bet · H001FiU12 · 2012-11-26 00:00:00 — Detta har lett till att tusentals arbetstillfällen har gått förlorade. Detta har avspeglats i den debatt som förts i direktion och där det varit tydligt att ledamöterna tolkat målen för penningpolitiken på olika sätt. Vi menar att detta visar att inflationsmålet behöver kompletteras med ett explicit mål för den reala ekonomin. Därför anser vi att inflationsmålet bör kompletteras med ett sysselsättningsmål för att penningpolitiken ska understödja den ekonomiska politikens övergripande mål om full sysselsättning. Sysselsättningsmålet ska, till skillnad från de hänsyn till den realekonomiska utvecklingen som ska ta inom ramen för den flexibla inflationsmålspolitiken, inte vara underordnat inflationsmålet utan båda målen ska ha samma vikt. I utvärderingen saknas en diskussion om både inflationsmålet och nivån på inflationsmålet. Därmed bortser utvärderarna från den omfattande internationella debatt om nivån på ländernas inflationsmål som drogs i gång efter finanskrisen. Bland annat hävdade valutafondens chefsekonom efter finanskrisen att centralbankerna borde höja sina inflationsmål för att minska riskerna för djupa ekonomiska kriser. I har bl.a. professorerna pläderat för ett högre svenskt inflationsmål, kring 3 -om det skulle ändras och fastställas , dvs. en eller ett par procentenheter högre än dagens mål på mätt enligt konsumentprisindex (KPI). Enligt uppfattning bör det svenska inflationsmålet höjas. En viktig lärdom av finanskrisen, som utvärderarna tyvärr inte tar upp i utvärderingen, är att de låga inflationsmålen allvarligt begränsade centralbankernas utrymme att kraftfullt stimulera den ekonomiska aktiviteten. Under krisen sänkte centralbankerna snabbt styrräntorna ned mot nollnivån. var det uppenbart att ekonomierna hade behövt ytterligare stimulans, men räntorna kunde inte sänkas mer eftersom de redan var nere på noll. Med ett högre inflationsmål får man en högre fallhöjd i penningpolitiken och utökade möjligheter för centralbankerna att föra en expansiv penningpolitik. Ett högre inflationsmål ger också en högre marginal mot en deflationistisk utveckling i ekonomin, dvs. en utveckling med fallande priser. I motsats till utvärderarna anser att inflationsmåttet i inflationsmålet bör bytas från KPI till ett mått som tar fasta på det underliggande inflationstrycket. har tidigare använt en rad sådana mått, exempelvis UNDINHX. Jag anser att bör godkänna vad jag ovan anfört om penningpolitik och arbete med finansiell stabilitet 20052010. Protokoll från finansutskottets öppna utfrågning om utvärderingen av penningpolitik och arbete med finansiell stabilitet 20052010 Tid: kl 10.3012.00 (M), ordförande Ordföranden: är . Jag skulle vilja hälsa er alla välkomna till den öppna utfrågningen när det gäller den oberoende utvärderingen av penningpolitik med utgångspunkt i rapporterna från professorerna . tänkte jag återgå till svenska; jag ville till att börja med hälsa er välkomna på engelska. Man kan göra som man vill; det tolkas simultant till och från engelska. Vi har en öppen utfrågning här i finansutskottets regi på basis av den fristående utvärdering som har gjorts av den svenska penningpolitiken. här är professor vid . är professor vid och vid i . De har på finansutskottets uppdrag gjort och andra externa och oberoende utvärdering av den svenska penningpolitiken. Detta initiativ tog finansutskottet första gången i form av en rapport som gjordes av professorerna . Den publicerades och behandlade penningpolitikens utformning 19952005, det vill säga inflationsmålspolitikens första . Sedan oberoende 1999 har finansutskottet och i efterhand utvärderat penningpolitiken. De årliga utvärderingarna presenteras i ett riksdagsbetänkande sent . Men efter Giavazzis och Mishkins utvärdering beslutade utskottet att genomföra en extern och oberoende utvärdering av verksamhet. Utskottets arbete med den nu aktuella utvärderingen påbörjades i efterdyningarna av den då akuta finanskrisen. beslutade utskottet om utvärderingens direktiv och beslutade att ge utvärderingsuppdraget till professorerna som båda har en omfattande både akademisk och praktisk erfarenhet av penningpolitik och frågor om finansiell stabilitet. Vi tog emot rapporten i går i utskottet. I denna utfrågning ska professorerna få möjlighet att presentera rapporten igen. Den bör finnas tillgänglig för er som inte redan har sett och läst den. Därefter kommer vi att diskutera detta mot akademisk, praktisk och politisk bakgrund. Professor från kommer att kommentera i en första runda. Vi har med oss cheferna för och , respektive . Utskottets ledamöter kommer att få tillfälle till frågor och kommentarer. Jag vill poängtera att det är en oberoende utvärdering av den oberoende penningpolitiken, så utskottet har framför sig ett arbete med ett betänkande över detta. Det är inte inlett, utan nu är vi i en fas där vi diskuterar den rapport där professorerna står för slutsatserna och rekommendationerna. Men utskottet kommer att granska rapporten återkommande och kommer också att avge ett betänkande på basis av densamma. Rapporten kommer också att gå ut på remiss till olika berörda parter i det svenska samhället. Med det hälsar jag er välkomna till utfrågningen. Jag kommer att byta språk igen alldeles strax för att ge ordet till professorerna. Alla på podiet kommer att få tala i en första runda. Ledamöterna kan sträcka upp händerna så länge, så noterar jag en talarlista. Sedan ger vi tillfälle till så mycket frågor och kommentarer som vi hinner med , då vi måste avsluta det här av ett antal olika skäl. Jag vänder mig till professorerna och vill be er att presentera rapporten. : De senaste fem sex åren, som vi skulle utvärdera, har varit några av de mest tumultartade i ekonomin som helhet. Det är något av det värsta som har hänt , och det skiljer sig från perioden 19992005, som utvärderades av Mishkin och Giavazzi, en period av stor måttlighet och centralbankernas gyllene tidsålder, när de tyckte att de hade gjort allting som de skulle och det gick bra för dem. Den här perioden har inkluderat den mest extrema turbulens och ekonomiska och finansiella instabilitet som världen har sett sedan 19291930, när vi hade den stora krisen. har drabbats betydligt mindre hårt än de flesta andra länder. Även om BNP initialt sjönk lika mycket här som i andra länder har återhämtningen varit starkare. Om vi inkluderar 2011 ser vi att skiljer sig från flertalet: Som skrev i har de flesta inte med avseende på BNP återhämtat sig till samma nivå som de hade innan krisen slog till, medan har det. Man har återhämtat sig snabbare än något annat industriland. Detta har delvis berott på att man snabbt och effektivt vidtog åtgärder från sida för att hantera finanskrisen när den slog till. Som vi ser har jag här valt att visa centralbankernas balansomslutning från olika länder. De har utvidgat sina balansräkningar till att också omfatta likviditet för att stärka bankernas ställning i systemen. Som ni ser i det här diagrammet har ökat sin relativa andel av balansomslutningen lika snabbt som övriga länder, proportionellt sett till och med mer än andra. I takt med att återhämtningen har framskridit har man kunnat avbryta sitt stöd till affärsbankerna snabbare än i något annat land. Landet och de myndigheter som har hanterat frågan har lyckats bättre än i andra länder, trots att man haft väldigt stora problem. Det har varit jättesvåra problem. Det berodde framför allt på att man hade lånat upp stora kapitalbelopp i utländsk valuta och att man hade problem med att kunna finansiera svenska banker med utländsk valuta när såväl dollarmarknaden som euromarknaden sinade 2008. En del av det här framgångsrika resultatet berodde på att man förde en bra politik. Men delvis har det berott på att de olika myndigheterna i under den här besvärliga perioden samarbetade väldigt bra på ett sammanhållet sätt. Det vi fokuserar på i vår rapport är att detta inte berodde på utan snarare kunde ske trots att man hade en undermålig struktur institutionellt och juridiskt sett för detta som skulle göra det möjligt för landet att hantera finansiell instabilitet. Man hade till och med åsiktsskillnader mellan de olika berörda myndigheterna. Jag ska nu lämna ordet till min kollega professor , som ska gå igenom vår analys och våra förslag när det gäller frågor om finansiell stabilitet; de representerar själva kärnan och större delen av vår utvärdering. Detta skiljer sig kraftigt från Mishkinrapporten, som inte diskuterade finansiell stabilitet alls egentligen; det tycktes inte relevant . Erfarenheten har klart visat att de penningpolitiska myndigheterna måste spela en central roll på just detta område. : När det gäller finansiell stabilitet ombads vi göra tre saker. Vi skulle först bedöma vad hade gjort . Vi skulle också titta på vad hade för uppgifter och hur man hade fördelat olika instrument och kompetenser mellan olika offentliga myndigheter. Det gällde , med flera. Vi skulle även bedöma kommunikationspolicy. Låt mig ta upp den första frågan, som gäller hur hanterade perioden 20052010. Som redan nämnt drabbades jämfört med många andra länder inte särskilt hårt av finansoron. Det var få förluster som uppstod till följd av inhemska utgifter, och de finansförluster som uppkom berodde framför allt på vad som hände i andra länder, främst på och i , särskilt när utlåningen skedde i utländsk valuta. Landets BNP föll och , men det berodde framför allt på att den internationella handeln minskade kraftigt var särskilt exponerat för detta snarare än på effekterna av en inhemsk kreditkris eller en kollaps av huspriserna. Här kan ni se en jämförelse av hur huspriserna har förändrats i olika länder. Vi ser att är det bra landet i detta sammanhang; man har inte haft någon särskilt stor minskning av huspriserna 20082009. Ett annat diagram visar de procentuella förändringarna när det gäller bankernas utlåning till hushållen i olika delar av världen. Där ser vi att , som visas i rött här, har upprätthållit en stabil men måttlig ökning i förhållande till andra länder som har haft en betydligt flyktigare tendens när det gäller utlåningen. I vår bedömning påpekar vi att de speciella åtgärder som vidtogs av som svar på krisen var väldigt viktiga. Man vidtog många åtgärder: Man hade utlåning på längre löptider, man hade mindre krav på säkerheter, man ingick swapavtal med Fed [Amerikanska ] och , man hade ett särskilt likviditetsstöd till banker som hade problem, man förstärkte valutareserven, man gav ut riksbankscertifikat och så vidare. Alla de här åtgärderna åtföljdes av andra viktiga åtgärder som vidtogs av regeringen, till exempel att man höjde insättningsgarantin och inrättade garanti- och kapitaltillskottsprogram, en stabiliseringsfond och så vidare. Det här var åtgärder som vidtogs i rätt tid. De var väldigt ändamålsenliga och ledde till att man kunde undvika en allvarlig kreditkris i . Vi anser att framgångar och att man lyckades undvika en finanskatastrof kunde åstadkommas trots att man hade en ganska undermålig struktur. Vi anser att reformer krävs på två viktiga områden för att förhindra, förebygga och hantera kriser. Låt mig börja med krishantering. Det förefaller sannolikt att alla industriländer kommer att upprätta särskilda hanteringsregimer för det man benämner systemets viktiga finansinstitut, alltså de banker och stora finansinstitut som helt enkelt inte får lov att kollapsa. Detta kommer att bli ett krav på såväl europeisk som internationell nivå; man måste ha något slags samordning av de särskilda hanteringsmekanismerna. Därför är det viktigt både av interna och internationella skäl att de svenska myndigheterna bildar en beredningskommitté som består av de olika berörda parterna (, , ) och så vidare, för att utarbeta en lagstiftning på området eftersom en sådan saknas för att kunna undvika kriser i viktiga finansinstitut. När det gäller att förebygga kriser är riksbankslagen inte särskilt exakt beträffande uppdrag att upprätthålla finansiell stabilitet. Man säger bara att också ska främja ett säkert och effektivt betalningssystem. Men det här direktivet har tolkats bredare: att det handlar om att främja systemet som helhet. Vi anser att detta bör skrivas in i lagen. Lagen tillåter också under särskilda omständigheter att man tillhandahåller likviditetsstöd till institut och institutioner som har svårigheter, till och med om man inte har tillräckligt goda säkerheter, vilket innebär att utsätts för risker. Vi rekommenderar att uppdraget och dessa särskilda omständigheter specificeras och skrivs in i lagen. Sedan måste man också se till att dessa åtgärder är kompatibla med europeisk lagstiftning. När det gäller tillsyn och korrigerande åtgärder har gjort ett väldigt bra jobb när det gäller att analysera det svenska bank- och finanssystemets stabilitet. Man har till exempel genomfört detaljerade utvärderingar av kapital- och likviditetsläget i stora svenska banker och motpartsexponering. Man har också regelbundet organiserat stresstester. Vårt största problem här är att även om kunde identifiera att allvarliga risker höll på att byggas upp hade man inga befogenheter att förhindra dessa. Vi rekommenderar framför allt tre saker. Det första är att man mer i detalj specificerar vad man menar med att främja finansiell stabilitet och hur arbete kommer att bedömas. Det är viktigt att man är mer precis för att man ska kunna bedöma insatser på området. En annan aspekt är användningen av de olika instrument som har möjlighet att använda för att upprätthålla finansiell stabilitet. Det finns många nya instrument som man överväger, till exempel möjligheten att införa varierande kassakrav och att kontrollera utlandsswappar. Det är viktigt att ange klart och tydligt vilka instrument som får användas av och vilka som skulle kunna användas av andra institutioner, till exempel . Slutligen anser vi att det verkligen är viktigt att man mer i detalj specificerar den interna styrningen i när det gäller finansiell stabilitet och att man delar ansvar och uppgifter med andra myndigheter som ansvarar för vissa aspekter av finansstabiliteten, särskilt , och . Vi föreslår att man väljer mellan två olika alternativ. Vi har tänkt oss två alternativ som ni ska överväga för att se vilket som lämpar sig bäst för . Det ena alternativet innebär att man delar ansvaret för makrotillsynen mellan fyra institutioner: , , och . Detta skulle ha fördelen att det skulle innebära minimala förändringar i förhållande till hur det ser ut i . De två delarna i den strukturella reform som skulle krävas är att man exakt fördelar instrumenten mellan de fyra institutioner som berörs och att man tillsätter en systemrisknämnd som ska bedöma den övergripande stabiliteten i det svenska bank- och finanssystemet. Alternativ två innebär att man lägger all makrotillsyn på medan får ägna sig åt mikrotillsynen. Man skiljer här mellan mikrotillsyn, som handlar om enskilda institutioner, och makrotillsynen, som innebär en översyn av systemet som helhet. Här skulle tanken vara att man lägger makrotillsynen enbart på . Detta skulle kräva förändringar i internt och att man tillsätter en stabilitetskommitté i . En sådan kommitté skulle inkludera cheferna för och Riksgälden och representanter för , men en sådan finansiell stabilitetskommitté skulle också ha en representant för , till exempel en vice chef, som skulle vara ansvarig för finansiell stabilitet. Det är också viktigt att man utvecklar avdelningen för finansiell stabilitet i och lägger mer resurser på att utveckla de makroekonomiska modellerna, som syftar till att bedöma systemets tillförlitlighet. När det gäller kommunikationen har vi konstaterat att kriskommunikationen fungerade relativt väl och bidrog till att krisen inte förvärrades. Men vi har en del synpunkter. Det var framför allt lite svårtolkat såtillvida att man hade rapporterna om finansiell stabilitet men kom med vissa signaler om oro över utlåningen i . efter Lehmankraschen konstaterades att trots oron gjorde bedömningen att den finansiella stabiliteten fortfarande var tillfredsställande. Vi bedömer att det är lite svårt som svensk bankkund att förena de här olika signalerna. Men det gällde inte enbart , ska vi tillägga. Vi är av uppfattningen att detta är ett tecken på det faktum att man inte kan särskilja vanliga människor från befogenheterna att rätta till brister. Att avslöja och delge dåliga nyheter utan möjlighet att vidta några egna korrigerande åtgärder kan leda till att man skapar panik. När det gäller befogenheter att agera skulle vi gärna se att hade sådana. Vi ser också att det var problem med den något för snäva definition av stabilitet som använder i enlighet med riksbankslagen. Den täcker i själva verket inte in likviditetsproblem och problem kopplade till tilltro och tillit. Man koncentrerade sig för mycket på vissa specifika frågor och förutsåg inte, vilket vi andra inte heller gjorde, att även andra områden är viktiga, som likviditet. Det här förstärker om något vår uppfattning att det är oerhört viktigt att ha en tydlig och tillräckligt bred definition av uppdraget att bibehålla den finansiella stabiliteten, som och har. Det handlar både om kommunikationspolicyn och om att vidta korrigerande åtgärder. : Vi anser att det finns störst utrymme för att förbättra hur penningpolitiken bedrivs i när det gäller den finansiella stabiliteten. Det är egentligen det man ska fokusera på, som vi ser det, när det gäller reformer. Som kontrast är det både i och till viss del också på andra håll så att förmågan att uppnå prisstabilitet och de tekniker som finns har utvecklats vidare . Som Giavazzi och Mishkin också slog fast har verkligen gått i täten, i spetsen för det här området och uppvisat stor kompetens . Vi bedömer att det här inte har förändrats på något sätt. Men trots det faktum att vi rent generellt ser ett behov av vissa reformer när det gäller finansiell stabilitet är det, ska man komma ihåg, mer brådskande än när det gäller reformer för prisstabilitet och ren penningpolitik. Vi berör ett antal olika specifika punkter, och jag tänkte att jag helt kort skulle redogöra för en kort diskussion om resultat, om vilka inflationsindex man bör använda för att bedöma det flexibla inflationsmålet och också om hur använder sina egna banor för styrräntor i sitt prognosarbete. Avslutningsvis tänkte jag också säga något om den fortsatta uppdelningen mellan majoriteten och minoriteten. Vi är medvetna om att vissa av er ansåg att vår uppgift var att slå ned på den ena eller den andra sidan, ta ställning i frågan och kröna segrarna, minoriteten eller majoriteten. Men i själva verket kan vi instämma i mycket som sägs från bägge håll. Vi menar också att det finns akademiskt och vetenskapligt stöd för synpunkterna som framförts från bägge håll. I ett ganska tidigt skede kom vi överens om att det vi vill undvika i den här rapporten just är att dras in i den polemiken. Vi såg relativt goda resultat vad gäller inflation, särskilt när det gäller KPIF. Och tittar man på det och på KPI kan man konstatera att inflationen under målet hängde samman med de låga siffrorna 2009 och 2010, som i sin tur var direkt kopplat till det faktum att KPI inbegriper effekten på detta index av de sänkta räntorna. Vi instämmer och håller med om att KPIF är ett betydligt mer användbart kortsiktigt index för att titta på den medellånga utvecklingen när det gäller KPI-målet. När det gäller BNP-gapssiffrorna kan man se att det skiljer sig lite mellan och de länder vi har valt som jämförelse. Det är lite större gap där. Vi kan också konstatera att inflationen låg något högre i än i de länder vi jämfört med. Men jag ska nämna att det bara är vi har tittat på här, sammanlagt. Det är i praktiken en ganska . , per 2011, kommer att ha gått om alla de här jämförelseländerna. Om vi i stället för att ta 2005 till 2010 skulle ta 2006 till 2011 skulle i själva verket framstå i betydligt bättre dager jämfört med de här jämförelseländerna. Men icke desto mindre är det så att om man tar perioden som helhet och tittar på medelkvadratgapen, skillnaderna mellan BNP och de bästa bedömningar som går att göra när det gäller hållbara nivåer, ser man att har klarat sig alldeles utmärkt när det gäller inflation men inte riktigt lika bra, under den här korta tidsperioden, i fråga om avvikelser när det gäller BNP. Under den här relativt korta tidsperioden, och exkluderande , där faktiskt har gått bättre än alla andra länder i jämförelsen, ganska avsevärt till och med, har alltså klarat sig relativt hyfsat. Men man hade kanske kunnat få något bättre resultat. Det var ingen som kunde förutse den kris som slog till 2008, heller. skulle jag vilja komma in på frågan om vilket inflationsindex man ska använda. Giavazzi och Mishkin hade inte samma uppfattning som om huruvida det var lämpligt att använda huspriser i KPI och KPIF. Giavazzi och Mishkin hävdar att man inte bör ha med det och att man i princip bara ska koncentrera sig på det man i beskriver som underliggande inhemsk inflation. Vi anser däremot att man bör anlägga ett mer europeiskt perspektiv jämfört med det amerikanska förhållningssättet och anser därför att man bör ha med inflationen, inklusive huspriser, eftersom effekterna på inflationen kan komma via effekter på valuta, på huspriser och bostäder innan det slår igenom på den mer långsiktiga underliggande inhemska inflationen. Så vi anser att hade rätt i sin uppfattning när den inte ville godta den synpunkten i Giavazzi och Mishkins rapport . Det största inslaget av nytänkande som har infört , 2007 och framåt, är att man grundar sin övergripande inflationsprognos inte på de förväntade räntorna för marknaden utan på officiella räntenivåer. Det var och som var först ut med det här. Men det är ett viktigt inslag av nytänkande och av innovation, och vi har tittat på det här ganska noggrant. Det finns ett antal fördelar. Det tar med bankerna i ett skede, de anställda på bankerna, när det gäller prognosarbetet och arbetet med att göra analyser av de lämpliga räntebanorna för styrräntor över lag. Men det här får också inverkan på ett antal områden. Det påverkar tidsfristerna, hela tidtabellen för prognosarbetet. För om man gör en oberoende bedömning av kommande räntor med utgångspunkt i den befintliga marknadsbanan är det på ett sätt som att få oberoende input i prognosprocessen, och i slutskedet kan den penningpolitiska kommittén sedan bestämma sig för om den tycker att det här är en bra bana eller inte. Men om man enbart tar egna förväntade bana måste man där bestämma sig i ett skede, och så är det i praktiken. Det är så gott som beslutat, kanske inte absolut ristat i sten men relativt fastställt, eftersom det utgör grundbulten för den penningpolitiska rapport som sedan ska publiceras. Det är inget fel med det, men det betyder att när den penningpolitiska kommittén sammanträder har räntebeslutet i praktiken redan fattats. Det har fattats kanske . Jag är inte helt säker på tidsramarna, men det har skett före det mötet, icke desto mindre. Ett antal av tjänstemännen i vet alltså redan vad som kommer att ske och vilken räntenivå och bana man kommer att hamna på, vilket kommer att redogöras i samband med den penningpolitiska kommitténs möte. Det är alltså i själva verket fiktion, såtillvida att beslutet redan har fattats i förväg. Av ett antal skäl, som vi ser det, är det olämpligt att fortsätta med något som i själva verket är fiktion, inte fakta. Beslutet fattas i praktiken vid det andra huvudsakliga penningpolitiska mötet. Man bör då redogöra för det kort därefter och i den form det yttrar sig i det läget, naturligtvis. Man kan titta på syftet med det penningpolitiska mötet. Ja, det är upp till den penningpolitiska kommittén att fatta beslut om det, naturligtvis, men vi tycker att det är fel att fortsätta med något som i praktiken inte är det egentliga skeendet, eftersom beslutet redan har fastställts tidigare. Den penningpolitiska dagen är väl kanske den minst troliga dagen då beslutet om att ändra räntor egentligen kan tänkas fattas.