgärder för att komma till rätta med oseriösa entreprenörer. Det handlar om närvaroredovisning, ID06, skattedeklaration på individnivå, stickprovskontroller etcetera. Det ska nu startas ett liknande projekt i . Byggindustrier har mycket annat på sin agenda. Man vill till exempel ha oanmälda besök av , närvaroliggare och annat som hjälper till att göra det svårt för oseriösa entreprenörer. Det är viktigt att den här typen av frivilliga åtgärder, denna självsanering, får fortgå. Det är en bättre väg än att vältra över ansvaret från företag till företag. Det är också viktigt att direktivförslaget inte hindrar den typen av åtgärder, vilket dessvärre verkar bli fallet i artikel 9, där det finns en uttömmande uppräkning av kontrollmöjligheter som medlemsstaterna får genomföra. Om min läsning är korrekt innebär detta att Nacka- och Göteborgsprojekten skulle hindras, och det är naturligtvis inte bra. Ordföranden: , från . Då går vi vidare med , TCO. , TCO: Jag heter och är seniorjurist på TCO. Stort tack för att jag har blivit inbjuden till detta initiativ! Jag borde egentligen ha haft med mig ett fång rosor och gratulerat det svenska parlamentet tillsammans med de övriga parlamenten i den här subsidiaritetsprövningsfrågan. Det är en verkligt intressant och historisk händelse, och vi ser fram emot en fortsättning! Jag har satt utstationeringspaketet inom citattecken här. Visst är utstationering en viktig del i detta, men det handlar ändå om grundläggande rättigheters ställning i Europeiska unionen. Det hela är alltså något vida större än bara utstationering. Bakgrunden är känd. Det handlar om balansfrågan efter domarna i fallen och . handlar om etableringsfrihet och om fri rörlighet för tjänster, alltså hur man balanserar arbetsgivarens rättigheter mot de grundläggande rättigheterna, i det här fallet rätten att vidta kollektiva åtgärder. Det handlar om EU:s sociala dimension, som nämndes här förut. Precis som föregående talare nämnde har vi Lissabonfördraget, som är bättre än de fördrag som fanns för domarna. Det bör vi komma ihåg. Vi har också en utveckling i andra domstolar när det gäller grundläggande rättigheter. Jag tänker då på praxis, där man i föreningsfriheten tolkar in skyddet för förhandlingsrätten och för rätten att vidta konfliktåtgärder. Det kan bli betydelsefullt för framtiden med tanke på att EU ska bli part i . Med andra ord kommer Strasbourgdomstolen att ha ett ord med i laget nästa gång när grundläggande rättigheter kommer upp till prövning i . Sedan har vi förstås vår egen krock med både nationell och internationell rätt i Lavalmålet. Därmed är inte sagt att Lavalmålet inte skulle röra också resten av , men det rör i synnerhet den svenska modellen. Här har vi ändrat det svenska regelverket vid utstationering och fått en lex . Jag vill bara påminna om att det nu sker en prövning i efter kommentarer från TCO och LO om den bristande förenligheten med svensk rätt , i förhållande till kärnkonventioner. Detta kommer att prövas . Låt mig nu gå över till själva förslagen, som jag föredrar att kalla Montiförslagen. Det finns en och ett direktiv. När det gäller förordningen menar vi att EU saknar mandat att reglera strejkrätten, som ju detta handlar om. Vi kan se på artikel 153. Detta är inte förenligt med EU:s egen subsidiaritetsprincip, vilket vi har fått bevis på. Här är jag och överens: Artikel 153 duger inte. Då utlöser det en subsidiaritetsprövning, med de följder som detta har inneburit. En förordning blir de facto en reglering av strejkrätten på EU-nivå som direkt griper in i det nationella systemet på ett helt annat sätt än ett direktiv. Det är också bakgrunden. Det strider mot subsidiaritetsprincipen. Rättsläget efter och förändras dock inte. Det riskerar tvärtom att försämras med . Det innebär att även om man skulle införa skulle det hela fortfarande stå i strid med internationella konventioner 87 och 98, och den europeiska sociala stadgan även om det möjligen finns goda ambitioner med . Vi är glada för subsidiaritetsprövningen och säger nej till en . I tillämpningsdirektivet finns det, menar vi, i stort bra regler, men vi menar att förslaget behöver anpassas och omarbetas så att det passar vår arbetsmarknadsmodell i . Det gäller särskilt förhållandena i och , där man har mer kollektivavtal och mindre lagstiftning. Vi sitter just nu och jobbar med ändringsförslag. Rådsarbetet är ju i gång. Vi slår vakt om en arbetslandsprincip uttryckt på så sätt att myndigheten i arbetslandet bör få större utrymme för tillsyn och kontroll. Som förslaget är skrivet nu är det mer myndigheten i ursprungslandet. Det vill vi ändra på. Vi slår också vakt om våra civilrättsliga avtal. I förslaget har man ambitionen att fånga in och med särskilda artiklar, men det ser ut som om man tror att vi alla har tarifflöner fastställda i centrala kollektivavtal. Så ser det inte ut. Där behöver vi också en verklighetsanpassning. Vi behöver också bättre regler än de förslagna när det gäller att skydda mot missbruk och kringgående, alltså att skydda de utstationerade arbetstagarna. Som det är skrivet nu kan myndigheterna välja rekvisit och närmast plocka fritt. Vi menar att man ska göra en samlad bedömning av samtliga omständigheter för att konstatera att det är ett kringgående eller ett missbruk, alltså ingen genuin utstationering. Vi tycker också att de nationella kontrollåtgärderna är för snäva. Om jag förstod rätt är vi överens där. Där står det nämligen att medlemsstaterna only får vidta ett antal kontrollåtgärder. Vi vill att ordet only ska strykas och att man skriver in att man har rätt att kräva att tjänsteföretagen ska kunna visa att de har betalat socialförsäkringsavgifter och skatter. Vi vill också ha en rätt att nationellt kräva en representant som kan förhandla och sluta kollektivavtal. Det duger inte för oss i vår modell att delge en behörig representant i till exempel , för innan vi har delgett den har kanske företaget försvunnit från svensk mark. Till skillnad från vill vi ha regler om solidariskt ansvar vid entreprenader för att skydda löneanspråk med mera. Det är ett lite bredare begrepp än det som används i direktivförslaget. Det bör inte heller gälla bara byggföretag utan även omfatta entreprenadkedjor. Precis som tror jag att det inte kommer att bli något paket utan ett direktiv. Vi vill ha ett tillämpningsdirektiv. För oss är det också viktigt att säga att vi inte tror att alla frågor löses genom ett nytt tillämpningsdirektiv. Det behövs en framtida fördragsändring för att grundläggande rättigheter ska vara just grundläggande, och det kräver ett ändrat utstationeringsdirektiv. Det ska bli ett minimidirektiv och inte ett maximidirektiv. På mina bilder här har jag skrivit ett antal initiativ som man kan ta inom ramen för det nuvarande fördraget. Jag hinner inte gå igenom dem alla här. Vi menar dock att regeringen måste ta matchen för vår modell i rådet och i de olika domstolarna. Det kommer ju att ske rätt mycket rättsutveckling i domstolarna . Det är min tro. Sedan ska man också lyssna på , som har gjort ett antal tillkännagivanden som berör de här frågorna, om utstationering och likabehandling av utstationerade arbetstagare. Jag tror att ni själva kan läsa detta. Ordföranden: , . Då går vi vidare med , LO. , LO: Jag får börja med att tacka utskottet för att jag har fått komma hit. Jag vill också tacka . Bakgrunden till förslaget är välkänd. Det är den rättsutveckling som har varit, framför allt med Lavaldomen, som har utlöst en rad problem. Ett sådant är hur man tolkar utstationeringsdirektivet, som antogs som ett minimidirektiv men omtolkades, och golvet för skydd av arbetstagare blev till ett tak. Det ledde också till att en rad institutionella brister blev synliga. En sådan fråga är balansen mellan den ekonomiska och den sociala dimensionen i EU-samarbetet. Från fackligt håll har vi krävt att vi ska ändra fördraget genom att anta ett socialt protokoll. Vi har också krävt att man ska se över utstationeringsdirektivet för att återupprätta minimikaraktären och se till att man får större möjligheter till likabehandling. Inget av detta har skett. Utstationeringsdirektivet har många starka känslor omkring sig. I praktiken har det varit omöjligt att göra något på området. Fördragsförändringar och socialt protokoll är det inte kommissionen som har ansvar för, utan det är medlemsstaterna som hanterar det. Efter Lissabonfördragets ganska besvärliga antagandeprocess är man nog försiktig med att öppna för fördragsförändringar. I stället har vi fått dessa två initiativ från kommissionen, och jag vill direkt säga att vi inte ser dem som ett paket utan som två skilda saker. Jag har full förståelse för att detta har varit svårt för kommissionen. Man har ju i praktiken haft tre olika hinder eller barriärer att hantera. För det första skulle man hantera de fackliga och politiska krav på förändring som har uppstått. För det andra skulle man respektera den kompetensfördelning som finns i fördraget. För det tredje ska man vinna acceptans hos en bred majoritet av medlemsstater. I praktiken var det en omöjlig uppgift, och trots goda intentioner har kommissionen inte lyckats. Vi kan titta närmare på . Där har man knappast lyckats på någon av de tre punkter som jag nämnde. Från LO:s sida har vi sett tre huvudsakliga problem. Det första är naturligtvis relationen till ILO-rätten. Naturligtvis kan man begränsa rätten att vidta stridsåtgärder, men bara när det gäller samhällsfunktioner och olika typer av oegentligheter. Det här förslaget skulle innebära att man likställde en enskild företagares intresse av att göra vinst med strejkrättsintresset. För oss kan detta aldrig vara två jämnstarka intressen. Själva funktionen av ett kollektivavtal är ju att påverka den relationen. Den andra starka kritiken vi har haft gäller att man skulle lägga grunden för en överstatlig strejkrättsreglering om man antog förordningen. Det har vi inte heller kunnat acceptera. Det behövs tydlighet om vad som är en lovlig eller olovlig stridsåtgärd, och detta skulle skapa stora oklarheter. Vidare har vi haft en tredje kritik av , och den gäller proportionalitetsbedömningen, som öppnar upp för ett ganska omfattande godtycke. När det gäller efterlevnadsdirektivet har varit inne på många av de problem vi ser, men i grunden är vi positiva till direktivet. Vi tror att det kommer att ge både oss fackliga organisationer och myndigheterna de instrument som vi behöver för att hantera de oegentligheter som tyvärr uppstår i samband med utstationering. Det är nog sådant som vi kommer att behöva göra under alla omständigheter för att stärka och bevara den svenska kollektivavtalsmodellen. Vill vi ha starka parter som hanterar förhållandet på arbetsmarknaden måste vi också ha en rad instrument, och de finns i förslaget. Grundinriktningen hos de politiska partier som tycker att det är bra med en svensk kollektivavtalsmodell bör nog vara positiv här. Det finns naturligtvis enskilda tekniska problem som måste lösas, men det får vi göra i lagstiftningsprocessen, som vi alltid gör. Ordföranden: , , LO. Då går vi vidare till , professor i civilrätt vid . , : Tack, det är väldigt spännande att få vara här och jag är glad över att ha fått möjligheten. När man kommer som fjärde och ska hålla sin presentation vet man inte alltid vad som finns kvar att säga. Jag ska nu bläddra lite i min presentation och ta mig fram till de delar jag ska tala om. Jag ska säga något om Montiförordningen. Bakgrunden är, som tidigare talare har sagt, domarna i Laval- och Vikingmålen. De klargör att rätten att vidta stridsåtgärder inte ligger utanför fördraget utan inom ramen för det. Stridsåtgärder kan komma i konflikt med den fria tjänsterörligheten och med etableringsrätten. Stridsåtgärder som vidtas kan granskas på det här viset och så vidare. Det är utgångspunkt. Det är det vi måste förhålla oss till. Domarna ger ett skelett till den reglering som finns. Det finns ett stort antal frågor när det gäller den närmare inriktningen på prövningen som återstår att få klargjorda. Det gäller sådant som frågan när stridsåtgärder är gränsöverskridande i den meningen att de kan bedömas enligt fördraget. Hur ska proportionalitetsbedömningen egentligen gå till på de här områdena? Vilka sanktioner måste medlemsstaterna ha om något sådant förekommer? Hur är utrymmet för de nationella domstolarna att göra proportionalitetsbedömningar? Det är en lång rad frågor som vi ska gå vidare med, där det återstår att ta ställning och som ännu inte är klarlagda. Den centrala frågan för mig är hur det politiska systemet på framför allt EU-nivå hanterar detta. Vad finns det för utrymme för det? Som ni vet finns det delade meningar om huruvida det är en klok och vettig inriktning som har tagit. Många menar att det här går för långt när det gäller att ingripa i utrymmet för arbetsmarknadens parter. Inte minst framstår det som överraskande i den tradition som vi har på den svenska arbetsmarknaden, där till och med den svenska har hållit en passiv roll och sagt att detta är frågor som får överlämnas till arbetsmarknadens parter. Domstolen har tolkat fördraget. Det är den tolkningen som vi har att förhålla oss till. Hur kan då medlemsstaterna agera? Ett stort problem här är att det inte finns någon uttrycklig kompetens i fördraget när det gäller arbetsrätt på det här området. Stridsåtgärder är undantagna från den arbetsrättsliga kompetensen, därav försöket att hitta en förordning med stöd av artikel 352. Detta kräver dock enhällighet, och för att få enhällighet i rådet måste kommissionen vara så pass vag för att över huvud taget ha en sportslig chans att komma igenom. Inte ens det lyckades man med. Vi vet att det finns ett samfällt motstånd. Men att bara säga att detta är något som ska lämnas till medlemsstaterna är ingen möjlighet längre. Vi är inte där. Vi måste fundera över hur detta ska hanteras. Tas det inga politiska initiativ är detta en fråga som måste lämnas till fortsatt prövning i domstol, antingen nationellt eller i , beroende på hur domstolarna väjer att hantera detta. Finns det några alternativ? Man kan möjligen leta efter sådana. En alternativ rättslig grund som har förts fram i debatten fördraget erbjuder inte särskilt tydliga utrymmen för detta är att det i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, artikel 26:3, framgår att unionen kan besluta om åtgärder som syftar till hur den inre marknaden ska fungera. Där kan rådet genom beslut på förslag av kommissionen fastställa riktlinjer och villkor som är nödvändiga för att säkerställa framsteg inom berörda sektorer. Här skulle man alltså möjligen kunna argumentera för att detta ger en rättslig grund för att diskutera hur den inre marknaden ska fungera i förhållande till sektorn arbetsmarknad. Artikeln är inte skriven med tanke på detta, men den skulle kunna gå att använda. Detta är ett slags soft law. Det är inte rättsligt bindande, men det har fördelen att det ska antas med kvalificerad majoritet, vilket ger ett större utrymme. Å andra sidan är det som sagt soft law, men även den förordning som kommissionen har föreslagit är ett sekundärrättsligt instrument som försöker tala om hur primärrätten ska tolkas. Det är egentligen också ett slags soft law-reglering. I stället för att ändra fördraget, vilket inte verkar vara politiskt möjligt, vill man påverka tolkningen av fördraget genom sekundärlagstiftning. Då kan man möjligen lika gärna sända den politiska signalen genom soft law i form av en riktlinje. Vad skulle man då kunna ha för inriktning på riktlinjen? Om man väljer en inriktning som är mindre politiskt laddad än att föreskriva exakt hur balansen ska se ut kunde man till exempel ha en inriktning där man förklarar att EU ska respektera internationell rätt när det gäller rätten att vidta stridsåtgärder och att man respekterar föreningsrätten sådan den kommer till uttryck i och andra internationella instrument. Det skulle kunna vara en möjlig väg när nu kommissionen funderar på vad man ska göra. Jag tänkte också säga något om genomförandedirektivet. Först kommer en terminologisk fråga. Vi har bara pratat om det på engelska, för de första utkasten fanns bara på engelska. Då talade man om enforcement directive. En del har översatt det till efterlevnadsdirektivet, en del har översatt det till tillämpningsdirektivet. Jag översätter det till genomförandedirektivet, för det är nämligen detta ord som används i den officiella översättningen numera. Bakgrunden måste vi ha klar för oss. Utstationeringsdirektivet, som antogs 1996, säger uttryckligen: Värdlandet måste se till att utstationerade arbetstagare ges ett minimiskydd. Den stora frågan var då om detta betydde något mer än att medlemsstaterna måste ge minimiskydd. Samordnar det också vad man får göra? Minskar det kompetensen för EU:s medlemsstater att göra sådant som går över EU-direktivet? Detta har det funnits många olika uppfattningar om. Många menade att det var ett minimidirektiv, men av olika skäl blev direktivet oklart på de här punkterna. När domstolen i tolkade detta anförde man att direktivet var antaget med stöd av reglerna för den fria rörligheten. Då samordnar man vad medlemsstaterna får göra det man måste är också det man får göra. Det är konsekvensen av det hela. Jag var på en konferens strax efter detta. Då dök arbetsmarknadsministrarna från , , , och upp och sade: Det här var bekymmersamt. Det var inte så här vi tänkte när vi antog direktivet. Men, sade man, det kan vi inte göra något åt. Även om det 1996 fanns kvalificerad majoritet för att anta ett minimidirektiv finns det inte politiska förutsättningar att nå en majoritet för att ändra den balansen. Det är också detta som är utgångspunkten för direktivförslaget. Vad man kan göra är att se till att förbättra genomförandet och säkerställa att de utstationerade arbetstagarna verkligen får minimiregleringarna. I sitt pressmeddelande säger kommissionen: Today Commission is taking concrete action to stamp out unacceptable abuses. We want to ensure that the posted workers are treated on an equal footing and enjoy their full social rights across Europe. Detta sades i pressmeddelandet. ger en mer nyanserad bild som ligger närmare det som faktiskt föreslogs. Man betonar att man vill åstadkomma en balanserad lösning en riktig balans för hur det här ska genomföras och hur man ska säkerställa det. Vi kommer ihåg att syftet som det framgår av direktivet för det första är att främja den inre marknaden. Man ska främja den genom att ta bort hinder men också minska den administrativa bördan. För det andra ska man skydda utstationerade arbetstagare, och för det tredje ska man skydda nationell arbetsmarknad genom att åstadkomma ett klimat för sund konkurrens. Vi ska också komma ihåg att direktivet precis som utstationeringsdirektivet antas med stöd av regler om kompetensen för den fria tjänsterörligheten. Det kommer en mängd förslag som jag inte kommer att ta upp. Jag ska bara avsluta med att ställa några frågor eller göra några påpekanden. Fokus bygger till stor del på en administrativ övervakning snarare än stöder arbetsmarknadens parters förmåga att göra det här. Det läggs stor vikt vid möjligheten till samarbete mellan myndigheter över gränserna. Det gör att det här direktivet stämmer mindre väl överens med de traditioner som finns av hur vi kontrollerar efterlevnaden av anställningsvillkor i .