bet · GZ01KU15 · 2012-04-02 00:00:00 — medfört att möjligheten för en enskild medlemsstat att ansvara för sin inhemska politik har minskat och att detta innebär en grov kränkning av det svenska självbestämmandet. Lissabonfördraget strider enligt motionärerna mot svensk grundlag och principen om att all offentlig makt utgår från folket. anslöt sig till EU. trädde lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen i kraft. Genom lagen införlivas unionsrätten i svensk rätt. Samarbetet i EU regleras genom ett antal fördrag som har antagits och ändrats allteftersom samarbetet har utvecklats. Fördraget om Europeiska unionen () innehåller övergripande bestämmelser för unionen. i sin nuvarande form började gälla när Lissabonfördraget trädde i kraft. Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) kompletterar med mer detaljerade bestämmelser. Samarbetet inom EU bygger på att medlemsstaterna genom fördragen har tilldelat EU befogenheter att uppnå gemensamma mål. Principen om tilldelade befogenheter ska styra avgränsningen av EU:s befogenheter (artikel 5.1 i ). Det finns tre huvudsakliga typer av befogenhetsfördelning mellan EU och medlemsstaterna. Områden där EU har exklusiva befogenheter. Områden där EU och medlemsstaterna delar befogenheter. Områden där EU endast har befogenheter att vidta åtgärder för att stödja, samordna eller komplettera medlemsstaternas åtgärder. Varje befogenhet som inte har tilldelats EU i fördragen tillhör medlemsstaterna (artiklarna 4 och 5.2 i ). Utövandet av befogenheterna ska styras av principerna om subsidiaritet och proportionalitet (artikel 5.1 i ). Av 1 kap. 10 § regeringsformen framgår att är medlem i EU. Enligt 10 kap. 6 § första stycket regeringsformen kan inom ramen för samarbetet i EU överlåta beslutanderätt som inte rör principerna för statsskicket. Sådan överlåtelse förutsätter att fri- och rättighetsskyddet inom det samarbetsområde till vilket överlåtelsen sker motsvarar det som ges i regeringsformen och i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Av andra stycket följer att kan besluta om sådan överlåtelse, om minst tre fjärdedelar av de röstande och mer än hälften av ledamöter röstar för det. beslut kan också fattas i den ordning som gäller för stiftande av grundlag. Överlåtelsen kan beslutas först efter godkännande av överenskommelsen enligt 10 kap. 3 § regeringsformen. Inför anslutningen till EU diskuterades hur medlemskapet och dess konsekvenser borde komma till uttryck i regeringsformen. Frågan behandlades av inför EG (SOU 1993:14). Enligt utredningen fanns det två möjliga sätt att låta medlemskapet komma till uttryck i regeringsformen. Antingen fick medlemskapets konsekvenser framgå av var och en av de berörda bestämmelserna eller så skulle en allmän regel om medlemskapet finnas som lämnade utrymme åt medlemskapets rättsliga följder. Utredningen valde att föreslå att en allmän bestämmelse om medlemskapet skulle införas i regeringsformen. Någon allmän bestämmelse om EU-medlemskapet kom dock inte att införas. I regeringsformen avspeglades i stället EU-medlemskapet i fyra bestämmelser. Frågan om en allmän bestämmelse om EU-medlemskapet behandlades även av (SOU 2008:125) och enligt kommittén borde en ny bestämmelse införas i 1 kap. regeringsformen i vilken det anges att är medlem i EU (s. 496). Som skäl för förslaget anfördes bl.a. följande (s. 497 f.). Vårt medlemskap i är det internationella samarbete som har störst direkt påverkan på det svenska samhället, något som bl.a. kommer till uttryck genom den omfattande överlåtelse som har skett av svensk beslutanderätt från riksdag och regering till EU:s institutioner. En stor andel av de bestämmelser som svenska medborgare har att följa har numera sin grund i regler meddelade på EU-nivå och inte enligt regeringsformens bestämmelser om normgivning. De grundläggande bestämmelserna meddelas i dessa fall inte av riksdag eller regering utan av organ på EU-nivå. Gemenskapsrätten har på dessa områden företräde framför konkurrerande nationella bestämmelser, däribland i princip även regeringsformen och våra andra grundlagar. Den slutliga uttolkningen av sådana bestämmelser görs av och inte av de domstolar som i regeringsformen utpekas som högsta dömande instanser, dvs. På de områden som berörs av en överlåtelse kan inte längre på egen hand ingå internationella överenskommelser med andra stater eller med internationella organisationer. På samarbetsområden som inte förutsätter överlåtelse av beslutanderätt något som i princip gäller vid polissamarbete och på straffrättens område samt inom utrikes- och säkerhetspolitiken har samarbetet formellt inte samma påtagliga inverkan på det svenska rättssystemet. I realiteten innebär dock även dessa samarbetsformer långtgående politiska och juridiska bindningar för . Som har framgått ovan var en grundtanke vid införandet av regeringsformen att denna borde spegla de faktiska politiska förhållandena i landet. På EU-området kan regeringsformen knappast anses leva upp till denna målsättning. Hänvisningarna till EU sker i fyra spridda och mer funktionellt inriktade bestämmelser. Medlemskapet går bara att indirekt utläsa ur dessa. Vi menar att EU-medlemskapet tydligt bör framgå för den som tar del av regeringsformen. Att är medlem i EU bör därför anges redan i 1 kap. om statsskickets grunder. Däremot finns det inte anledning att låta medlemskapets konsekvenser framgå av var och en av de bestämmelser i regeringsformen som på olika sätt påverkas. Det kan vilket berördes av inför EG (SOU 1993:14 s. 92 f.) hävdas att ett inskrivande av medlemskapet i grundlag skulle kunna begränsa konstitutionella handlingsfrihet om landet snabbt vill lämna EU. Att i en sådan situation återta den beslutanderätt som har överlämnats till EU skulle formellt kunna kräva att regeringsformen först ändras så att medlemskapet inte längre grundlagsskyddas (jfr prop. 1964:140 s. 132). Vi menar dock att det är rimligt att låta den typen av överväganden styra utformningen av regeringsformen i detta hänseende. Det realistiska är att ett svenskt eventuellt utträde ur EU skulle ske stegvis och efter grundliga överväganden som även innefattar nödvändiga ändringar av regeringsformen. behandlade regeringens proposition 2009/10:80 En reformerad grundlag (bet. 2009/10:KU19). Utskottet delade regeringens bedömning att medlemskap i har så långtgående effekter på det svenska samhället att det bör flyttas fram i regeringsformens inledande kapitel (s. 50). behandlade utrikesutskottet regeringens proposition 2007/08:168 Lissabonfördraget (bet. 2008/09:UU8). yttrade sig i ärendet (2008/09:KU3y). Enligt utrikesutskottet kan ett godkännande av Lissabonfördraget samt de protokoll som har förtecknats i slutakten till fördraget ske i enlighet med gällande grundlagsreglering. Vidare anförde utskottet att den överlåtelse av beslutanderätt som Lissabonfördraget förutsätter inte heller är av sådan karaktär att den strider mot regeringsformens bestämmelser om godkännande av internationella överenskommelser. I anslutning till propositionen behandlades några motionsyrkanden om folkomröstning om Lissabonfördraget. I denna del konstaterade utskottet att när det gäller den svenska ratifikationsprocessen har tidigare tagit ställning för att inte genomföra en folkomröstning, senast med anledning av utskottets betänkande 2007/08:UU10 (rskr. 2007/08:176). Utskottet anförde vidare att den svenska folkstyrelsen förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick. Enligt utskottet är väl skickad att ta ställning i frågor som nya fördrag och fördragsändringar kan ge upphov till. fördragsändringar efter medlemskap i har också varit föremål för ställningstagande i (bet. 1997/98:UU13, rskr. 1997/98:197, bet. 2001/02:KUU1, rskr. 2001/02:92). Enligt utskottets mening fanns det inte anledning att i det aktuella fallet göra på något annat sätt, och utskottet avstyrkte därför motionsyrkandena. Av regeringsformen följer att den svenska folkstyrelsen förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick. infördes en bestämmelse i regeringsformen i vilken det anges att är medlem i EU. I samband med behandlingen av regeringens förslag i denna del uttalade också utskottet att medlemskap i har så långtgående effekter på det svenska samhället att det bör flyttas fram i regeringsformens inledande kapitel. Med anledning av det sagda avstyrker utskottet motion 2011/12:K207 (SD). Utskottet finner inte skäl att förorda en översyn av frågan om medlemskap i och avstyrker därför motionerna 2011/12:K383 (SD) och 2011/12:Fi242 (SD) yrkande 14. Minskning av antalet riksdagsledamöter Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår fem motioner om att minska antalet riksdagsledamöter. Jämför reservation 4 (SD). Yrkanden om att minska antalet riksdagsledamöter framställs av (M) i motion 2010/11:K260, (M) i motion 2011/12:K266, (M) i motion 2011/12:K279, (M) i motion 2011/12:K360 och (SD) i motion 2011/12:K370 i denna del. Som skäl anförs i motionerna bl.a. att effektiviteten i arbete skulle påverkas positivt av en sådan förändring samt att det skulle minska administrationen och kostnaderna och även ge de invalda ledamöterna ett större helhetsinflytande och ansvar. Andra skäl som framförs är att antalet ledamöter i är vid en jämförelse med andra länder stort i förhållande till landets folkmängd, att en stor del av riksdagsledamöterna är okända för väljarna, att den tekniska utvecklingen gör att väljarna lätt kan nå de folkvalda oberoende av geografiskt avstånd och att ett minskat antal ledamöter skulle innebära högre igenkännlighet bland väljarna. Av 3 kap. 2 § regeringsformen följer att består av en kammare med 349 ledamöter och att det ska finnas ersättare för ledamöterna. Det relativt stora ledamotsantalet motiverades när det infördes av en ängslan för att ett lägre ledamotsantal kunde medföra att glesbygden fick för få ledamöter (m.fl., Grundlagarna, 2 uppl., 2006, s. 210). Dessutom ansågs de många ledamöterna ge bättre garantier för att varje stort politiskt parti blev representerat i varje valkrets. Sedan enkammarsystemet inrättades har några större förändringar i valsystemet inte skett. Bland gjorda förändringar kan dock nämnas att antalet ledamöter i har minskat med en ledamot. Det främsta motivet till minskningen var att man så långt möjligt ville undvika lika röstetal vid omröstning (SOU 1972:15 s. 124). Frågan om antalet ledamöter i var emellertid redan vid enkammarreformen föremål för delade uppfattningar och har fortsatt att vara det. (SOU 1963:17) föreslog med hänvisning till andra jämförbara länder att antalet ledamöter skulle reduceras till 290, medan Grundlagberedningen (SOU 1967:26) föreslog 350 ledamöter. Som skäl därför angavs glesbygdens möjligheter till representation och att 350 ledamöter gav bättre garantier för att alla stora partier blev representerade i varje valkrets. Beredningens minoritet hade föreslagit 300 ledamöter med hänvisning till att arbetsduglighet krävde ett lägre ledamotsantal. Tanken på en sänkning av ledamotsantalet aktualiserades på nytt inom Grundlagberedningen (SOU 1970:17) i samband med beredningens diskussioner om att införa ett ersättarsystem. Beredningens majoritet ansåg dock att det angelägna i en nära och levande kontakt mellan väljare och valda inbjöd till försiktighet inför tanken att minska ledamotsantalet. Beredningen ansåg också att det inte fanns anledning att koppla samman ersättarfrågan med den större frågan om det lämpliga antalet riksdagsledamöter. Den ståndpunkten delades också av regeringen och (prop. 1972:66, bet. Den parlamentariskt sammansatta kommittén arbetade med en samlad översyn av regeringsformen (dir. 2004:96). Kommitténs betänkande En reformerad grundlag (SOU 2008:125) är resultatet av en överenskommelse som träffats mellan företrädare för samtliga riksdagspartier som enats om att inte lämna några reservationer eller särskilda yttranden. övervägde bl.a. frågor om valkretsindelningen vid val till , personvalets utformning, proportionaliteten i valsystemet, storlek, riksdags- och kommunalvalens tidsmässiga förhållande till varandra, mandatperiodens längd, frågor om extra val och om ålder för rösträtt och valbarhet. Enligt kommittén borde huvuddragen i valsystemet inte ändras. Denna uppfattning delades av regeringen och (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). När det gäller frågan om storlek var kommitténs bedömning att antalet ledamöter i inte borde minska (s. 171). I denna del anförde kommittén att en minskning av antalet ledamöter skulle kunna medföra svårigheter att behålla en rimlig representation från olika delar av landet och därmed minska möjligheterna till kontakt mellan väljare och valda. Frågan om storlek är dock enligt kommittén relevant även utifrån andra utgångspunkter och har diskuterats bl.a. i ljuset av antalet riksdagsledamöter i förhållande till andra jämförbara länder. Kommittén föreslog inte någon förändring. Motioner om att minska av antalet riksdagsledamöter har avstyrkts vid tidigare behandlingar i utskottet, då två motionsyrkanden avstyrktes med hänvisning till utskottets tidigare bedömning (bet. 2009/10:KU27). I betänkande 2008/09:KU9 avstyrkte utskottet några motioner om att minska antalet riksdagsledamöter med hänvisning bl.a. till arbete (bet. 2008/09:KU9). avstyrkte motioner med samma innehåll. Under riksmötena /04 och 2001/02 (bet. 2003/04:KU9, bet. 2001/02:KU13) vidhöll utskottet sin tidigare bedömning, som var att en mer än helt marginell minskning av antalet ledamöter skulle medföra svårigheter att behålla såväl en rimlig partirepresentation som en representation över huvud taget från olika delar av landet. Ett minskat antal ledamöter skulle enligt utskottet göra det ännu svårare för framför allt ledamöterna från de mindre partierna att tillfredsställa önskemål om deltagande i sammankomster och andra aktiviteter i valkretsarna. Utskottet ser inte anledning att avvika från de bedömningar som utskottet tidigare gjort. I denna del noterar utskottet att även gjort bedömningen att antalet ledamöter i inte bör minska. Motionerna 2010/11:K260 (M), 2011/12:K266 (M), 2011/12:K279 (M), 2011/12:K360 (M) och 2011/12:K370 (SD) i denna del avstyrks således. Behörighetsvillkor för statsråd och ledamöter i Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår tre motioner om ytterligare behörighetsvillkor för statsråd och ledamöter i . Jämför reservation 5 (SD). I motion 2011/12:K374 begär och (båda SD) att vallagen (2005:837) ska ändras så att endast personer med enbart svenskt medborgarskap ska kunna vara valbara till som ledamöter. De anför bl.a. att det kan uppstå intressekonflikter för de riksdagsledamöter som har två eller flera medborgarskap. Samma motionärer föreslår i motion 2011/12:K375 att grundlagen ändras så att endast personer som enbart innehaft svenskt medborgarskap under kan utses till statsråd. I motion 2011/12:K390 yrkande 2 begär och (båda SD) att endast den som innehaft svenskt medborgarskap ska kunna utses till statsråd eller vara valbar till som ledamot eller ersättare. De anför bl.a. att betydelsen av att vara svensk medborgare urholkas successivt. För att assimilation ska vara möjligt måste enligt motionärerna ett svenskt medborgarskap vara något som förtjänas och dessutom innebär vissa exklusiva rättigheter. I 3 kap. 4 § andra stycket regeringsformen föreskrivs att endast den som uppfyller villkoren för rösträtt kan vara ledamot av eller ersättare för ledamot. Rösträtt vid val till har varje svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket och har fyllt (3 kap. 4 § första stycket regeringsformen). Några andra begränsningar i form av valbarhets- och behörighetsvillkor för en riksdagsledamot eller ersättare finns inte. Enligt 6 kap. 2 § regeringsformen ska ett statsråd vara svensk medborgare. Av paragrafen följer vidare att ett statsråd inte får inneha någon anställning. Han eller hon får inte heller inneha något uppdrag eller utöva någon verksamhet som kan rubba förtroendet för honom eller henne. regeringsform uppställde behörighetskrav för statsråd. De skulle vara svenska medborgare sedan födelsen samt kunniga, erfarne, redlige och allmänt aktade. Det fanns också ett förbud för nära släktingar att vara statsråd. I övrigt gällde som huvudregel svenskt medborgarskap för tillträde till statlig tjänst eller befattning. I och med den nuvarande regeringsformen begränsades behörighetskraven för statsråd till ett krav på svenskt medborgarskap . Kravet motiverades främst med faran för påtryckningar i ett spänt läge (prop. 1973:90 s. 283). Däremot ansågs det inte längre nödvändigt att hålla fast vid kravet om svenskt medborgarskap alltsedan födelsen. Kravet på att ett statsråd ska ha varit svensk medborgare utreddes även av Kommittén om medborgarskap i betänkandet Medborgarskapskrav i svensk lagstiftning (SOU 2000:106). En majoritet ansåg (s. 337) att kravet medborgarskap för statsråd var sakligt motiverat. Med hänsyn till rikets säkerhet och förhållandet till andra stater var det enligt kommittén ett oeftergivligt krav att endast svenska medborgare skulle få ha befattning som statsråd, och den särskilda kvalifikationstiden borde behållas, eftersom den borgade för att statsråden var tillräckligt förtrogna med allmänna och mer långsiktiga frågor som rörde det svenska samhällets grundläggande struktur och värderingar. Faran för påtryckningar i ett spänt läge torde enligt utredningen vara något mindre för den som varit svensk medborgare innan han eller hon utses till statsråd. Som redovisats arbetade den parlamentariskt sammansatta kommittén med en samlad översyn av regeringsformen. Kommittén övervägde bl.a. regeringsformens krav på medborgarskap för vissa anställningar. Kommittén konstaterade inledningsvis att utvecklingen när det gäller frågan om medborgarskap för vissa befattningar har gått i riktning mot att begränsa de rättsliga skillnaderna mellan de som är svenska medborgare och den övriga befolkningen (SOU 2008:125 s. 582). I stället för medborgarskapet har bosättningen fått en ökad betydelse för lika rättigheter och skyldigheter. En inte obetydlig roll i denna utveckling torde enligt kommittén det svenska medlemskapet i EU ha spelat. Enligt kommittén ska mot skälen för svenskt medborgarskap för statsråd ställas den utveckling rörande synen på medborgarskap som bl.a. kommer till uttryck i Europeiska konventionen om medborgarskap (s. 585). Ett lands medborgarskapsregler ska enligt konventionen som huvudregel inte göra åtskillnad mellan landets medborgare. Med hänsyn till detta och då gällande behörighetskrav innebär en avvikelse från de principer som bär upp den svenska folkstyrelsen och parlamentarismen borde enligt kommittén den särskilda kvalifikationstiden för statsråd tas bort. föreslog därför att regeringsformens krav på att statsråd ska vara svenska medborgare skulle tas bort. Vidare föreslogs att regeringsformens krav på svenskt medborgarskap för vissa statliga anställningar och andra uppdrag skulle tas bort för andra än ordinarie domare, Justitiekanslern, ombudsmän och riksrevisorerna. I den utsträckning som det finns skäl för sådana krav i övrigt ska dessa enligt kommittén tas in i lag eller i andra föreskrifter enligt grunder som anges i lag. Vidare föreslog kommittén att det skulle tas in en bestämmelse i riksdagsordningen om att endast den som är svensk medborgare får inneha uppdrag som tillsätts genom val av . Regeringen ställde sig bakom förslagen som därefter antogs av (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). I samband med utskottets behandling av regeringens proposition En reformerad grundlag (prop. 2009/10:80) behandlades en motion om krav på medborgarskap för vissa anställningar och uppdrag (bet. 2009/10:KU19). Utskottet delade regeringens och bedömningar när det gäller begränsningar av regeringsformens krav på svenskt medborgarskap för vissa anställningar och uppdrag. Motionen avstyrktes då den ansågs tillgodosedd genom förslaget. avstyrkte med hänvisning till arbete en motion om att ta bort kravet medborgarskap för att bli statsråd (bet. 2006/07:KU11 s. 29). Liknande motioner avstyrktes i förenklad ordning i betänkande 2005/06:KU15. Utskottet finner inte skäl att förorda en översyn av frågan om ytterligare behörighetsvillkor för statsråd och ledamöter i . Utskottet vidhåller därmed sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionerna 2011/12:K374 (SD), 2011/12:K375 (SD) och 2011/12:K390 (SD) yrkande 2. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår två motioner om ökat partiinflytande när en förtroendevald under en pågående mandatperiod byter partitillhörighet eller blir s.k. politisk vilde. (S) begär i motion 2010/11:K330 och motion 2011/12:K323 en ändring av vallagen i syfte att ge partierna ett avgörande inflytande när det gäller avsägelse av ett politiskt förtroendeuppdrag i fullmäktige och när en person byter parti eller blir politisk vilde . Motionären ger exempel på hur en fullmäktigledamots byte av partitillhörighet har påverkat majoritetsförhållandet i en kommun. Ett sådant agerande lurar de väljare som röstat på partiet och personen i fråga. är det endast den valda personen som kan lämna sitt uppdrag genom att avsäga sig detta men enligt motionären bör partierna ha ett avgörande inflytande i dessa situationer. Regeringen bör därför lägga fram ett förslag till ändring av vallagen för att ge partierna denna beslutsmakt. De politiska partiernas verksamhet är i det närmaste helt oreglerad. Anledningen till detta är att principen om åsiktsbildningens frihet har ansetts motivera en stor varsamhet när det gäller att reglera partiernas verksamhet (se bl.a. SOU 2008:125 s. 209). I regeringsformen finns dock en definition av begreppet parti. Med parti avses enligt 3 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen varje sammanslutning eller grupp av väljare, som uppträder i val under särskild beteckning. Med detta partibegrepp godtas som parti varje sammanslutning eller väljargrupp vars namn förekommer på en valsedel även om den angivna väljargruppen inte har fått mer än en röst (SOU 2008:125 s. 209). Några krav på att sammanslutningen eller gruppen ska vara av en viss storlek eller att det måste finnas en verklig sammanhållning eller gemenskap ställs alltså inte. Det krävs inte heller att sammanslutningen eller väljargruppen styrs av någon bakomliggande ideologi. utses genom fria, hemliga och direkta val. Vid sådana val sker röstning på parti med möjlighet för väljarna att lämna särskild personröst (3 kap. 1 § första och andra stycket regeringsformen). I 3 kap. 4 § andra stycket regeringsformen föreskrivs att endast den som uppfyller villkoren för rösträtt kan vara ledamot av eller ersättare för ledamot. Rösträtt vid val till har varje svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket och har fyllt (3 kap. 4 § första stycket regeringsformen). Några andra begränsningar i form av valbarhets- och behörighetsvillkor för en riksdagsledamot eller ersättare finns inte. Partierna har fri rätt att nominera kandidater till sina listor. Den fria nomineringsrätten har varit en central princip i det svenska valsystemet. Enligt denna rätt som bäst beskrivs som en funktion av frånvaron av flera olika regler har väljarna möjlighet att före ett val bilda ett nytt parti. För att väljarna ska kunna rösta på det nya partiet ska det enligt vallagen finnas blanka valsedlar i varje röstningslokal på vilka väljarna kan skriva till partiets beteckning och dess kandidater. En blank valsedel utan tillskriven partibeteckning är ogiltig enligt vallagen. I 2 kap. vallagen finns bestämmelser om registrering av partibeteckning och anmälan av kandidater. Registrering av partibeteckning är dock frivillig. Genom registrering av partibeteckning och anmälan av kandidater kan en partibeteckning få ett visst skydd i val. Skyddet innebär att någon förväxlingsbar partibeteckning inte får registreras.