sou · GYB315 · 2011-01-01 00:00:00 — Det är då som en plan för boende, sysselsättning, skuldrådgivning, fortsatt missbruksvård etc. bör finnas. Denna plan måste arbetas fram innan frigivningen. Frivården har redan i uppgift att förmedla stöd som andra myndigheter kan bidra med till personer som är villkorligt frigivna. Utredningen anser att uppgiften att koordinera stödet kring personer som vill lämna kriminella grupperingar måste bli tydligare och utföras mer aktivt. Arbetet i de föreslagna sociala insatsgrupperna (avsnitt 6.2) kan tjäna som förebild. Där beskrivs hur kontaktpersoner med mandat att fatta beslut om faktiska insatser träffas regelbundet för att ta fram individuella handlingsplaner under ledning av . För Kriminalvårdens klienter ska frivården ha huvudansvaret och kontinuerligt följa upp och utveckla arbetet tillsammans med de samverkande parterna. Frivården ska även ha huvudansvaret för att stödinsatser koordineras beträffande dess övriga klienter, t.ex. personer dömda till skyddstillsyn, som vill lämna kriminella grupperingar. Kontaktpersoner och individuell handlingsplan Stödåtgärder ska ta sin utgångspunkt i klienternas behov. Sannolikt ser behoven ganska olika ut, bl.a. med hänsyn till vilken gruppering som ska lämnas, hur gammal man är, hur länge man varit kriminell, om man har missbruksproblem etc. En person som ska lämna en mycket välorganiserad och resursstark gruppering behöver mer stöd och hjälp än den som ska lämna ett mera löst sammansatt nät- verk. Kriminalvården har kunskap om hur den enskildes sociala situation ser ut, men en mer omfattande kartläggning av vilka behov som den enskilde har kommer sannolikt att behövas. Inledningsvis behöver Kriminalvården tillsammans med polisen kartlägga hur hotbilden ser ut för den enskilde. Den som vill lämna en kriminell gruppering kan under processen mot ett nytt liv ha behov av bistånd från polisen om en reell hotbild föreligger. Därefter får frivården utifrån den information man har om klienten koordinera behövligt stöd. Utredningen anser att frivården ska koncentrera insatserna till den av en villkorlig frigivning eller verkställigheten av en frivårdspåföljd. Insatserna kan exempelvis omfatta missbruksvård, täta kontakter med klienten, arbetsträning och stöd från lekmannaövervakare. Överväganden och förslag– avhoppare Det specifika arbetet med att stödja personer som vill lämna kriminella grupperingar förutsätter insatser på lokal nivå. Frivården måste därför ha kunskap om vilket stöd som myndigheter, frivillig- organisationer och andra kan bidra med. En lämplig strategi för det fortsatta arbetet är att frivården knyter till sig kontaktpersoner från olika lokala samverkansparter. Särskilda kontaktpersoner för detta bör utses hos socialtjänst, arbetsförmedling och polis. Även hos , , , hälso- och sjukvården och frivilligorganisationer bör kontaktpersoner utses. Ett arbetssätt med kontaktpersoner är inte främmande för frivården, som redan har ett brett samarbete med myndigheter och frivilligorganisationer. Med hjälp av kontaktpersonerna ska frivården utifrån den enskilde avhopparens stödbehov ta fram en individuell handlings- plan. Frivården ska ansvara för att sammankalla kontaktpersonerna och avhopparen till ett planeringsmöte. Vid mötet bestäms i en handlingsplan vad som ska göras och av vem. Kontaktpersonerna hos respektive samverkanspart ansvarar för att beslutade åtgärder genomförs inom sin organisation. Frivården får ansvara för att insatserna följs upp. Kontaktpersoner kan behöva få lämplig utbildning beträffande avhoppares situation för att kunna stödja dessa. De som vill lämna kriminella grupperingar är i behov av att få särskilt stöd av en person som de känner stort förtroende för. Flera har också menat att det, i vart fall i inledningsskedet, är en fördel om en sådan själv har erfarenhet av att ha lämnat en kriminell gruppering. Beträffande lekmannaövervakare är det frivårdens ansvar att pröva om en föreslagen person är lämplig för ett sådant uppdrag. Enligt föreskrifter och allmänna råd om frivårdens arbete med dömda under övervakning m.m. (KVFS 2008:19) bör en person som själv har dömts till fängelse tidigast efter frigivningsdagen kunna komma i fråga som övervakare. För personer som dömts för grov brottslighet eller vid upprepade tillfällen kan det, enligt Kriminalvårdens föreskrifter, finnas skäl att förlänga tiden. Överväganden och förslag – avhoppare Med hänsyn till att personer som lämnat en kriminell gruppering är i en speciell situation behövs det övervakare som har särskilt intresse och kompetens för att stödja dessa på bästa sätt. Det kan initialt vara en fördel om dessa övervakare själva har egen erfarenhet av att ha lämnat en kriminell gruppering. En viktig resurs i detta arbete är frivilligorganisationerna och då särskilt de föreningar där medlemmarna själva har ett kriminellt förflutet. Utredningen har i sig inga synpunkter på de av Kriminalvården angivna minimitiderna för när en person som själv har dömts för brott eller som har haft ett missbruksproblem kan bli aktuell för uppdrag som lekmannaövervakare. Det är dock viktigt att Kriminalvården tar tillvara den resurs som tidigare avhoppare är för verksamheten. Enligt synpunkter som kommit in till utredningen från () – som är en medlems- organisation för bl.a. lekmannaövervakare – är det är mycket viktigt att övervakningen kommer igång utan dröjsmål. Det innebär bl.a. att övervakare bör utses under anstalts- vistelsen för de som ska friges villkorligt, så att frigivningsarbetet kan förberedas och en god relation etableras mellan övervakaren och den dömde. Utredningen delar RFS synpunkter och noterar att det redan finns en reglering som utgår från att övervakarfrågan tas upp innan frigivningen. Även beträffande personer dömda till skyddstillsyn är det viktigt att övervakare förordnas så snart det är möjligt. Utredningen föreslår sammanfattningsvis att Kriminalvården, när det finns behov, ska utse särskilt lämpliga lekmannaövervakare för personer som lämnat en kriminell gruppering. Dessa övervakare bör av frivården erbjudas en specialanpassad utbildning som förbereder dem inför uppdrag med avhoppare från kriminella grupperingar. Överväganden och förslag– avhoppare Förslag: Kriminalvården ska redovisa vilka insatser och omfattningen av dessa som myndigheten gjort för att stödja personer som är motiverade att lämna kriminella grupperingar. Kriminalvården ska också redovisa resultaten av insatserna. Utredningen föreslår att Kriminalvården ska ha ett tydligare ansvar för insatser som underlättar för personer som är motiverade att lämna kriminella grupperingar. Mot bakgrund av den satsning som rättsväsendet gör mot den grova organiserade brottsligheten och de förslag som presenteras i detta betänkande är det naturligt att Kriminalvården får i uppdrag att redovisa vilka insatser och omfattningen av dessa som myndigheten gjort för att stödja personer som är motiverade att lämna kriminella grupperingar. Det är vidare av betydelse att Kriminalvården redovisar resultaten av dessa insatser. 9.3Stödåtgärder för personer som inte är klienter inom Förslag: För personer som inte är klienter inom Kriminal- vården, men som har kontaktat polisen eller eller någon annan med anledning av att de vill lämna en kriminell gruppering, ska de sociala insatsgrupperna kunna ansvara för att stödinsatser koordineras i individuella handlingsplaner. I det föregående avsnittet har konkreta förslag presenterats som beskriver hur personer som är motiverade att lämna kriminella grupperingar och är klienter hos ska stödjas. De flesta som är motiverade att lämna kriminella grupperingar är aktuella inom . En möjlig konsekvens av att Kriminalvården utvecklar sin verksamhet på detta område är att fler personer, även sådana som inte är dömda för brott, kommer att vilja lämna kriminella grupperingar. Samhället måste även ha en beredskap för att underlätta för dessa personer. Poliser och representanter för Kriminalvården har framhållit vikten av att kunna erbjuda personer som vill lämna en kriminell gruppering konkreta alternativ till brottsligheten. Överväganden och förslag – avhoppare avhopparna är inte sällan mycket rädda för att ta steget att hoppa av på grund av risken för repressalier. Till detta kommer att de ofta har ett svagt positivt socialt nätverk, såsom familj och icke- kriminella vänner. Förtroendet för är lågt. För att dessa personer ska våga lämna grupperingarna måste de veta att det finns vissa förberedelser för dem. Om det blir för mycket tveksamheter kring avhoppet och hur det ska gå till är risken stor att de upplever det som omöjligt. Från polis och kriminalvård har framförts att det oftast inte finns några stödinsatser för personer som vill hoppa av. Vidare har det nämnts att ju tydligare stödåtgärder som kan erbjudas, desto större är chansen att personer försöker att lämna. I tidigare avsnitt har beskrivits vilket stöd en avhoppare kan ha behov av. Enligt direktiven ska de åtgärder som föreslås kunna genomföras inom ramen för nuvarande myndighetsstruktur och de ska utgå från befintlig ansvarsfördelning mellan berörda myndig- heter, kommuner och andra. Utredningens uppfattning är också att respektive myndighet ska arbeta med det samhällsuppdrag som den redan har. Det behövs dock att någon bedömer stödbehovet och koordinerar insatserna. För klienter inom har ovan föreslagit att frivården får detta ansvar. Utredningen har tidigare föreslagit att och polisen tillsammans med andra lokala aktörer ska samordna arbetet med att förhindra nyrekrytering till kriminella grupperingar i s.k. sociala insatsgrupper (se avsnitt 6.2). I de fall då en person som vill lämna en kriminell gruppering inte är klient hos ska den sociala insatsgruppen där personen bor kunna ansvara för arbetet. Särskilt utpekade poliser och socialsekreterare, dvs. kontakt- personer för kriminella avhoppare, bör vara de som aktualiserar personer som vill lämna kriminella grupperingar i insatsgrupperna. Utredningen har i avsnitt 6.2.5 föreslagit att ska verka för bildandet av sociala insatsgrupper tillsammans med bl.a. kommuner och Landsting (SKL). Enligt utredningen kan SKL särskilt bidra till att sociala insatsgrupper från olika delar av landet samarbetar med varandra. Det kan t.ex. handla om att omplacera personer som behöver byta boende från en kommun till en annan. Överväganden och förslag– avhoppare 9.4Särskilt stöd till ungdomar 9.4.1Problemställning och behov av förändring Bedömning: Det behövs ytterligare initiativ för att uppmärk- samma och stödja ungdomar som har erfarenhet av kriminella nätverk och som är aktuella hos . De förslag som lämnats ovan för att stödja avhoppare har i stort utgått från personer som kommer i kontakt med Kriminalvården. En annan central aktör på området är (SiS). Även om Kriminalvården kommer i kontakt med ungdomar är SiS verksamhet än mer fokuserad på denna grupp. Därför är det viktigt att se vad som kan göras mer för de ungdomar som vårdas på SiS institutioner och som har erfarenhet av kriminella nätverk. En närmare redogörelse för SiS verksamhet har lämnats i avsnitt 8.1.2. Under arbetet har utredningen träffat ett stort antal personer med goda kunskaper om unga lagöverträdare. I diskussionerna har framkommit att samverkan mellan myndigheterna måste bli bättre när unga ska slussas ut från institution. Samverkan kring ungdomarna bör enligt uppgifter till utredningen bygga på breda utredningar som leder fram till gemensamma handlingsplaner som innehåller individuella insatser. Av handlingsplanerna ska det framgå vilken aktör som ska göra vad. Dessa handlingsplaner bör i möjligaste mån utformas som ett avtal mellan den unge, hans föräldrar och de samverkande myndigheterna. Slutsatsen som kan dras av det insamlade materialet är att ytterligare insatser behövs för att uppmärksamma och stödja ung- domar som har erfarenhet av kriminella nätverk och som är aktuella hos SiS. Det handlar precis som för alla andra som vill lämna ett kriminellt liv om att stärka ungdomarnas motivation till förändring och ge dem ett uthålligt stöd i förändringsprocessen dels genom sociala insatser, dels genom att stärka deras sociala kontaktnät. Överväganden och förslag – avhoppare 9.4.2Individuellt utformade handlingsplaner för ungdomar Förslag: För ungdomar som vårdas på institutioner som SiS ansvarar för ska det, senast vid utskrivningen, finnas en individuell handlingsplan för den unge. Planen ska utarbetas av den unge, dennes föräldrar, och SiS och innehålla individuellt utformade insatser efter utskrivningen. Inför utskrivningsplaneringen för unga med erfarenhet av kriminella nätverk ska aktualisera den unge hos den sociala insatsgruppen. I det föregående har beskrivits hur Kriminalvården ska samplanera insatser när en medlem i en kriminell gruppering vill hoppa av. Även inom SiS finns det intagna som trots låg ålder har erfarenhet av kriminella nätverk. När det gäller ungdomar som behöver hjälp för att inte återfalla i brott behöver de ofta en kontaktperson eller . Syftet med en sådan kontaktperson är bl.a. att den unge inte ska behöva redogöra för sin situation för flera olika myndighetsföreträdare. Tanken på en kontaktperson eller samordnare är inte ny utan har prövats i (se avsnitt 8.1.2). kan vid behov utse en stödperson enligt 3 kap. 6 § socialtjänstlagen. Med andra ord finns det redan möjlighet att förordna en person som kan samordna insatserna kring den unge. Efter mönster från föreslår utredningen att det för alla unga som vårdas hos SiS upprättas en handlingsplan för fortsatta insatser efter utskrivningen. ska ansvara för att handlingsplanen upprättas. Av planen ska framgå insatser som ska genomföras för familjen, i skolan, och vid behov inom missbruksområdet. Vidare ska det framgå vem som ansvarar för att insatserna genomförs. Syftet med överenskommelsen är att säkerställa en tidig och gemensam planering som omfattar insatser såväl på institution som i öppenvård. För de ungdomar som har erfarenhet av kriminella nätverk ska aktualisera den unge hos den sociala insatsgruppen inför upprättandet av handlingsplanen. Därigenom säkerställs att ett brett engagemang finns kring den unge när han eller hon skrivs ut från institutionen. En socialsekreterare ska i dessa fall utses till lots åt den unge (se avsnitt 6.2.3). Lotsens uppgift är att stödja och bevaka att beslutade insatser genomförs. 10En nationell kunskapssatsning om kriminella grupperingar Som beskrivits tidigare pågår eller planeras runt om i landet olika satsningar mot den grova organiserade brottsligheten. En rimlig bedömning är att frågor om brottslighet relaterad till kriminella grupperingar – i vid bemärkelse – kommer att vara aktuella . Arbetet mot den grova organiserade brottsligheten är särskilt prioriterad inom rättsväsendet och polisen har ett tydligt ansvar för att bekämpa denna brottslighet. Genom de aktionsgrupper och regionala underrättelsecentrum som etablerats har polisens förutsättningar för att klara av detta arbete förbättrats. Även och har förstärkt sitt arbete mot den grova organiserade brottsligheten. Som den sista länken i rättskedjan har Kriminalvården börjat uppmärksamma behovet av särskilda insatser för klienter med kopplingar till kriminella grupperingar. I och med den nationella mobiliseringen mot den grova organiserade brottslighet har även andra myndig- heter, såväl statliga som kommunala, liksom frivilligorganisationer involverats i arbetet. En följd av det påbörjade arbetet är att behovet av forskning om kriminella grupperingar och tillgången till relevant statistik kommer att öka. Motsvarande utveckling kunde exempelvis märkas när det gäller mäns våld mot kvinnor i nära relationer. När detta våld uppmärksammades på allvar och resulterade i såväl ny lagstiftning som prioriteringar av myndigheters och andras arbete, ökade också behovet av nationell kunskap. Ett tydligt behov av fördjupad kunskap om grov organiserad brottslighet och kriminella grupperingar finns hos myndigheter, andra organisationer och allmänheten. För att få fram relevant kunskap är forsknings- och utvecklingsinsatser av central betydelse. Det finns även ett uppenbart behov av statistiska upp- gifter om förekomsten av kriminella grupperingar. 10.2Ett forskningsprogram om åtgärder mot kriminella grupperingar Förslag: får i uppdrag att tillsätta en forskningskommitté med uppgift att ta fram ett forsknings- program om kriminella grupperingar. Programmet bör utgå från behovet av såväl utvärdering som mer långsiktig tvärveten- skaplig forskning. bör bestå av kvalificerade forskare och företrädare för de myndigheter som berörs. Vid behov bör även internationell expertis knytas till kommitténs arbete. I propositionen Ett lyft för forskning och innovation (prop. 2008/09:50) konstaterar regeringen att forskningsråden bör ta ett större ansvar för forskningsinsatser på det kriminalvetenskapliga området. Regeringen konstaterar i propositionen att det är viktigt med högkvalitativ grundforskning och tillämpad behovsmotiverad forskning för kriminalpolitikens utveckling. I den nu aktuella propositionen, som sträcker sig fram , har inga särskilda medel för kriminalvetenskaplig forskning avsatts. Forsknings- och utvecklingsverksamhet med bäring på det kriminalpolitiska området bedrivs inom flera vetenskapliga discip- liner. Förutom i kriminologi, sociologi och juridik kan sådan forskning förekomma inom ämnen som statskunskap, national- ekonomi, historia, psykologi och medicin. Även inom ämnena teknik, design och samhällsplanering bedrivs emellanåt forskning med relevans för det kriminalpolitiska området. Utan tvekan sker den största delen av forsknings- och utveck- lingsarbetet om kriminella grupperingar i . Sådan forskning bedrivs vid universitet och högskolor men det finns också flera statligt finansierade institut och myndigheter som har till uppgift att kartlägga omfattningen av gäng och att sprida kunskap om kriminella grupperingar. kriminologisk forskning om grov organiserad brottslighet och kriminella grupperingar blivit allt vanligare i Europa.1 I både och har föreslagits att forskningen om kriminella grupperingar, och då särskilt frågor som rör nyrekrytering, bör intensifieras.2 Eftersom de nordiska länderna har mycket gemensamt, både vad gäller kriminalpolitik och samhällsstruktur i övrigt, förefaller det angeläget att det även i initieras ett brett forskningsprogram om kriminella grup- peringar. Möjligheten till en nordisk komparativ ansats bör tas. Utredningen kan konstatera att det finns ett behov av ett mer samlat forskningsprogram om kriminella grupperingar. Brottsföre- byggande rådet (Brå) får i uppdrag att tillsätta en forsknings- kommitté med uppgift att ta fram ett program för sådan forskning. Programmet bör omfatta såväl tillämpad och behovsmotiverad forskning med särskilt fokus på utvärderingar av de insatser som redan pågår och inte minst åtgärder som i närtid kommer att göras, men också mer långsiktig tvärvetenskaplig forskning. bör bestå av representanter från universitet och högskolor liksom företrädare från de myndigheter som berörs. Av stor vikt är även att internationell expertis vid behov knyts till detta arbete. 10.3Förbättrad statistik om brottslighet relaterad till kriminella grupperingar Förslag: Brå får i uppdrag att utreda möjligheterna att ta fram ett system för att kunna redovisa kriminalstatistik avseende brottslighet relaterad till kriminella grupperingar. När ett nytt samhällsproblem uppmärksammas i den allmänna och politiska debatten är det inte ovanligt att det framförs synpunkter om att det saknas relevant statistik på det aktuella området. Grov organiserad brottslighet och brottslighet relaterad till kriminella grupperingar är inget undantag. Det finns inga uppgifter om hur stor del av brottsligheten som kriminella grupperingar svarar för. Det finns inte heller någon officiell 1Se t.ex. (2009). Introduktion till kriminologi. 2Mere konsekvens, opfølgning og omsorg – en markant styrket indsats mod ungdoms- kriminalitet. Danska regeringen resp. och (2009) Ungdomsgjenger – en kunskapsstatus. Institutt for samfunnsforskning. statistik över hur omfattande den grova organiserade brottsligheten är. Avsaknaden av statistik kan i huvudsak förklaras av att entydiga definitioner av begreppen saknas. Kriminalstatistiken är en viktig informationskälla till hur brottsligheten utvecklas i landet. står det klart att statistiken endast mäter den brottslighet som kommer till myndig- heternas kännedom och som därmed blir synliggjord. Detsamma gäller givetvis andra delar av den officiella kriminalstatistiken, exempelvis uppgifter om antalet misstänkta personer. S.k. trygg- hetsundersökningar, där människor tillfrågas om de varit utsatta för brott, liksom självrapporteringsstudier om brottslighet utförd av unga, är därför viktiga komplement till den officiella kriminal- statistiken. Statistiska uppgifter om hur brottsligheten, inklusive ungdomsbrottslighet, utvecklas i landet är överlag goda. Den svenska kriminalstatistiken håller hög kvalitet och är i många stycken väl utvecklad. är Brå ansvarig myndighet för den officiella kriminalstatistiken. Myndigheten ansvarar även för statistik avseende s.k. hatbrott som kräver särskilda åtgärder för att tas fram. I , liksom i många andra länder, saknas kriminal- statistiska uppgifter om brottslighet relaterad till kriminella grupperingar. Den svenska kriminalstatistiken innehåller inte heller uppgifter om hur stor del av ungdomsbrottsligheten som kan relateras till kriminella nätverk. Utredningen anser att Brå ska få i uppdrag att utreda möjligheterna att ta fram ett system för att kunna redovisa kriminalstatistik om brottslighet relaterad till kriminella grupperingar. 11 Kostnads- och konsekvensanalys Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda ska enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäkts- minskningar för staten, kommuner eller landsting, ska utredningen föreslå en finansiering. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, ska enligt 15 § kommitté- förordningen konsekvenserna också i det avseendet anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och för det brottsförebyggande arbetet, för syssel- sättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrations- politiska målen. I detta kapitel redovisas konsekvensanalyser av utredningens förslag. Bedömning: Kostnaderna för merparten av förslagen ryms inom respektive myndighets ordinarie anslag. Projekt pojke och uppdragen till bedöms dock kosta 75 respektive . Utredningen har föreslagit att det bildas sociala insatsgrupper med uppgift att konsekvent och uthålligt samarbete kring unga som riskerar att dras in i allvarligare brottslighet och kriminella nätverk. En social insatsgrupp, som framför allt ska bestå av , skolan och polisen, ska ha möjlighet att göra individuella risk- bedömningar och gemensamt besluta om åtgärder för unga. Mot bakgrund av att de sociala insatsgrupperna ska utgå från den befintliga lokala organisation som finns görs bedömningen att det inte behöver byggas upp en ny struktur för detta arbete. Utredningens förslag syftar i första hand till att möjliggöra för ett effektivt operativt samarbete mellan olika myndigheter. misstänktes 30 000 personer i åldern 15–för brott. Därutöver var uppskattningsvis mellan 18 000–20 000 barn delaktiga i brott som kom till polisens kännedom. De sociala insatsgrupperna ska inte ersätta de åtgärder som görs för den absoluta majoriteten av dessa unga.