sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — I trähus innehåller byggnadsmate- rialet inte så mycket uran och torium, som det inte heller dämpar strålningen från marken särskilt mycket. betong- hus dämpar visserligen strålningen från marken, men innehåller istället själva varierande mängder radioaktiva ämnen. Förutom att den direkta strålningen från byggnadsmaterialet därför i vissa fall kan bli förhöjd, så kan det även avge radon till inomhusluften. Radonet ger då via inandning en intern exponering för alfastrål- ning. Radon kan också tränga in i våra bostäder från marken under byggnaden. Studier av radondynamik har visat på stora skillnader i inomhusluft beroende på marktyp, huskonstruktion, typ av hus- grund och ventilation. Uran, torium och deras sönderfallsprodukter finns inte endast bundna i olika mineraler i berg och jordlager, utan frigörs även i marken och kommer då in i de biogeokemiska kretsloppen. Män- niskan kan då få i sig dessa ämnen via dricksvatten, främst från bergborrade brunnar, och föda. Radon i dricksvatten påverkar män- niskor främst som en källa till radon i inomhusluften. Naturliga förekomster av kalium innehåller en blandning av olika isotoper av grundämnet, varav en är den radioaktiva isotopen kalium-40. Den ger externa stråldoser på samma sätt som uran och torium, och normalt även i ungefär samma omfattning. Dessutom bidrar kalium-40 alltid med en betydande interndos, på grund av att isotopen ingår i det kalium som finns i stora mängder i kroppen. Kaliumhalten i olika vävnader regleras av kroppen själv, vilket innebär att den interna stråldosen från kalium-40 är ungefär lika hög i hela befolkningen. 2.2.3Joniserande strålning producerad av människan Den största exponeringen för artificiellt producerad strålning orsakas av röntgendiagnostik inom sjuk- och tandvården, och är alltså avsiktlig. Strålningen produceras i röntgenutrustningen och innebär inte något användande av radioaktiva ämnen. Under 1900- talet har människor genom olika aktiviteter också producerat och i viss mån spridit radioaktiva ämnen till omgivningen. Dessa aktivi- teter har lett till att den stråldos som människor får har ökat. Ökningen är normalt liten, men det finns en variation inom befolkningen. De mänskliga aktiviteter som spridit mest radioaktivitet till omgivningen i har dels varit de atmosfäriska kärnvapen- provsprängningarna, som utfördes , dels som inträffade . Mindre utsläpp sker också från kärntekniska anläggningar och andra verk- samheter med strålning, till exempel sjukvård, forskning och industri. Den första kärnvapensprängningen utfördes i . utförde främst och , men också Stor- , och , atmosfäriska kärnvapenprov. Först kom ett tillfälligt provstopp men 1961 återupptogs prov- sprängningarna i stor skala igen. De kulminerade innan ett partiellt provstoppsavtal trädde i kraft . och skrev dock inte på avtalet. flyttade sin testverksamhet till på södra halvklotet varför tillskott från provsprängningar av ny akti- vitet till efter 1967 helt kan hänföras till kinesiska provsprängningar vilka pågick . har alla kärnvapenprov i världen varit underjordiska, och de ger inte upphov till någon storskalig spridning av aktivitet. Vid provsprängningar av stora laddningar fördes huvuddelen av aktiviteten genom den lägre troposfären och högre upp i stratos- fären. Det innebar att aktiviteten kundes spridas över hela norra eller södra halvklotet beroende på var sprängningen ägde rum. Nedfallet från en specifik laddning skedde och den blev därmed relativt jämnt fördelad över ett stort landområde. Det totala nedfallet på norra halvklotet var nära kopplat till den totala laddningen i proven. Förutom nedfall av de radioaktiva partiklarna skedde en urtvättning av atmosfären med nederbörden. Det ledde till att den totala depositionen blev större i områden med högre årsnederbörd. I samband med provsprängningarna spreds ett stort antal radionuklider där många var kortlivade, men där de långlivade nukliderna, främst strontium-90 och cesium-137, fortfarande finns kvar i den svenska miljön. Radioaktiva partiklar från reaktorhaveriet i Tjernobyl spreds i troposfären upp till några . Nedfallet drabbade därför ett mer begränsat geografiskt område jämfört med provsprängningarna. Utsläppet från Tjernobyl orsa- kade 1986 en kraftig förhöjning av cesium-137 i luft i , med aktiviteter som var högre än under provspräng- ningarnas tid. De höga halterna av cesium i luften sjönk dock snabbt eftersom det var ett utsläpp som inte nådde upp i stratosfären. Där den förorenade luften drog fram över delar av var torrdepositionen av cesium i samma storleksordning som den totala depositionen från provsprängningarna. I de områ- den där det råkade regna blev emellertid nedfallet 50– 100 gånger högre. Även jod-131 fanns i nedfallet från Tjernobyl- olyckan, men på grund av den korta halveringstiden, , utgjorde jod en exponeringskälla . Det sker ett visst utsläpp av radioaktiva ämnen från alla kärn- tekniska anläggningar även vid normal drift. De är mycket små och exponeringen till allmänheten är försumbar4. I samband med större servicearbeten och bränslebyten kan utsläppen bli större, men exponeringen är fortfarande mycket låg jämfört med bakgrunds- strålningen från naturligt förekommande radioaktiva ämnen. De nuklider som uppträder mest frekvent i mätbara mängder i omgiv- ningarna runt anläggningarna och som kan härledas från verken är mangan-54, kobolt-58, kobolt-60, zink-65, silver-110m och cesium- 137. Andra nuklider som släpps ut i större mängder är väte- 3 (tritium), kol-14 och olika ädelgaser. Utsläpp av radioaktiva ämnen i samband med elproduktion sker även från förbränning av fossila bränslen och har beräknats ge en kollektiv dos som är cirka 20 gånger högre per GWår jämfört med kärnkraftverken.5 Avsiktlig exponering för joniserande strålning och utsläpp av radionuklider är en del av sjukvårdens vardag. Röntgenstrålning och radioaktiva ämnen är viktiga hjälpmedel för att diagnostisera och behandla olika sjukdomar. Röntgenstrålning används både för att diagnostisera sjukdomar men även som hjälpmedel i kompli- cerade behandlingar för vägledning i kirurgiska ingrepp. Inom nukleärmedicinen används radionuklider i lösning eller gasform för både diagnostik och strålbehandling. Vanliga nuklider som används inom sjukvården är fluor-18, teknetium-99m, jod-131 och sama- rium-153. För extern strålbehandling med högenergetisk röntgen- strålning används främst acceleratorer men även inkapslade radioaktiva strålkällor förekommer för strålbehandling där strål- källan förs in i patienten, s.k. brachyterapi. Det är framför allt iridium-192 som används för detta ändamål. 4Se Radiation (UNSCEAR) rapport of Radiation Protection – status of levels and effects of ionizing radiation, 20 October 2008. Sources and Effects of Ionizing Radiation. Radiation, 1993 Report to the General , with scientific annexes. United Nations sales publication E.94.IX.2. United Nations, , 1993. Även inom forskning och industri används joniserande strålning i olika syften, till exempel densitetsmätning, eliminering av statisk elektricitet, fukthaltsmätning, färgtorkning/härdning, nivåmätning, radiografering och sterilisering. Man använder såväl röntgenutrust- ningar och acceleratorer som slutna, inkapslade, radioaktiva strålkällor i dessa tillämpningar. I laboratorier används en mängd radioaktiva spårämnen för forskning inom bland annat bioteknik och kemi och man använder spårämnen i fältförsök i miljön och i processindustrin för flödesmätningar. Vanliga nuklider är tritium- 3, natrium-24, fosfor-32, brom-82, teknetium-99m, cesium-137, kobolt-60 och iridium-192. Både naturligt förekommande och konstgjorda radioaktiva ämnen i miljön kan anrikas i vissa industriella processer där stora mängder material används, till exempel i filter från vattenverk och pappersbruk och i aska från värmeverk. Dessa material kan också utgöra en källa till exponering om de inte tas om hand på rätt sätt. Joniserande strålning i konsumentartiklar I vissa fall förekommer joniserande strålning i produkter som efter granskning och godkännande av tillsynsmyndigheten får säljas till allmänheten. Den vanligaste produkten är brandvarnare men svaga strålkällor har också använts i kikare och pejlkompasser. användes radiumlysfärg i klockor och en mängd andra föremål. Rökdetektorer är en produkt liknande brandvarnare som inne- håller radioaktivt ämne och som är avsedd att vid begynnande brand ge signal till automatisk brandlarmanläggning eller annan brandbekämpande eller brandbegränsande utrustning. Icke-joniserande strålning delas in i optisk strålning och elektro- magnetiska fält. Optisk strålning och elektromagnetiska fält är elektromagnetisk strålning som inte förmår slå sönder atomer eller molekyler. De delas upp i ytterligare stråltyper efter frekvens. Den optiska strålningen delas in i ultraviolett strålning (UV), synlig strålning och infraröd strålning. Elektromagnetiska fält delas in i mikrovågor, radiovågor och lågfrekventa och statiska fält vilka t.ex. uppträder runt elledningar och elektriska apparater. Solen är den huvudsakliga källan till ultraviolett (UV) strålning. De faktorer som främst påverkar UV-strålningens intensitet är sol- höjd, molnighet, markreflektion6 och fri himmel. Hur stor exponering människor utsätts för är i hög grad beroende av beteendet, det vill säga hur länge man vistas ute i solen, vilken tid och hur man skyddar sig med kläder, sol- glasögon m.m. UV-strålning kan också uppkomma på konstgjord väg (till exempel i solarier och elsvetsar). Sådan exponering kan ske inom industrin (svetsning), medicinsk behandling, i solarier i kosmetiskt syfte, men även lysrör avger små mängder UV-strålning. Inten- siteten kan i vissa solarier vara jämförbar med solen i tropikerna. Synlig strålning är den del av den optiska strålningen som människan kan uppfatta med sina ögon. I stora doser t.ex. från en elsvets, en stark laser eller från solen själv kan intensivt ljus vålla bestående skador i ögats näthinna. Infraröd strålning sänds ut och tas upp av alla föremål, till exempel spisplattor och glödlampor. Det finns belagt att infraröd strålning på lång sikt kan förorsaka linsgrumling (grå starr) t.ex. bland smältverksarbetare och glasblåsare. Dessa skador är bestående. Alla elektriska apparater och installationer är omgivna av både elektriska och magnetiska fält. Det finns ett ökande antal källor till dessa så kallade elektromagnetiska fält, både i utomhus- och inomhusmiljön. Det gäller apparater och installationer kopplade till det fasta elnätet såväl som trådlösa tillämpningar som utnyttjar 6 Snö kan reflektera av solens strålar medan gräs, jord och vatten reflekterar . radioteknik, radio- och tevesändningar, mobiltelefoni, trådlösa datanät m.m. Förutom i statiska fält kan elektromagnetiska fält delas in i olika frekvensområden. Här görs en indelning i lågfrekventa (– ) och radiofrekventa fält, inklusive mikrovågor (– 300 GHz). Vid låga frekvenser absorberas elektriska fält av bygg- nader och liknande, medan lågfrekventa magnetfält och hög- frekventa elektromagnetiska fält dämpas i betydligt mindre utsträckning. Statiska fält (frekvensen är ) finns överallt i naturen. Det jordmagnetiska fältet är det viktigaste exemplet. Fältet orsakas av strömmar av flytande järn i jordens inre. Det finns också naturligt förekommande statiska elektriska fält, till exempel mellan jono- sfären och markytan. De vanligaste källorna till artificiella statiska fält är exponering i spårbunden trafik som drivs med likström, som till exempel spårvagnar och tunnelbana. Statiska fält som är avse- värt större än jordens magnetfält är ovanliga. Starka fält förekom- mer till exempel kring magnetkameror inom sjukvården och viss elintensiv industri, till exempel aluminiumsmältverk. En vanlig källa till kontinuerlig exponering för lågfrekventa fält är kraftledningar. Kraftsystemet i arbetar vid frekvensen , vilket innebär att fält från kraftledningar och elinstallationer huvudsakligen har samma frekvens. Normala byggnadsmaterial har liten skärmverkan för magnetiska fält, varför hus som ligger nära stora kraftledningar har förhöjda magnetfält inomhus. Magnetfältet avtar dock snabbt med avståndet från kraftledningen. Även trans- formatorstationer inne i en byggnad kan ge förhöjda magnetfält inomhus. De elektriska fälten från kraftledningarna skärmas effektivt av väggar i byggnader varför man normalt inte får något elektriskt fält inomhus. En annan källa till exponering för lågfrekventa fält är så kallade vagabonderande strömmar i byggnader. I elkablar alstrar de parallella trådarna var och en ett magnetfält, men eftersom strömmen i trådarna har motsatt riktning ger det magnetfält med motsatta riktningar som nästan helt släcker ut varandra. Vaga- bonderande strömmar uppkommer när ström går i retur via andra ledningssystem än den avsedda elkabeln, till exempel i vatten- ledningar eller fjärrvärmeledningar. I och med detta blir inte alla strömbanor parallella och motriktade och magnetfälten uppkom- mer. Vagabonderande strömmar står för en stor del av magnetfälts- exponeringen i stadsmiljö. Olika typer av elektrisk utrustning som till exempel bild- skärmar, belysningsarmaturer och hushållsmaskiner ger mer till- fällig exponering för 50 Hz-fält. Fältstyrkan avtar snabbt med avståndet så att betydande exponeringsnivåer endast kan uppmätas i den omedelbara närheten. Induktionsspisar, TV-apparater och bildskärmar är exempel på källor till magnetfält med andra frekvenser. De ger vanligen magnetfält med frekvenser på 20–400 kHz. Elektriska järnvägar ger också upphov till elektriska och magnetiska fält med andra frekvenser än . Elsystemet i det svenska järnvägsnätet arbetar med spänning med frekvensen . Liksom för kraftledningar dämpas de elektriska fälten från järnvägarna kraftigt av väggarna i byggnader, medan magnetfälten däremot till stor del tränger in i byggnader. Fälten från järnvägarnas elsystem varierar med trafiken. Även inne i vagnar och lok uppstår elektriska och magnetiska fält. Många larmbågar som används för stöldlarm i affärer, bibliotek m.m. alstrar lågfrekventa magnetfält, medan andra larmbågssystem istället använder radiofrekventa fält. Högfrekventa fält orsakas bland annat av radiomaster, radaranlägg- ningar, mobiltelefoner och mobilmaster. Man bedömer att allmän- hetens exponering för radio- och TV-sändare samt från bassta- tioner är låg och att det är osannolikt att exponering för sändare skulle utgöra någon hälsorisk. När det gäller mobiltelefoner tillämpar försiktighetsprincipen, det vill säga att onödig exponering bör undvikas. En svag misstanke om eventuella hälsoeffekter i kombination med att en stor del av befolkningen använder mobiltelefon regelbundet gör att det är befogat att minska onödig exponering. Radiofrekventa fält mellan och 300 GHz kallas ibland mikrovågor och frekvenser mellan 1 och 30 GHz används för bland annat radar, mikrovågslänkar och satellitkommunikation. För radiokommunikation används vanligen frekvensområdet till 3 GHz. Mobiltelefoni utnyttjar huvudsakligen frekvenser mellan cirka 880 och . Hur stor exponeringen för radio- frekventa fält blir från en sändare beror på flera faktorer, bland annat uteffekten, antennens utformning och avståndet till källan. Radiofrekventa fält dämpas också av till exempel byggnader och dämpningen är kraftigare för högre frekvenser än för lägre. Sändarnas uteffekt dimensioneras för att ge god mottagning på avsedd plats och varierar därför kraftigt mellan till exempel radiomaster som ska ge god mottagning inomhus på långa avstånd från masten och en trådlös datormus som har en begränsad räckvidd. Uteffekten varieras också ofta efter för tillfället rådande förhållanden. Basstationer för mobiltelefoni och mobiltelefonerna anpassar själva automatiskt styrkan efter hur bra förbindelsen är mellan telefon och närmaste basstation och de sänder bara med högsta styrkan i undantagsfall. Trådlösa datornätverk, datormöss och tangentbord ger låga exponeringar. Mikrovågsugnen är en annan källa till exponering för radiofrekventa fält. En mikrovågsugn arbetar med frekvensen . Den dominerande exponeringen från en mikrovågsugn är dock normalt magnetfält med frekvensen 50 HZ. Det finns också naturligt förekommande radiofrekventa fält, till exempel med ursprung från avlägsna stjärnor, men exponerings- nivån är låg. Ultraljud är ljud med en frekvens högre än den översta gränsen för människans hörsel. Ultraljud definieras ofta som ljud med våglängd mindre än i luft, det vill säga med frekvens högre än 20 kHz. Någon övre frekvensgräns finns inte definierad. Inom medicin och industri används ultraljud för diagnostik, bearbetning och rengöring. Ultraljud används ofta för diagnostik inom medicin, exempelvis för gravida kvinnor. Ultraljud vid graviditet görs för att fastställa graviditetens längd, fostrets hälsa, och antal . De vanligaste undersökningsobjekten är hjärta (eko- kardiografi), blodkärl (dopplersonografi), olika bukorgan samt . Speciella ultraljudsgivare som kan införas via kroppsöpp- ningar eller i blodkärl finns också för förfinad diagnostik. 2.4.1Skador från joniserande strålning Strålning kan hos människor och djur ge upphov till två helt olika slags skador, deterministiska (förutsägbara) och stokastiska (slumpmässiga). En deterministisk skada uppstår alltid vid doser över ett visst värde, och högre doser ger allvarligare skador. Stokastiska skador ökar också med dosen men här är det sanno- likheten att få en skada som beror av dosen men inte hur allvarlig skadan blir. Deterministiska skador inträffar oftast , men vissa effekter kan uppträda efter bestrål- ningen. Skador på benmärg och tunntarm är exempel på determi- nistiska effekter efter bestrålning av hela kroppen. Höga stråldoser till hela kroppen ger olika akuta effekter, t.ex. kräkningar och diarréer, beroende på dosens storlek. Cancer och ärftliga förändringar är exempel på stokastiska skador som vanligen avses när man talar om sena skador efter bestrålning med joniserande strålning. Cancer kan uppkomma efter bestrålningen. Flera fysikaliska och biologiska faktorer påverkar risken för cancer efter bestrålning. Typ av vävnad, hur stor del av kroppen som bestrålats, ålder och kön är några av de biologiska faktorer som påverkar risken. Viktig kunskap vad gäller samband mellan dos och cancerrisk har erhållits från epidemiologiska studier av de människor som överlevde atombomberna över och . har dessa studier även visat att strålning kan inducera hjärt- och kärlsjukdomar. Är dessa effekter av en stokastisk natur så kan det få konsekvenser för strålskyddsnormerna. Det finns inga direkta bevis för ökad cancerrisk vid mycket låga doser, men i strålskyddssammanhang antar man att risken är proportionell mot stråldosen även vid låga doser. 2.4.2Skador från icke-joniserande strålning Laserstrålning; Alla lasrar, utom de med de allra lägsta uteffekterna, kan vid ovarsam hantering skada människor, framför allt ögonen. Ultraviolett strålning; Det finns ett tydligt samband mellan UV- strålning och hudcancer. I drabbas allt fler personer av hudcancer i livet. har antalet fall ökat stadigt framför allt till följd av ändrade solvanor. Även grå starr förknippas med många års exponering för UV-strålning. Lågfrekventa fält; De dominerande källorna till lågfrekventa elektromagnetiska fält är kraftledningar, elektriska installationer och elektrisk utrustning. Det finns misstankar om en ökad cancer- risk, främst leukemi hos barn, vid en långvarig exponering för lågfrekventa fält, men är inte forskningsresultaten till- räckligt entydiga för att en sådan risk ska kunna bekräftas. Myndig- heterna har ändå rekommenderat en försiktighetsprincip som bör beaktas vid samhällsplanering (m.fl., 1996). Högfrekventa fält orsakas bland annat av radiomaster, radar- anläggningar, mobiltelefoner och mobilmaster. Man bedömer att allmänhetens exponering för radio- och TV-sändare samt från basstationer är låg och att det är osannolikt att exponering för sändare skulle utgöra någon hälsorisk. När det gäller mobiltelefoner tillämpar försiktighetsprincipen, det vill säga att onödig exponering bör undvikas. En svag misstanke om eventuella hälsoeffekter i kombination med att en stor del av befolkningen använder mobiltelefon regelbundet gör att det är befogat att minska onödig exponering. 3En översiktlig redogörelse för utvecklingen av regleringen på strålskyddets och kärnenergins område Ett lands lagar reflekterar de värderingar och den politik som förs i landet. Följer man lagstiftningens utveckling på det kärntekniska området i kan man utläsa de förväntningar som tidigt fanns på den nya energikällan men som sedan kom att vändas i en oro för det potentiellt farliga som är förknippat med kärntekniken – det dubbla användningsområdet och slutförvaringen av det använda kärnbränslet. Lagstiftningens framväxt speglar också de politiska motsätt- ningar som finns när det gäller frågan huruvida samhället ska utnyttja eller inte, och eventuellt utveckla, de möjligheter som finns inbyggt i kärnenergitekniken. För att på ett bättre sätt förstå och tolka de nu gällande lagarna på kärnteknik- och strålskyddsområdet är det väsentligt att ha kännedom om och försöka se till det sammanhang som vissa bestämmelser utgår ifrån. Mot den bakgrunden har utredningen översiktligt analyserat utvecklingen av regleringen på strålskyddets och kärnenergins område. 3.2Regleringen på strålskyddets område Begreppet strålskydd blev aktuellt då det radioaktiva grundämnet radium och röntgenapparater började användas för behandling av tumörer samt för medicinsk diagnostik. Man upptäckte då snart att man kunde få skador liknande En översiktlig redogörelse för utvecklingen... brännskador på de hudpartier som utsatts för mycket strålning. Först senare visade det sig att den joniserande strålningen, som var aktuell i de här fallen, också kunde orsaka cancer. Vid den andra internationella radiologikongressen, som hölls i , bildades en kommission som fick till uppgift att studera sambandet mellan bestrålning och risker samt att ge råd om hur den joniserande strålningen skulle hanteras för att inte ge oacceptabla risknivåer. Till ordförande i strål- skyddskommissionen1, (ICRP) utsågs . Kunskapen om sambandet mellan strålningens egenskaper och dess verkningar bidrog till att det mycket snart infördes skydds- regler mot strålning i arbetarskyddslagstiftningen. Genom lagen (nr 334) om tillsyn å radiologiskt arbete m.m. (strålskyddslag) infördes i en reglering som tog hänsyn till de särskilda riskförhål- landena som följer av hanteringen med röntgenstrålar och radio- aktiva ämnen inom framför allt sjukvården. Lagen gav dåvarande Medicinalstyrelsen översyns- och beslutanderätt i strålskydds- frågor. Enligt 1 § lagen krävdes det tillstånd av Medicinalstyrelsen för att få inneha radioaktivt ämne överstigande en viss mängd. Kravet på innehavartillstånd gällde oavsett om det radioaktiva ämnet skulle användas i radiologiskt arbete eller inte. För tillsynen över lagens efterlevnad svarade vid . strålskyddslag fick betydelse för utbyggnaden av kärnenergin. Tillståndet att driva första kärnreaktor, den s.k. R1-reaktorn vid i , utfärdades av Medicinalstyrelsen enligt strålskyddslag, efter att ha hört . Medicinalstyrelsen var till- synsmyndighet enligt strålskyddslag. I strålskyddslagen som tillkom infördes krav på tillstånd för och tillsyn över i princip alla strålskällor som alstrar joniserande strålning och som användes i radiologiskt arbete. Något tillstånd enligt strålskyddslagen krävdes dock inte för verksamhet som omfattades av tillstånd enligt lagen (1956:306) om rätt att utvinna atomenergi m.m. (atomenergilagen). 1 The International Commission on Radiological Protection. ICRP, som är mycket aktivt, utger regelbundet råd och rekommendationer, som ligger till grund för strålskyddslagstiftningens världen över. Nuvarande ordförande i är , . En översiktlig redogörelse för utvecklingen...