bet · GZ01SoU10 · 2012-02-15 00:00:00 — De visade faktiskt att det är väldigt mycket som inte är bra, och det måste vi ta till oss. Dessutom sades det några saker som jag tycker är väldigt viktiga att understryka: Det finns inget direkt samband mellan höga kostnader och god kvalitet. Det finns inte någon direkt skillnad mellan privat och offentlig vård. Det finns inte heller större skillnader mellan stor och liten. Det går att göra allt bättre om man bara vill. Det handlar väldigt mycket om att attitydfrågor. Det är samma typ av attitydfrågor som vi nu jobbar mycket med inom SPF ålderism och hur man ser på äldre människor. Det är viktigt att notera, och jag blir så glad när jag hör någon säga det, vi får inte kollektivisera de äldre. Jag tror att det var SKL som sade det, och jag tycker att det är väldigt viktigt att vi också lever upp till det. Man föses ju gärna ihop, och vi pensionärsförbund kanske också föser in folk i en särskild fålla. Det är ännu lättare att fösa in de sjuka i en särskild fålla. Det hoppas jag dock att vi inte ska göra, utan vi ska betrakta varje individ som den individ hon är. En fråga som jag avslutningsvis vill röra vid här är något som redan har tagits upp. Det är den offentliga mediedebatt som grundar sig på de skandaler som har upptäckts och som är oförsvarbara. Det har ifrågasatts om den bilden är rätt. Det kan man naturligtvis ifrågasätta, men det finns egentligen ingen möjlighet att ifrågasätta mediernas bild, för de bilder som är tagna och det som är skrivet är inte gjort på lösa grunder, utan det är korrekt. Är det så att man tycker att det är fel, då måste den som tycker det visa någonting som är bättre. Det går inte bara att säga att det mesta är bra och så nöja sig med det, utan det här är en reell bild. Men de som bedriver den här verksamheten, och det är i det här sammanhanget kommunerna, har ett väldigt stort ansvar gentemot alla dem som är gamla och sjuka och alla som väntar på att bli det att skapa en bild som inger förtroende för den framtid man har när man blir lite sämre, lite sjukare och kanske behöver mycket vård. Den bilden håller på att bli för dålig, och det är inte att klaga på medierna, utan jag riktar mig direkt till kommunerna som är ansvariga: Det är ni som har uppgiften att staga upp den här bilden så att vi kan känna trygghet ! Ordföranden: Med alla dessa fina föredragningar har vi kommit fram till en kvarts paus. Ni som vill anmäla er till talarlistan ska göra det . Ordföranden: nytillkomna och tv-tittare vill jag säga välkommen till socialutskottets offentliga utfrågning om kvaliteten i äldreomsorgen. Efter en liten paus fortsätter vi . Vi kommer att hålla på fram till . Jag kommer att vara väldigt noga med att vi håller tiderna, annars blir det ingen tid kvar till frågorna på slutet, och jag vill inte att vi ska hamna i den situationen. Vi går raskt in på listan igen. , (bilder, se s. 127130): Tack för att vi får komma hit och presentera vår syn på äldreomsorgen. Jag är ordförande i , och vi har drygt en halv miljon medlemmar i vår förening. av dem jobbar i vård, skola och omsorg. Den allra största yrkesgruppen är undersköterskor i äldreomsorgen. En del av er tänker kanske att facket bara gnäller över att det alltid saknas resurser, och det har de alltid gjort så det är inte så mycket att lyssna till. Det kan vara så att man upplever att vi länge har sagt att det kommer att bli problem i äldreomsorgen. Det är ganska länge sedan som vi menade att resurserna redan var för små. Jag kan förstå om ni från er sida reagerar så och tycker att vi har ropat på vargen för . Men är vi framme vid ett läge där det är allvarliga problem ute i verksamheterna, och vi tycker att det är angeläget att ni anordnar den här hearingen för att intressera er för olika perspektiv på detta. Vi reflekterar givetvis också över hur vi agerar. Vi är mycket noga med att plocka fram konkreta uppgifter på vad det är som brister. Vi är också noga med att verkligen finnas där ute i verkligheten. Därför besöker jag medlemmarna på deras arbetsplatser minst och ägnar min tid åt att se hur det är ute i praktiken. Man säger väldigt ofta, och det har sagts här också, att det skiljer väldigt mycket runt om i landet. Det är givetvis sant. De här siffrorna som visar talar sitt tydliga språk. Jag vill ändå mena att det är en trend som ser likadan ut i hela landet, men det är olika i vilken grad som den trenden har slagit igenom i verksamheterna. Det finns gradskillnader, men trenden är densamma. Det finns en sak där det är en mycket stor skillnad runt om landet och där storstäderna har den allvarligaste situationen, och det gäller tillgången på yrkesutbildad personal. Det är en väldigt liten andel som jobbar i verksamheterna i som har yrkesutbildning, medan det är väsentligt bättre runt om i landet. Det är en mycket allvarlig situation. Jag har besökt medlemmar på arbetsplatserna och lyssnat på deras berättelser och jag har lyssnat på berättelser från de 25 undersköterskor som jag åt middag med. De berättade om verkligheten bakom rubrikerna i tidningarna. De berättade om en verklighet där det råder tidsbrist. Det är tidsbrist när det gäller att låta gamla människor klä på sig själva om de kan det i stället för att personalen drar på dem kläderna. Det är till och med tidsbrist i den meningen att man inte kan låta alla få gå på toaletten . Det är alltså tidsbristen som avgör om en gammal människa får gå på toaletten eller tvingas att alltid använda blöjor och inte bara . Det är också tidsbrist när det gäller samtal. Det är ganska många av våra medlemmar som får väldigt konkreta ordergivningar om vad de ska göra. I förekommer det till exempel allt oftare att man får en arbetsorder som betyder: leverera matlåda utan samtal . Denna brist på tid, tid som skapar omvårdnad, gör att vi också har landat i att det är brist i bemanningen. När vi tittar på hur mycket bistånd som är beviljat och lägger samman den tid det skulle ta att leverera det stämmer det väldigt sällan med det antal timmar som det finns anställd personal för att utföra sysslorna. Den diskrepansen handlar om att man räknar med att de anställda ska töja och tänja på sig för att ändå leverera så gott man kan, och vi har nått en gräns där. Det är vår bestämda uppfattning. Den gränsen är nådd eftersom vi upplever att det har varit en ordentlig prispress på den här verksamheten. Det har talats om hur mycket den kostar och att kostnaderna måste dämpas. Sedan har kommunerna hanterat det på lite olika sätt när man har dämpat kostnaderna. En del tycker att det är besvärligt att dämpa kostnaderna själva och lägger då ut det på entreprenad för att pressa ned kostnaderna på ett annat sätt, men resultatet blir att det finns för lite pengar för att anställa den personal som ska leverera för att de äldre ska få sina behov tillgodosedda. Det är inte en situation som är okej. Vi upplever också att de här arbetsplatserna levererar ohälsa. De anställda som arbetar med att töja och tänja på sig själva har faktiskt fått väsentligt försämrade arbetsvillkor inte bara när det gäller belastningen i jobbet utan också när det gäller allt tätare helgtjänstgöring och allt fler delade arbetspass där man jobbar , har en lång rast och sedan återkommer och tar kvällspasset. Det är allt fler visstidsanställda och fortfarande väldigt många deltidsanställda. De villkor som råder i den här branschen innebär också att attraktionskraften har försämrats. Statusen på det viktiga undersköterskejobbet har sjunkit. Det innebär att allt färre ungdomar söker sig till omvårdnadsprogrammet. var det 18 000 ungdomar som sökte sig till vårdlinjen. var samma siffra 3 200, och det gäller den allra största arbetsmarknaden i . Det är ett av de viktigaste jobben för att våra gamla ska ha en värdig ålderdom. Det här går inte riktigt ihop. Våra värderingar, våra önskningar och våra krav stämmer inte med det sätt som vi agerar på för att säkerställa den här branschen och . Hur vi agerar bestämmer hur det blir . Det är hög tid att göra någonting åt detta. Det här stämmer dåligt med det som man pratar om som en värdegaranti och dess värre också med arbetslinjen. Äldreomsorgen är, precis som barnomsorgen, en av de viktigaste välfärdsdelarna för att kvinnor ska kunna vara aktiva på arbetsmarknaden. Har man inte det här stödet riskerar vi att allt färre kvinnor kan vara på arbetsmarknaden. Det är redan nu 100 000 personer som avstår från att arbeta heltid eller alls för att kunna ta hand om sina äldre. , (bilder, se s. 131135): Jag vill börja med att tacka för att vi har blivit inbjudna hit . Jag vill lämna våra synpunkter på vad vi tycker behövs för vården av äldre. Vi har arbetat med frågan . Det här handlar om kunskap, kultur och ledarskap. Vi tycker att de mest sjuka i vården borde behandlas som guldkortskunderna i alla andra sammanhang. Om man vill att de äldre, de mest vårdbehövande, ska vara guldkortskunderna måste de också få tillräckligt med resurser. Att alltid prata om att det är den högst prioriterade gruppen och sedan inte se till att de får de mesta och de bästa resurserna gör att det inte blir den vård som vi hade tänkt oss. Många lovar en mycket god vård, men när man väl möter den är det inte den kvalitet man har förväntat sig. Vi tycker att äldrevården ska utgå från individen och individens behov, som flera andra har sagt . Vårdtagare och närstående ska behandlas som auktoriteter och en del av vårdteamet. Vårdplaneringen görs inte av vårdpersonalen själv, utan den görs också tillsammans med vårdtagaren och närstående. Vårdteamet ska kunna samlas runt individens behov. Det är behoven som ska stå i centrum, inte individen. Vi ska inte titta på individen och bedöma individens behov, utan vi ska tillsammans med individen bedöma vilka behov som finns och som individen själv uttrycker. Sedan ska vi utifrån vår kunskap tillfredsställa behoven. När man tittar med de mest sjuka äldre är det kanske inte hälsovård som man funderar så mycket på, men vi tror att en äldrehälsovård för ökad livskvalitet måste vara grunden i samhället. Precis som vi har nationella program för mödrahälsovård och barnhälsovård behöver vi program för äldrehälsovård. Det kan hjälpa oss att på ett bättre sätt samla kunskap om äldres behov och på ett bättre sätt kunna förebygga och sedan, när man inte kan förebygga längre, vårda, hjälpa och lindra. Vi tycker att hälsosamtal i hemmiljö är en viktig insats som kan ge stora vinster framöver. Jag pratade inledningsvis om kunskap. Kunskapsbristen är, precis som också sade, mycket stor i äldrevården. berättade om kunskapsbristen i . Jag tror att den också är stor runt om i landet. Det är många som inte har utbildning som jobbar i äldrevården. Jag menar att det pekar på att äldrevården inte prioriteras tillräckligt högt. Man tar inte behoven på allvar. har av sjuksköterskorna inom äldrevården specialistutbildning. Det är vanligtvis distriktssköterskor, och det kan vara sjuksköterskor med specialistutbildning inom äldrevård. Vi har drygt 500 sjuksköterskor i med specialistutbildning inom äldrevård. Det tycker vi visar att detta inte är ett tillräckligt prioriterat område. Det borde finnas 1 500. Vi tycker att alla äldre vårdtagare måste ha rätt att hålla kontakt med en specialistutbildad sjuksköterska när de har så stora behov som de har. Det är självklart om man vårdas på en intensivvårdsavdelning eller inom neurokirurgin eller om man har svårt sjuka barn. Det måste vara lika självklart för den som är äldre. Vårdmiljön ska präglas av kunskap. Det är självklart. Det betyder också att den kunskap som finns i samhället och den kunskap som finns på våra universitet och högskolor på ett bättre sätt måste komma ut i vården så att alla som arbetar i vården får tillgång till best practice. Om man kan göra det allra bästa kommer man också att kunna använda tiden smartare och få mer gjort. Det handlar också om att driva kunskapsutvecklingen. I vården av äldre måste det också finnas system och resurser för att ständigt kunna utveckla vården och pröva det man gör för att kunna dra slutsatser och se om man gör det på bästa sätt eller om man kan bli ännu bättre. Då behövs också den specialistutbildade personalgruppen, till exempel sjuksköterskor, paramedicinare och andra som behöver specialisera sig på just det här området för att kunna stärka kunskapsutvecklingen och driva den framåt. Det handlar också om att kunna rekrytera till verksamheten. Då handlar det om att kunna konkurrera med andra aktörer på arbetsmarknaden. Ett sätt att ändra status, att se äldrevården som en viktig del i samhället, är också att se över lönesättningen och lönesystemet. Att höja lönerna för kvinnorna i välfärdssektorn tror vi är oerhört strategiskt för att man ska kunna rekrytera och visa att det här är kunskap som är viktig och som behövs och att vi ska satsa på den för framtiden. Äldre finns inte bara på särskilda boenden, utan de finns på andra ställen i vårdens system och kan behöva komma på andra institutioner. För det behövs en bättre sammanhållning av vården. Övergångsställena i vården måste fungera så att det inte skapas risker för individen. Det har också tagits upp att det, när man vårdas på ett äldreboende eller ett särskilt boende som drivs av ett privat företag eller kommunalt företag, finns problem med att få tillgång till uppgifter om individen som kan vara viktiga att ta del av för att kunna bedriva en tillräckligt bra vård. Vi tycker också att dokumentationen behöver förbättras. Det får inte vara skillnad på den dokumentation som görs utifrån socialtjänstlagen jämfört med den dokumentation som görs enligt hälso- och sjukvårdslagen. Det behövs självfallet också en mer säker läkemedelshantering. Där finns det oerhört mycket att göra. Det finns jättemycket kunskap att sprida vidare och implementera i praktiken i verksamheten. Det finns vårdlotsar på en del ställen i landet. Vi säger att det är ett bra sätt för vårdtagare med stora behov att få stöd för att hitta rätt. Men vi tror också att det kanske bara är ett övergångsproblem som vi behöver tills vi har fått en vård som är tillräckligt bra för att man inte ska behöva en särskild lots för att hitta rätt. Hälsa och helhet är vårt grundfundament för vården. Vi menar att utifrån ett hälso- och helhetsperspektiv kan vi också få ett bättre förhållningssätt, ett annat förhållningssätt, och skapa en annan kultur. Allting går inte att bota, men det går ändå att ta hand om människan. Det finns alltid ett uns av hälsa att upprätthålla. Jag vill sluta med att säga att det behövs mer kunskap. , (bilder, se s. 135145): Tack för att jag får chans att berätta lite om det som jag vet! Den svenska äldreomsorgen har mycket höga ambitioner sett i ett internationellt perspektiv. Det har funnits politisk enighet om det, men det är ett komplext och otydligt uppdrag. Det är otydliga ambitioner. Vi har en socialtjänstlag som kom till 1982. Den stadgar i allt väsentligt att kommunerna ska tillgodose befolkningens behov utan definition av vad behov innebär. Vi har sett hur den här behovsdefinitionen ändras. Det som var ett självklart behov 1982 när lagen kom till betraktas inte alls som behov . Vi ser också att kommunerna kan ha olika behovsbedömningar. Det kan vara så stor chans att få en plats i äldreomsorgen i vissa kommuner som i andra. Uppenbarligen tillämpar man det här på helt olika sätt. Det som diskuteras är ofta otydliga, abstrakta begrepp som värdegrund, värdighet, välbefinnande, helhetssyn, autonomi och så vidare. Vem kan vara emot det? Det är abstrakt. Hur vet vi hur vi ska upphandla sådant här? Hur vet vi att man håller det man lovat? Hur mäter man? Det har blivit lite halvsvåra uppföljningar som gör i termer av nöjdhet. Man frågar hur nöjd man är med hur ofta man får komma ut i stället för att fråga hur ofta man får komma ut. Det är ett utvecklingsarbete som pågår. Låt mig ta upp lite fundamenta här. Det här är utvecklingen när det gäller antalet äldre personer i befolkningen och fram till . Vi ser att vi har haft en drastisk utveckling. Det är inget nytt. Var det bättre förr? Ja, det var i alla fall lättare att bedriva äldreomsorg för det fanns inte så många att ta hand om. På hade vi 40 hundraåringar, 12 män och 28 kvinnor. har vi nästan 1 000. Hur kul är det? av dessa 1 000 hundraåringar bor på särskilt boende. Är det en framgångssaga eller inte att fler får chansen att leva länge? Här är utvecklingen när det gäller hemhjälp. var det frivilligorganisationer i form av Röda Korset som stod för den, och sedan togs det över av kommunerna. Vi ser alltså en häftig utveckling när det gäller antalet personer som får hemhjälp. Sedan ser vi en ordentlig minskning. Det har inte varit någon besparing penningmässigt, utan de som får får mer. I allt väsentligt innebär det att det är svårare att få hemhjälp . Här har vi de särskilda boendena. Vi ser en svag utveckling som har avstannat. Det är som ett gap relativt hur många äldre vi har i befolkningen. Det har blivit svårare att få en plats i särskilt boende. I klartext betyder det här att vårdtyngden på våra särskilda boenden har ökat utan att bemanningen har hängt med. En sådan här tidningsrubrik, Ska bara dementa få vård , är en helt relevant fråga om vi utgår ifrån hur trenderna har varit. Vi har 90 000 platser på de särskilda boendena. Av dessa 90 000 platser uppskattar man att ungefär 60 000 bebos av dementa personer. Vi har ungefär 30 000 platser i särskilda boenden som är avsedda för just dementa äldre, vilket innebär att vi har en stor grupp dementa personer som bor på ett särskilt boende som inte är avsett för dementa. Dem som vi har tappat totalt är personer med psykiska problem. De som hade existentiella problem, ångest, oro eller depression kunde förr få en plats på ett ålderdomshem. har personer med sådana behov sällan möjlighet att få plats. Antalet dementa verkar inte minska framöver, och de dementa prioriteras för särskilt boende. Är man ensamboende och har en viss demensgrad kan man inte klara sig själv. Man måste ha någon som bor med en, och hemhjälpen bor inte med de äldre. Är man ensamboende och dement åker man in; det är den självklara prioriteringen. Antalet dementa kommer att öka. Det innebär att man kan vara hur fysiskt skröplig som helst, men så länge huvudet är klart är det svårt att få en plats. Den nedersta raden visar platser inom akutsjukvården. Det är inte bara i geriatriken det har minskat, utan det har varit neddragningar i de flesta typer av medicinsk vård. Det är svårt att komma in, och har man väl kommit in åker man ut ganska fort. Som lekman kan man tycka att många av de som åker ut borde åka in. En konsekvens är att hemhjälpen i stället ofta får dem i knät. Man kan sammanfatta utvecklingen i en ålderstrappa. Bland äldregrupperna representerar det fågelskådande äldre paret på bilden den så kallade tredje åldern. Det är framgångssagan inom gerontologin. Det är fler personer som efter sin pension kan leva friska . Denna grupp har dock aldrig varit aktuell för äldreomsorg. På nästa trappsteg ser vi en dam med kotkompression med mera. kunde dessa damer räkna med att få hemhjälp; det kan de nästan glömma . Ytterligare ett trappsteg ned sitter en dam i en fåtölj. Hemmet har blivit ett fängelse; man kommer inte ut utan hjälp. Vid socialtjänstlagens tillkomst kunde denna dam räkna med att få en plats i särskilt boende. Är hon klar i huvudet kan hon glömma särskilt boende; det är hemhjälp som gäller. Är hon ensamboende och dement blir det särskilt boende. När det gäller hälsoutvecklingen kunde man , , hoppa från fågelskådning till död. Framgången inom det svenska samhället och i övriga välfärdsstater är att man sällan dör innan man blir gammal. Vi klarar oss från stroke och hjärtinfarkter. Det betyder i klartext att vi alla bör räkna med att genomleva de sista trappstegen. Det är inte otur utan snarare kanske tur om vi får hoppa från fågelskådning till döden. När det gäller dagens problem i termer av bristen på resurser är det, som vi redan varit inne på, brist på platser. Det är också brist i bemanning och ledarskap. På Äldrecentrum har vi på uppdrag av försökt beräkna vad som är en korrekt minimibemanning givet de kriterier som har satt upp i upphandlingen. Vi har försökt räkna ut vad det skulle innebära att göra som kräver av sina entreprenörer vid upphandlingen när det gäller hur det ska gå till vid maten, chansen att få komma ut, att få rätt antal minuter med sin kontaktperson och så vidare. Vår bedömning är att underbemanningen på demensboendena i ligger på om man vill uppfylla det som har ställt upp. Det är också avsaknad av ledarskap. SKL har räknat ut att varje chef inom äldreomsorgen i genomsnitt är chef för 50 personer. Det är oacceptabelt inom de flesta branscher, möjligtvis inte i äldreomsorgen. Men det blir fel. På många ställen saknas en närvarande chef som kan hjälpa till i svåra prioriteringssituationer, korrigera, ge feedback och implementera värdegrund. Vi har fått ett gap mellan antalet äldre i befolkningen och resurserna. Efter expansionen har man prövat alla möjliga saker, bland annat samarbete, omorganisationer, omsorgsformer. Det finns en hel lista som jag inte har tid att gå in på. Det mesta av detta är obeforskat. Vi vet inte säkert vad det har fått för konsekvenser, men min slutsats är att med så mycket ansträngningar, tankar och försök har vi ändå trimmat äldreomsorgen. Genom nya smarta finns det inte många luftfickor kvar. Det behövs dock fortfarande omorganisationer för att ta hand om multisjuka personer. När det gäller kostnaderna är det mörkblå på bilden kostnaden för sjukhusvården och det ljusblå kommunernas kostnader. Det lilla gröna strecket är primärvården. Primärvården finns nästan inte med. Primärvården skulle kunna öka tre fyra gånger utan att det skulle spräcka några budgetar. Vad kommer att hända med befolkningsutvecklingen i förlängningen? Den drar i väg, vilket inte är något nytt, och är en ganska säker prognos. Men ska våra resurser följa med krävs krafttag. Det kommer inte att räcka med att peta i detaljerna. Räknar man fram detta rätt över behöver vi mer resurser till 2040 bara på grund av demografin. Ska vi sedan uppfylla de kvalitetskriterier vi har bestämt och se till att det blir tillräckligt många chefer behöver vi fördubbla kostnaderna för äldreomsorgen till 2040. En osäker faktor är vad det innebär att vi får fler utbildade. Kan de högutbildade vara säkra på att få dö knall och fall eller kommer de tvärtom att leva längre innan de dör? Får vi antibiotikaresistens blir situationen lättare, för då dör sannolikt de mest sjuka och skröpliga tidigare. , (bilder, se s. 145149): Jag tackar för möjligheten att försöka ge ett forskningsbaserat svar på den fråga jag har ställt i min rubrik: Vad innebär minskande resurser och konkurrensutsättning för äldreomsorgens kvalitet? De minskande resurserna för äldreomsorgen är en inte alldeles ny historia. Visserligen ökade de offentliga resurserna , men antalet i befolkningen ökade . Relaterat till äldre i befolkningen var det alltså en minskning. minskade de facto de offentliga resurserna som antalet äldre fortsatte att öka inte lika snabbt men återigen en påtaglig minskning av resurser per 80-plus i befolkningen. Detta får konsekvenser. En första konsekvens är att det är färre äldre som får del av den offentliga äldreomsorgen. Det beror inte på att de har blivit friskare. Talar vi om andelen med insatser i ett 30-årigt perspektiv minskade från , inte under utan . Även minskade de offentliga resurserna per 80-plus i befolkningen. Det får i sin tur konsekvenser. Vi kan se en viss ökning av privat köpt hjälp. Det gäller inte för alla äldre och inte för dem med störst behov utan för äldre med hög utbildning och lite mindre behov. Den stora förändringen är att anhörighjälpen har ökat. Det är framför allt döttrarnas insatser som har ökat och detta bland äldre med låg utbildning, inte med hög utbildning. Vi vet att även i påverkas medelålders kvinnors förvärvsarbete av att ge anhörigomsorg.