sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Ett inte ovanligt fall är att den som bevittnar en svår olycka eller ett grovt våldsbrott drabbas av chock med åtföljande handlingsförlamning. Om ett sådant chocktillstånd i ett enskilt fall inte skulle vara tillräckligt djupgående för att helt befria den handlingspliktige från ansvar bör det i varje fall kunna tillgodoräknas honom som en förmildrande omständighet. En försvårande omständighet kan vara att den handlingspliktige visat prov på uppenbar likgiltighet för den nödställdes liv eller lidande. Situationen kan exempelvis vara den att den handlingspliktige haft goda möjligheter, kanske , att utan egen fara eller uppoffring rädda den nödställde till livet men underlåtit detta. Om det i ett sådant fall inte heller i övrigt föreligger några ursäktande omständigheter synes ett fängelsestraff i den nedre delen av straffskalan inte vara tillräckligt. Ett konkret exempel kan vara att någon iakttagit en persons dödskamp utan ens vidta en så enkel åtgärd som att kalla på hjälp. Ett annat exempel kan vara att någon känner till att en svår tåg-, båt- eller flygolycka kommer att inträffa (utan att straffbestämmelserna i 10 kap. 13 § eller 23 kap. 6 § BrB är tillämpliga) där människoliv kommer att gå till spillo, men på ett oursäktligt sätt låter bli att varna för den annalkande katastrofen. Ett tredje, måhända något mer realistiskt exempel på när fängelsestraff kan komma i fråga, är att underlåtenhetsansvaret aktualiseras i fall då den handlingspliktige befunnit sig på platsen för en svår misshandel, kanske med dödlig utgång, eller för en misstänkt mordbrand, men inte kan övertygas om annat än att ha underlåtit att ingripa till de nödställdas räddning. Det rör sig då om situationer som med nuvarande lagstiftning undantagsvis kan vara Appendix – En lagteknisk modell åtkomliga för lagföring med stöd av nämnda bestämmelser om underlåtenhet att avslöja ett pågående brott (23 kap. 6 § första stycket) eller underlåtenhet att avvärja allmänfara (13 kap. 10 §). I rättspraxis har dessa stadganden vid enstaka tillfällen utnyttjats som reservbestämmelser i det från rättssäkerhetssynpunkt betänkliga syftet att skipa materiell rättvisa när bevisningen inte räcker till; mest bekant är det så kallade Kodefallet 1996. Det kan finnas skäl att med avseende på sådana situationer mer än eljest understryka vikten av att ett eventuellt straffansvar förutsätter att samtliga såväl objektiva som subjektiva krav är uppfyllda. 6.2Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 2 kap. 6 § För skada som vållats genom underlåtenhet att bistå nödställd eller att avslöja brott ska ersättning enligt denna lag inte betalas enbart på den grund att straff för underlåtenhet kan följa enligt 3 kap. 9 a § eller 23 kap. 6 § första stycket . förslag till lagstiftning om straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd innehöll inte några skadeståndsrättsliga överväganden. Två av remissinstanserna beklagade detta och efterlyste en utredning rörande de skadeståndsrättsliga konsekvenserna för den som bryter mot lagen genom att försumma sin biståndsplikt. Genom den föreslagna ändringen i skadeståndslagen slås fast att förutsättningar för skadestånd på grund av brott inte föreligger enbart för att någon på ett ansvarsgrundande sätt har försummat sin biståndsplikt enligt 3 kap. 9 a § BrB. Situationen jämställs alltså med vad som gäller då någon underlåter att avslöja brott i fall då sådan skyldighet föreligger enligt . Några särskilda skadeståndsrättsliga tillämpningsproblem uppkommer därmed inte i det angivna hänseendet. En annan skadeståndsrättslig fråga är i vad mån den nödställde kan bli ersättningsskyldig för kostnader som den handlingspliktige orsakat sig själv och andra för att kunna fullgöra sin plikt att bistå den nödställde. Det kan gälla både person- och sakskador och dessa kan ha drabbat den handlingspliktige såväl som tredje man. Appendix – En lagteknisk modell skadeståndsrättsligt hänseende skiljer sig emellertid dessa skadefall inte från de som och även fortsättningsvis kan uppkomma när någon bistår en nödställd utan att situationen är så allvarlig att den som underlåter att hjälpa kan straffas för detta. Rättsfiguren är inom skadeståndsrätten känd som tjänster utan uppdrag eller negotiorum gestio. Rättsområdet hör inte till de mer lättillgängliga men kompliceras alltså inte ytterligare genom den föreslagna ansvarsbestämmelsen. I förteckningen har uteslutits betänkanden, propositioner och annat offentligt tryck. På den kanadensiska webbsidan finns hänvisningar till cirka 500 vetenskapliga arbeten på engelska och franska om eller med anknytning till frågan om skyldighet att bistå nödställda. , Är civilkurage något att lagstifta om?, Artikel i 2011 s. 1 ff. , Straffrättens allmänna del, 1970 (Citeras ). Andenæs/Matningsdal/Rieber-Mohn, Alminnelig strafferett, 5. utgave, 2004. /Andenæs, Speciell strafferett og formuesforbrytelsene, 2009 (Citeras / Andenæs). /Ulväng/Jareborg, Kriminalrättens grunder, 2010 (Citeras /Ulväng/Jareborg). /Lernestedt/Ulväng, Katedralen – tre texter om straffrätt, 2009. Per Bauhn, The Value of , 2003. Bauhn/, Till frihetens försvar – En kritik av den normativa multikulturalismen, 2009. /Strömbäck, Skadeståndslagen, En kommentar, 3 uppl., 2008 (Citeras /Strömbäck). , Journalismen och rätten, Artikel i 1997/1998. , Objektiva värden i praktisk belysning, Artikel i 1998/1999. , A Theory of Strict Liability 2, , 1973. m.fl., The unresponsive bystander: Are bystanders more responsive in dangerous emergencies?, Artikel i , 2005:35. , The good samaritan in recent American moral philosophy, Artikel i investigations, 1981. , My keeper? : , children, and compelled donation, artikel i 2/2007. Vagn , , . udgave, 2001. Vagn m.fl., Kommenteret straffelov Speciel del, 9. udgave, 2008. En introduktion, 2 uppl., 2000. /Radetzki, Skadeståndsrätt, 7 uppl., 2006 (Citeras /Radetzki). , The Duty to Rescue in Tort and Criminal , The Philosophy of : , 1999. , An argument against a legal duty to rescue, Artikel i of social philosophy, 1995. , Rescue Without : An Empirical Perspective on the Duty to Rescue, 2005. , Tjänster utan uppdrag, 1973 (Citeras Håstad). , Strafrecht, Allg. Teil, 2. Aufl., 1991. , Allmän kriminalrätt, 2001. , Der schwedische Verbrechensbegriff, Artikel i für , 2001. , Skadeståndsrätt, 4 uppl., 1969. , Grundläggning av sedernas metafysik, 2006 (1785, 1797). , Straffbar underlåtenhet – En framställning om skyldighet att agera, Examensarbete 2006. Kommentar till , m.fl., skilda utgivningsår (Citeras KBrB). Problem och principer. , Liberalen, straffrätten och samhällsgemenskapen. Manning//. The murder and the social psychology of helping: The parable of the 38 witnesses. , Nödvärnsexcess med livsfarligt våld, Artikel i 2010/2011. Matningsdal/Bratholm, Straffeloven med kommentar, 1997. , Juristernas nära förflutna. Rättskulturer i förändring. , The Possibility of Altruism, 1970. , Utsikt från ingenstans, 1993. , Underlåtenhet inget brott utan stöd i lag, Artikel i 2003/2004. , Anarki, stat och utopi, 1974. , Värdenihilismen och den konstruktiva juridiken, Artikel i 1998/1999. , En teori om rättvisa, 2000 (1971). Thane , The Myth of Moral , 2004. , in a sea of obligation: limits of the duty to rescue, Working Paper nr 18, 2000. Studier i skadeståndsrättslig argumentation, 2007. , Praktisk etik, 1979. , Det liv du kan rädda, 2009. , The Proposed Duty to Inquire as Affected by Recent Criminal in the Supreme Court, Artikel i , 2000. , The Good Samaritan in European Private , 2000. , Allmän straffrätt i vad angår brotten, 1976. (Citeras Strahl). , Underlåtenhet att bistå nödställd, Examensarbete 2007. , Kan lämnande eller mottagande av pengar för medhjälp till brott vara straffbar förberedelse?, Artikel i till Hans Thornstedt, 1988. (Citeras Welamson). , Take a look at dig själv, 2008. , Juristokratin och Den Skandinaviska rättsrealismens uppgång och fall, Artikel i , 2009. , Underlåtenhet att reagera på annans brott. Underlåtenhet att bistå nödställd. Examensarbete i straffrätt, 1998. , Orättens rötter, Artikel i dec//1996. Skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer En särskild utredare ska göra en genomgripande analys av behovet av att ändra lagstiftningen om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer. Utredaren ska undersöka om befintliga bestämmelser, t.ex. i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor eller 23 kap. 6 § om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott, bör förtydligas, utvidgas eller ändras på något annat sätt, exempelvis genom att bestämmelserna samlas. Utredaren får också pröva om ändringar bör göras genom att nya bestämmelser införs. Utredaren ska föreslå de lagändringar som han eller hon anser påkallade. Om utredaren gör bedömningen att det saknas behov av lagändringar, ska detta redovisas. Förslag till lagändringar ska dock presenteras. Utredaren ska överväga föreslagna lagändringars förhållande till annan lagstiftning. Uppdraget ska redovisas . I svensk rätt finns inte någon generell skyldighet att agera vid fara för liv eller hälsa eller omfattande förstörelse av egendom. Det finns dock en plikt att handla i vissa situationer enligt följande bestämmelser. I 2 kap. 1 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor föreskrivs en skyldighet att, om det är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp för den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller olycka som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller för miljön. Bestämmelsen är straffsanktionerad. Enligt 23 kap. 6 § kan straffansvar åläggas den som underlåter att anmäla eller annars avslöja vissa allvarliga brott, t.ex. mord, dråp, grov misshandel, våldtäkt och rån, som är å färde, dvs. som ännu inte är avslutade. För ansvar krävs att anmälan kan ske utan fara för den anmälningsskyldige eller dennes närmaste. I rättsfallet RH 1997:1, det s.k. Kodemålet, fann hovrätten att en person hade gjort sig skyldig till straffbar underlåtenhet att avslöja grov misshandel genom att inte använda sin mobiltelefon för att tillkalla hjälp. Hovrätten uttalade att så fort det finns någon, om än liten, möjlighet att ett allvarligt brott kan komma att avvärjas genom ett avslöjande finns det ett klart intresse av att det finns ett påtryckningsmedel för att få avslöjandet till stånd. Det finns även andra bestämmelser som innefattar en plikt att agera i vissa fall. Bland dessa kan nämnas följande. Av 13 kap. 10 § följer ett straffansvar för den som underlåter att avvärja fara för brand, ofärd eller allmän fara som han eller hon själv har framkallat. Enligt 23 kap. 6 § finns en skyldighet att hindra brott som gäller för föräldrar och andra uppfostrare samt förmyndare i förhållande till den som står under deras vård eller lydnad. En förutsättning är att det kan ske utan fara för den handlingsskyldige eller dennes närmaste. Straffansvaret har alltså utformats på olika sätt beroende på om det är genom brott eller på grund av en olycka som situationen uppstått. Utöver den plikt att handla som följer av uttrycklig reglering kan en sådan skyldighet finnas enligt den s.k. garantläran. Det handlar här om situationer då en person befinner sig i en garantställning och därmed har en särskild förpliktelse att skydda eller hjälpa en annan person. En sådan plikt har föräldrar mot sina barn. En garantställning kan vidare följa för t.ex. badvakter och förskolepersonal i förhållande till badgäster respektive barnen på en förskola. Vidare är den som har ansvar för någon form av riskkälla som har medfört en farlig situation för någon annan skyldig att bistå denne. I skadeståndsrättsligt hänseende förutsätts normalt att skadeståndsskyldighet grundas på skadegörarens aktiva handlande. Skyldighet att utge skadestånd för skador som har uppkommit till följd av någons passivitet kan dock finnas i vissa fall. Gemensamt för dessa är att det ska ha funnits en skyldighet att handla på ett sätt som hade hindrat skadan. Frågan om införande av generella regler om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer har behandlats vid flera olika tillfällen i och av olika utredningar. föreslog i sitt slutbetänkande Reformerad räddningstjänstlagstiftning (SOU 2002:10) att den nya lagen om skydd mot olyckor skulle innehålla en generell bestämmelse om skyldighet för var och en att vidta skäliga åtgärder till skydd mot olyckor. Den föreslagna skyldigheten begränsades till att avse förebyggande åtgärder som den enskilde själv skulle vidta för att skydda sig och sin egendom och för att inte orsaka olyckor. Den dåvarande regeringen ansåg emellertid att det skulle föra alltför långt och medföra betydande svårigheter av rättslig art, bland annat avgränsningssvårigheter, att låta en sådan princip komma till uttryck i en lagbestämmelse (prop. 2002/03:119 s. 50 f.). föreslog i sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) att ett straffrättsligt ansvar skulle införas för den som underlåter att tillkalla hjälp, försöka rädda eller på annat sätt bistå en person som befinner sig i allvarlig fara för liv eller hälsa eller i en därmed jämförlig utsatt situation. En allmän förutsättning för ansvar var att ett ingripande skäligen kunde begäras med hänsyn till omständigheterna. Från straffansvaret undantogs ringa fall liksom fall där ett ingripande inte kunnat ske utan fara för den handlande eller för någon annan. föreslog också vissa ändringar i bestämmelserna om skyldighet att anmäla, avslöja eller hindra brott. Straffansvaret skulle gälla straffbelagd gärning i stället för brott, vilket innebar att det för ansvar inte skulle krävas att den som begick den gärning som skulle avslöjas eller hindras uppfyllde det subjektiva rekvisitet. Vidare skulle straffansvaret utvidgas till att omfatta underlåtenhet att anmäla, avslöja eller hindra medverkansgärningar knutna till huvudgärningen. för ansvar för underlåtenhet att anmäla eller avslöja en straffbelagd gärning krävas att gärningen helt eller delvis kunnat förhindras genom den handlingspliktiges agerande. Ansvarsfrihet skulle gälla för situationer då även någon annan än den handlingspliktige själv eller dennes närmaste, t.ex. en arbetskamrat, varit i fara. Förslaget om ett generellt straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd fick ett blandat remissmottagande medan de föreslagna ändringarna avseende skyldighet att anmäla, avslöja eller hindra brott fick ett i huvudsak positivt remissbemötande. Den dåvarande regeringen konstaterade att det i och för sig finns ett värde i att införa ett generellt straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd. Genom en sådan straffbestämmelse bekräftar samhället den allmänna moraliska skyldighet som finns att hjälpa någon som befinner sig i en nödsituation. Dåvarande regeringen fann dock att vissa nackdelar, bland annat avgränsningssvårigheter, vägde tyngre än de skäl som talade för ett generellt straffansvar (prop. 2000/01:85 s. 21–25). I fråga om förslaget till ändringar i bestämmelserna om skyldighet att anmäla, avslöja eller hindra brott gjordes bedömningen att inte heller detta borde genomföras (a. prop. 17–19). instämde i regeringens bedömningar (bet. 2000/01:JuU25, rskr. 2000/01:224). har därefter vid olika tillfällen behandlat och avslagit motioner i frågan. Behovet av en utredning har frågan om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer åter blivit aktuell. Förnyade krav på en generell sådan lagstiftning har följt bland annat efter ett antal uppmärksammade fall där personer har bevittnat våldsbrott utan att vidta någon åtgärd. Regeringen har också regeringsförklaring utlovat att möjligheten att införa en lagstadgad skyldighet för var och en att efter förmåga ingripa när någon är i nöd ska utredas på nytt. En särskild utredare ska göra en genomgripande analys av behovet av att ändra lagstiftningen om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer. Analysen ska innefatta en kartläggning av nuvarande skyldigheter att vidta sådana åtgärder. Såväl lag och annan författning som garantläran ska behandlas. Begreppet åtgärd ska ses i ett vidare sammanhang. En jämförelse ska göras med lagstiftningen i , och samt och andra relevanta länder. Mot bakgrund av kartläggningen och jämförelsen ska utredaren undersöka om befintliga bestämmelser, t.ex. i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor eller 23 kap. 6 § om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott, bör förtydligas, utvidgas eller ändras på något annat sätt, exempelvis genom att bestämmelserna samlas. Utredaren får också pröva om ändringar bör göras genom att nya bestämmelser införs. I sina överväganden ska utredaren beakta att ändringar kan utformas så att dels kravet på tydlighet och förutsebarhet uppfylls, dels risken för oönskade effekter av lagstiftningen undviks. Avvägningen mellan ett krav på agerande och intresset av att åtgärden kan vidtas utan allvarlig fara bör klart framgå. I detta sammanhang uppkommer det frågor kring å ena sidan den enskildes förmåga att agera och å andra sidan den aktuella situationen eller det behov av hjälp som den nödställde har. Vidare kan det uppkomma frågeställningar av etisk natur, t.ex. vilket ansvar som bör vila på den som underlåter att hjälpa någon som själv har försatt sig i en livsfarlig situation. Andra frågor som måste belysas är bland annat vem som är skyldig att agera när flera personer är närvarande på den plats där den farliga situationen uppkommit eller där någon är nödställd. Utredaren ska föreslå de lagändringar som han eller hon anser påkallade. Om utredaren gör bedömningen att det saknas behov av lagändringar, ska detta redovisas. Förslag till lagändringar ska dock presenteras. Utredaren ska överväga föreslagna lagändringars förhållande till annan lagstiftning. Utredaren ska då bland annat analysera hur förslagen förhåller sig till befintliga regler om skadeståndsskyldighet. Uppdragets genomförande och tidsplan Utredaren ska vid behov samråda med de myndigheter och organisationer som verkar inom det område som uppdraget avser. Utredaren ska redovisa ekonomiska konsekvenser av förslagen och hur ökade kostnader bör finansieras. Uppdraget ska redovisas . 1.Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. 2.Välfärdsstaten i arbete. Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. 3.Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. 4.Genomförande av om inre vattenvägar i svensk rätt. 5.Bemanningsdirektivets genomförande i . 6.Missbruket, Kunskapen, Vården. 7.Transporter av frihetsberövade. – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. 9.Barnen som samhället svek. Åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. En ny väg för arbetet mot dopning. – utvärdering av förhandlingsarbetet jämte överväganden om brukaravgifter och lånevillkor. 13.Uppföljning av signalspaningslagen. 14.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2011 – geologin, barriärerna, alternativen. 16.Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? Transporter av frihetsberövade. Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? Uppföljning av signalspaningslagen. Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. Missbruket, Kunskapen, Vården. Barnen som samhället svek. Åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. Välfärdsstaten i arbete. Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2011 – geologin, barriärerna, alternativen. Genomförande av om inre vattenvägar i svensk rätt. – utvärdering av förhandlingsarbetet jämte överväganden om brukaravgifter och lånevillkor. En ny väg för arbetet mot dopning. Bemanningsdirektivets genomförande i .