sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — Såväl som och kom- mun yrkade att tillståndet skulle tidsbegränsas, till vilket miljö- domstolen samtyckte eftersom det inte kunde anses utrett om det finns förutsättningar att påbörja rivningen tidigare än vad som ursprungligen planerats. Tillståndet tidsbegränsades därför till utgången av 2012. kommun överklagade domen28 men Miljööverdom- stolen fann inte anledning till någon annan bedömning än den miljödomstolen gjort av den takt i vilken den fortsatta avvecklingen av kan ske. Även vid miljöprövningen av forskningsreaktorerna R2/R2-0 i Studsvik29 var tidplanen för rivning i fokus. Enligt Studsviks huvudalternativ beräknas avvecklingen vara helt genomförd vid utgången av /2017. I det andra alternativet senare- läggs rivningsdriften till perioden –2030 och föregås av en period av servicedrift –2027 efter att avvecklings- drift 1 och 2 genomförts. Såväl som dåvarande Statens 26SOU 2009:88 s. 201. 27Växjö tingsrätt, Miljödomstolen, mål nr M 1426-05. 28Svea hovrätt, , mål nr M 6300-06. 29Stockholms tingsrätt, Miljödomstolen, mål nr 4268-06. strålskyddsinstitut förordade huvudalternativet mot bakgrund bl.a. av att den kompetens som finns kan utnyttjas maximalt, att avfallshanteringen inte i onödan skjuts och att anläggningar för behandling av radioaktivt avfall finns tillgängliga inom Studsviksområdet. menade dessutom att om de medel som finansierats för avvecklingen inte är tillräckliga bör bolaget snarare bekosta den återstående delen med egna medel än att vänta med rivningen i avvaktan på att den förutsedda tillväxten av fonderade medel ska göra att finansieringen räcker . Domstolen fann sammantaget att fördelarna med sökandens huvudalternativ, dvs. den kortare tidplanen, uppenbart överstiger nackdelarna, dvs. eventuella kostnader som måste finansieras av bolaget. Avveckling och nedmontering beviljades därför enligt huvudalternativet. Även vid miljöprövningen för kraftvärmereaktor30 diskuterades rivningstidpunkten. Dåvarande menade att det är möjligt att åstadkomma en från strålskyddssynpunkt godtagbar arbetsmiljö i samband med rivningsarbetet och att det radioaktiva avfallet kan hanteras på ett betryggande sätt. Vidare ansåg myndigheten att det i finns anläggningar som har tillräcklig kapacitet och som bör kunna göras tillgängliga för förvaring av avfallet från rivningen av kraftvärmeverk. Domstolen fann att tillståndet för servicedrift bör tidsbegränsas då ett utbyggt SFR med möjlighet att ta emot rivningsavfall med all sannolikhet står klart. Skulle det inträffa något oförutsett som gör att tidsplanen ändras har ägare möjlighet att i den nya ansökan som småningom måste ges in avseende rivningsdriften även begära viss förlängning av service- driften. 30 , Miljödomstolen, mål nr M 2094-07. Utredningens bedömning: innehåller rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler. Den som utövar verksamhet ska bl.a. hushålla med råvaror och energi samt utnyttja möjligheterna till återanvändning och återvinning, dvs. hushållningsprincipen och kretsloppsprincipen. Hushållningsprincipen innebär att all verksamhet ska bedrivas och alla åtgärder ska vidtas på ett sådant sätt att råvaror och energi används så effektivt som möjligt. Kretsloppsprincipen innebär att vad som utvinns ur naturen på ett uthålligt sätt ska kunna användas, återanvändas, återvinnas och bortskaffas med minsta möjliga resursförbrukning och utan att naturen skadas. Det kan även uttryckas så att det är en princip som siktar mot slutna materialflöden. Utredningen kan inte se några reella skäl för att inte låta hushållnings- och kretsloppsprinciperna få fullt genomslag för radioaktivt avfall eftersom det inte finns några konkreta uppgifter som pekar på att detta kan innebära negativa effekter på människors hälsa och miljön. Detta gäller särskilt för det lågaktiva radioaktiva avfall som deponeras i markförvaren vid kärnkraftverken och Studsviksanläggningen. Även förbränning, som ett sätt att reducera volymen deponerat avfall, kan vara en eftersträvansvärd utveckling. Utredningen föreslår att det i 7 kap. 3 § förslaget till förordning om verksamhet med strålning införs en bestämmelse om att endast radioaktivt avfall som har behandlats får slut- förvaras i ytnära slutförvar, s.k. markförvar. På så vis ställs det krav på behandling av avfallet som ett led i att minska avfallsvolymerna, även om detta kan innebära en ökad kostnad för tillståndshavarna, detta eftersom det är billigare med direktdeponering än avfallsbehandling för återvinning och återanvändning. Däremot kan det från säkerhetssynpunkt och med hänsyn till icke-spridningsfrågan finnas skäl att vara tveksam till frågan om huruvida det är önskvärt att tillvarata den återstående energin ur det använda kärnbränslet genom upparbetning. Utredningen ser dock ingen anledning att i denna fråga frångå tidigare ställningstagande som innebär att det inte finns anledning att i lag förbjuda upparbetning eftersom förbud mot en viss hanteringsmetod av använt kärnbränsle också kan resultera i lösningar som senare kan visa sig vara mindre välgrundade. 7.4.1Återvinning och återanvändning avseende radioaktivt avfall innehåller rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler. Den som utövar verksamhet ska bl.a. hushålla med råvaror och energi samt utnyttja möjligheterna till återanvändning och återvinning, dvs. hushållningsprincipen och kretsloppsprin- cipen. Hushållningsprincipen innebär att all verksamhet ska bedrivas och alla åtgärder ska vidtas på ett sådant sätt att råvaror och energi används så effektivt som möjligt. Kretsloppsprincipen innebär att vad som utvinns ur naturen på ett uthålligt sätt ska kunna användas, återanvändas, återvinnas och bortskaffas med minsta möjliga resursförbrukning och utan att naturen skadas. Det kan även uttryckas så att det är en princip som siktar mot slutna materialflöden. I vissa fall kan olika miljöaspekter stå i strid mot varandra. Så kan t.ex. en god resurshushållning, genom att återvunnet material används, medföra större miljöpåverkan än om en ny råvara används. En avvägning måste alltid göras i det enskilda fallet av vad som ger den totalt sett bästa effekten med avseende på miljö- balkens mål.31 I förarbetena32 till konstateras att hushållningsprin- cipen har, när det gäller råvaror och produkter, på olika sätt nära samband med kretsloppsprincipen. Beträffande båda principerna kan de bästa effekterna nås i samband med konstruktion och till- verkning. Principerna tillämpas exempelvis genom att en resurs- och energisnål process används och genom återanvändning eller återvinning, varigenom material kan komma till ny användning eller förvandlas till ny råvara. Då minskas behovet att förbruka ändliga naturresurser så att dessa räcker även för kommande generationer. Inte minst viktigt är det att avfallsmängderna kan minskas och 1997/98:45, del 2, s. 20 ff. 1997/98:45, del 1, s. 221 ff. därmed också omfattningen av deponier begränsas liksom belast- ningen av skadliga ämnen på mark och vatten. Kretsloppsprincipen syftar också till att skapa ett mera resurshushållande samhälle. Genom att uppnå en ökad återanvänd- ning, återvinning och återföring till naturens kretslopp ska uppkomsten av avfall förebyggas och minimeras och hushållningen av våra resurser förbättras. Om material återanvänds eller återvinns, kommer det till ny användning eller förvandlas till ny råvara som kan användas i annan verksamhet. I många fall är det mest fördelaktiga om varorna så långt som möjligt kan återanvändas. Radioaktivt avfall och använt kärnbränsle Principerna om kretslopp och hushållning tillämpas inte De i bärande principerna om kretslopp och hushållning har inte slagit igenom när det gäller radioaktivt avfall eller använt kärnbränsle. I de allra flesta fall direktdeponeras avfallet utan försök till återvinning eller återanvändning. Som regel görs ställ- ningstaganden om huruvida radioaktivt avfall ska direktdeponeras eller behandlas för återanvändning eller återvinning uteslutande baserade på företagsekonomiska kalkyler. För det använda kärnbränslet är det främst politiska ställnings- taganden som anger att bränslet ska slutförvaras utan föregående upparbetning. Något förbud mot upparbetning finns inte i den svenska lagstiftningen. och var den svenska inriktningen att det använda kärnbränslet skulle upparbetas. Det fanns två skäl till intresset för upparbetning. Dels skulle det vara möjligt att återanvända bränslets innehåll av uran och pluto- nium genom att tillverka nytt reaktorbränsle, s.k. MOX-bränsle33, 33 Förkortningen står för Mixed Oxide Fuel. MOX-bränsle består av upparbetat kärnbränsle. Upparbetning betyder att det sker en uppdelning av det använda kärnbränslet i plutonium, uran och avfallsprodukter. Genom en speciell process blandas uranet och plutoniet igen och på så vis skapas nytt bränsle, MOX. Därigenom sker en återanvändning av de ursprungliga bränsleresterna som en del av plutoniet förbrukas. När MOX-bränslet använts i energiproduktionen har av plutoniummängden förbrukats. av det uran och plutonium som frigörs vid upparbetningen. Energi- innehållet i det använda kärnbränslet skulle alltså återvinnas. I ett längre perspektiv var tanken att använda plutoniet i så kallade bridreaktorer34, som vid drift producerar mer nytt kärnbränsle än vad som förbrukas. Dels skulle det högaktiva avfallet efter upparbetningen, som består enbart av klyvningsprodukter från det bestrålade bränslet, efter förglasning kunna slutförvaras på ett ganska enkelt sätt i urberget eftersom volymen är liten och all aktivitet upphör . Ett annat skäl i ett längre perspektiv var att kunna använda plutoniet i bridreaktorer som vid drift producerar mer nytt kärnbränsle än vad som förbrukas. var tidig ute och tecknade det första svenska upparbetningskontraktet (och det enda som fullföljts helt och hållet) med dåvarande UK Atomic Energy Authority, UKAEA, om upparbetning av använt kärn- bränsle vid bolagets kärntekniska anläggningar i , , . Utgångspunkten var den planerade driften av OKG:s kärnkraftsreaktor 1, som beställdes 1965 och startade kommersiell kraftproduktion . Upparbetningskontraktet med UKAEA överfördes på plc (BNFL) som driver verksamheten vid . Dåvarande svenska regeringar beviljade –198135 tillstånd till utförsel från av delmängder av det svenska använda kärnbränslet till , där det förvarades i vattenbassänger i avvaktan på upparbetning. I OKG:s ansökningar om utförseltillstånd angavs som motiv till utförseln att det använda kärnbränslet skulle upparbetas i för att senare kunna utnyttjas som MOX-bränsle i . Upparbetningen av bränslet genomfördes , alltså efter det att upparbetningskontraktet undertecknades. Regeringen gav tillstånd36 till OKG att tillföra MOX- är mer radioaktivt än vanligt bränsle genom förekomsten av plutonium och hanteringen kräver därmed särskild hantering (Informationsblad om MOX-bränsle, SKI, 20050610). 34En bridreaktor (eller Breederreaktor) är en kärnreaktor som kan omvandla uran-238 till klyvbart plutonium-239. Ordet brid kommer från engelska breed, som betyder föda (fram). Bridreaktorn kan utvinna mångfaldigt mer energi ur naturligt uran än dagens vattenkylda termiska reaktorer. Bridreaktorer förutsätter upparbetning av använt kärnbränsle. 35Vid 5 olika tillfällen beviljades tillstånd för utförsel från av delmängder av det använda kärnbränslet till nämligen , , , och . 36M1999/3229/Mk. bränsle i sina reaktorer. OKG beställde därefter tillverkning av MOX-bränsle hos BNFL för att på det sättet återanvända det plutonium som lagrats i Sellafield.37 Upparbetning av använt kärnbränsle förutsattes –1983 också i lagstiftningen. Enligt den numera upphävda lagen (1977:140) om särskilt tillstånd att tillföra kärnreaktorer kärnbränsle m.m. (villkorslagen) föreskrevs som villkor för till- stånd att första gången få tillföra en kärnreaktor bränsle (ladd- ningstillstånd) att reaktorinnehavaren skulle ha företett ett avtal som på ett betryggande sätt tillgodoser behovet av upparbetning av använt kärnbränsle och ha visat hur och var en helt säker slutlig förvaring av det vid upparbetningen erhållna högaktiva avfallet kan ske. Om använt kärnbränsle inte avsågs bli upparbetat, skulle reaktorinnehavaren ha visat hur och var en helt säker slutlig förvaring av det kunde ske. Villkorslagen avsåg reaktorer för vilka tillstånd meddelats enligt atomenergilagen, men som inte tillförts kärnbränsle före . De fem reaktorer som tagits i drift fram berördes således inte av lagen, utan denna kom att gälla endast de reaktorer som då inte tagits i drift. Beträffande en reaktor, , som vid lagens ikraftträdande var färdigställd men ännu inte hade tagits i drift, meddelades särskilda bestämmelser. Laddningstillstånden för de svenska kärnkraftsreaktorerna kom att grundas på tre avtal mellan dåvarande Svensk Kärnbränsleför- sörjning AB och det franska företaget des Matières Nucléaires (Cogéma). Avtalen omfattade sammanlagt av de närmare använt kärnbränsle som hela det svenska kärnkraftsprogrammet beräknades ge upphov till. Den svenska politiken när det gäller använt kärnbränsle är inriktad på direkt slutförvaring av bränslet utan upparbet- ning38. Ett av motiven till denna hållning rör frågan om icke spridning av kärnvapen mot bakgrund av att plutonium frigörs vid upparbetningen. Hanteringen av frigjort plutonium anses också förbundet med vissa hälsorisker39. I förarbetena till kärntekniklagen uttalade statsrådet att det behövs ett långsiktigt handlingsprogram för en säker hantering av avfallet och att det därmed inte bör ske någon fortsatt bindning till 37Enligt uppgifter från Analysgruppen vid KSU, Faktablad nr 40, , årgång 9. 1983/84:60, NU 17, rskr 57. 39Informationsblad om MOX-bränsle, SKI, 20050610. upparbetningsalternativet.40 Enligt atomlagstiftningskommittén talade flera skäl, främst icke-spridningshänsyn, för en slutförvaring av använt kärnbränsle utan upparbetning. Emellertid ansåg stats- rådet att det var mindre lämpligt att i lag i förbjuda upparbetning eftersom förbud mot en viss hanteringsmetod också kan resultera i lösningar som senare kan visa sig vara mindre välgrundade.41 En intressant frågeställning med bäring på kretslopps- och hushållningsprinciperna är hur mycket energi som återstår i det använda kärnbränsle som mellanlagras i Clab i väntan på direkt- deponering i det planerade slutförvaret för använt kärnbränsle. För färskt bränsle med nuvarande typiska anrikningsnivåer på uran-235 återstår endast cirka en procent av uranet när bränslet har använts. Under drift bildas även plutonium som bidrar till av klyvningsprocessen. När bränslet är använt återstår förutom fissionsprodukter cirka en procent plutonium.42 Att återanvända bränslet är således inte möjligt utan upparbetning. Det plutonium som bildas under drift av en reaktor kan återvinnas genom upparbetning och tillverkning av MOX-bränsle. Därmed kan en del av den återstående energin återvinnas i lättvatten- reaktorer. Ytterligare energi skulle kunna utnyttjas vid drift av bridreaktorer. Genom kontinuerlig upparbetning, kan uranets bränsleutnytt- jandegrad höjas 60–100 gånger jämfört med hur uranet utnyttjas . Vissa fissionsprodukter som bildas i bränslet har ett stort kommersiellt värde som strålkällor, radiofarmaka eller för andra applikationer i vårt samhälle.43 Radiologiska risker förknippade med upparbetning av använt kärnbränsle Strålskydd är av största vikt vid upparbetningsanläggningar. Arbetstagarna skyddas från strålning genom kraftig strålskärmning och inneslutande väggar som omger det använda bränslet. Endast i undantagsfall får arbetstagarna tillträde till områden där bränslet hanteras och det sker i enlighet med bestämmelser om långtgående 1983/84:60 s. 28–29. 1983/84:60 s. 47–48. 42Analysgruppen vid KSU, nr 2, , årgång 22, s. 16. 43Analysgruppen vid KSU, nr 2, , årgång 22 s. 18. krav på strålskydd. I moderna anläggningar används fjärrstyrd teknologi och automatiserad utrustning för att både minimera dosen till arbetstagarna och förhöja anläggningens prestanda.44 Genom en kombination av lärdomar från driften av upparbet- ningsanläggningar och förbättringsåtgärder av såväl anläggningen i sig som arbetsmetoder har den genomsnittliga dosen till arbets- tagare minskat , från över 10 mSv per person till nuvarande nivåer på 1.5 mSv per person. Som jämförelse kan nämnas att flygplansbesättning har en genomsnittlig årlig dos om 2 mSv.45 Även siffror från upparbetningsanläggningen i , , visar på stadigt minskande doser till arbetstagarna, från 2.41 mSv till 0.82 mSv år 1997.46 Även dos till allmänheten har minskat, mycket tack vare att de radioaktiva utsläppen har reducerats. var den genomsnittliga dosen från radioaktiva utsläpp till individer i mindre än 0.1 mSv. Det kan jämföras med det årliga genomsnittliga dosen till individer från naturlig bakgrundsstrålning som uppgår till ungefär 2.2 mSv.47 - Utsläpp till omgivningen rapporterar OSPAR-kommissionen48 om utsläpp från kärntekniska anläggningar.49 Kommissionen noterar en minskning av total-alfautsläpp från kärntekniska anläggningar som mätningarna har pågått. Alfautsläppen från upparbetningsanläggningen var återigen lägre än föregående år och fortsätter därmed en fyrårig neråtgående trend avseende alfa-utsläpp från (2003: 0.41 TBq; 2004: 0.29 TBq; 2005: 0.25 TBq; 2006: 0.21 TBq; 2007: 0.125 noterar att tritiumutsläpp från de kärntekniska anläggningarna från en nivå på cirka 8 000 TBq/år –1992 till en toppnotering på 20 634 TBq. Ökningen berodde huvudsakligen på utsläpp från 44IAEA, Status and trends in spent fuel reprocessing, , s. 10. 45IAEA, Status and trends in spent fuel reprocessing, , s. 14. 46AEN/, Radiological impacts of spent nuclear fuel management options, 2000, s. 41. 47IAEA, Status and trends in spent fuel reprocessing, , s. 14. 48The Convention for the protection of the of the North-East har ratificerats av 15 länder (bl.a. ) och syftar till att skydda miljöer i nordöstra mot bl.a. radioaktiva substanser som orsakats av mänsklig påverkan. 49Nedanstående redovisning bygger uteslutande på information som har hämtats från OSPAR Commission: Liquid discharges from nuclear installations, 2009, s. 9–10. SOU 2011:18 Radioaktivt avfall upparbetningsanläggningen i (2001: 9650 TBq; 2002: 12 000 TBq; 2003: 11 900 TBq; 2004: 13 900 TBq). –2006 minskade utsläppen från La Hague (2005: 13 500 TBq; 2006; 2006: 11 100 TBq) men steg igen (12 000 TBq). Upparbetningsanläggningen i stod ensam för av de totala tritium- utsläppen räknat på samtliga rapporterade verksamheter. Tritiumutsläppen från har däremot minskat under de senast rapporterade åren 2004–2007 (2003: 3 900 TBq; 2004: 3 170 TBq, 2005: 1 570 TBq; 2006: 1 090 TBq; 2007: 628 TBq). Den förbättrade siffran beror till största del på att produktionen i minskade som ett resultat av den reducerade verksam- heten vid THORP-anläggningen 2007. Vad gäller den totala summan av utsläpp av beta-aktivitet från samtliga kärntekniska anläggningar har den sjunkit markant , från 491 TBq (1990) ner till 33.4 TBq (2007). Historiskt sett har dessa siffror dominerats av utsläpp från upparbetningsanläggningen i och bränslefabriken i . Dessa båda anläggningar fortsätter att stå för en stor del av utsläppen (2007) även om deras andel minskar . kunde de höga beta-utsläppen från (2001: 123 TBq) huvudsakligen tillskrivas radionukliden teknetium-99. Bidraget från teknetium-99 till det totala beta-utsläppet vid har stadigt minskat (2001: 79 TBq; 2002: 85 TBq; 2003: 37 TBq; 2004: 14 TBq; 2005: 6.7 TBq; 2006: 5.6 TBq; 2007: 4.9 TBq) och står nu för av anläggningens totala beta-utsläpp. -Säkerhetsrisker förknippade med upparbetning av använt kärnbränsle Det finns även säkerhetsrisker förknippade med upparbetning av använt kärnbränsle. Kriticitet är ett problem och vissa kriticitets- olyckor har hänt i upparbetningsanläggningar. Sådana anläggningar svarar faktiskt enligt för de flesta rapporterade kriticitets- olyckor i världen. Genom att plutonium frigörs vid upparbetningen är tekniken förknippat med frågeställningar som rör strävanden för att minska risken för spridning av kärnvapen. (NSG)50 finns regler om försiktighet vid export av upparbetnings- anläggningar och utrustning till dessa. driver inom NSG linjen att export av sådana anläggningar eller utrustning endast får ske till länder som redan har tekniken. Man vill alltså av icke- spridningsskäl begränsa antalet länder som har anläggning som möjliggör upparbetning av använt kärnbränsle. Markförvaren för lågaktivt avfall De markförvar för lågaktivt driftavfall som finns vid kärnkraftverken i och OKG är utformade på ett sådant sätt att avfallet placeras på en bottenplatta som samlar upp lakvattnet vilket leds till en extern barriär som begränsar utsläppen till recipient av urlakade radioaktiva ämnen och även tungmetaller. Markförvaret i Forsmark är även det förlagt ovan mark men för denna anläggning är den geologiska barriären placerad i direkt anslutning under avfallet. Det markförvar som finns vid anlägg- ningarna i Studsvik är till skillnad från de övriga delvis nedgrävt i marken. Vid samtliga anläggningar täcks avfallet med olika typer av material för att förhindra infiltration av vatten (ett s.k. tätskikt) och material för att förhindra skador på tätskiktet (ett s.k. skyddsskikt). Den aktivitet som deponeras kommer till största delen att klinga av vilket innebär att det endast är som krav på strålskärmning föreligger. I förvaret svarar sluttäckningen (tätskiktet och skyddsskiktet) för den nödvändiga strålskärmningen. Avfallet består till största delen av kompakterbara sopor såsom plats, trasor, isolering och förbrukade skyddskläder. Den reste- rande mängden avfall är icke kompakterbart och utgörs av bl.a. metallskrot, elkablar och betong. En stor del av avfallet är i regel brännbart. Att förbränna det brännbara avfallet i Studsviksanläggningen, vilken är den enda anläggningen i landet som kan ta emot avfallet för behandling, är givetvis kostsamt jämfört med att deponera avfallet i markförvar. För markförvaret vid Forsmarks kärnkraft- verk finns en prisuppgift om att deponering kostar 50 Som ett komplement till samarbetet inom icke-spridningsfördraget arbetar en grupp stater däribland , inom () för att förhindra att länder som försöker skaffa sig en kärnvapenarsenal får tillgång till kärnteknisk utrustning. NSG bildades och har varit medlem . Summan har beräknats genom att summan av beloppen i samtliga fakturor för en deponeringskampanj har dividerats med antalet kilo i kampanjen. Alternativet att förbränna det brännbara avfallet vid Studsviksanläggningen och deponera förbränningsaskan tillsammans med det icke brännbara avfallet i SFR beräknas till per kg.51 Någon prisuppgift finns inte för vad det skulle kosta att dekontaminera t.ex. radioaktivt metallskrot för återanvändning eller återvinning av metallen. Principerna om återanvändning och återvinning har inte fått något större praktiskt genomslag när det gäller radioaktivt avfall och använt kärnbränsle. Anledningen är främst politiska ställnings- taganden men även ekonomiska hänsyn och strålsäkerhetsaspekter kan ha spelat in. Frågan är då om det är önskvärt från miljösynpunkt att åter- användning och återvinning får ökad tillämpning som behandlings- metoder för det radioaktiva avfall som uppstår på strålsäkerhets- området. Återanvändning i betydelsen att radioaktivt ämne eller föremål används på nytt utan annan förberedande bearbetning än rengöring eller reparation kan bli aktuell för t.ex. mycket lätt kontaminerat metallskrot eller verktyg som efter noggrann avtorkning åter kan användas. Det använda kärnbränslet är däremot inte möjligt att återanvända utan komplicerad teknik eftersom endast en mycket liten del uran kvarstår när bränslet har använts fullt ut i en reaktor. För att kunna ta tillvara den outnyttjade energin i bränslet krävs således upparbetning.