sou · GZB39 · 2011-02-10 00:00:00 — Detta uttryck förekommer även i 2 och 3 §§ lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Någon skillnad jämfört med hur begreppen hälsa eller utveckling används i den lagen åsyftas inte här. Till skillnad från 2 och 3 §§ LVU gäller dock enligt utredningens förslag till ersättning att risken avser allvarliga skador på den unges hälsa eller utveckling. Detta innebär inte att skadorna behöver ha varit livslånga eller att de inneburit en fara för den drabbades liv. De bör däremot ha varit sådana att det inte kan sägas ha rört sig om exempel- vis hastigt övergående smärta eller endast kortvarigt psykiskt lidande. Kriterierna för ersättning innebär normalt att enstaka fall av ringa våld, som i och för sig skulle kunna bedömas som ringa misshandel enligt nu gällande bestämmelser, inte kan medföra en rätt till ersätt- ning. Det är emellertid inte enbart våldets karaktär som avgör om det är allvarligt utan även förhållandena i övrigt, vilket kan innebära att samma handling kan bedömas olika beroende på sammanhanget. Både övergrepp och försummelse kan avse såväl en enstaka händelse som upprepade händelser. Ett övergrepp eller en försummelse som i sig inte skulle bedömas som allvarlig kan genom att den upprepas innebära en påtaglig risk att allvarligt skada barnets hälsa eller ut- veckling. Det förhållandet att övergreppet eller försummelsen förutsätts ha varit av allvarlig art får inte förväxlas med det krav på allvarlig kränkning som råder för att kränkningsersättning ska kunna utgå enligt skadeståndslagen. praxis avseende vad som i det sammanhanget är en allvarlig kränkning har således inte betydelse för bedömningen av vad som är ett allvarligt övergrepp eller en allvarlig försummelse. Enligt Brottsoffermyndighetens praxis utgår eller mer i ersättning för kränkning på grund av brott. Redan de kränkningar som ersätts med så låga belopp som 5 000 kronor42 betraktas således som allvarliga när det gäller kränk- ningsersättningen. Det är emellertid utredningens uppfattning att det generellt sett bör krävas betydligt mer än så, för att det ska vara motiverat med den extraordinära rätt till ersättning på grund av van- vård som här föreslås. har i sitt delbetänkande påtalat att ett barns lidande och utsatthet inte låter sig definieras av vilka synsätt som 42 Se mer om ersättningsbeloppen vid kränkning i avsnitt7.6. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade för tillfället varit förhärskande. Utredningen ställer sig bakom denna inställning. Bedömningen av vad som ska kunna ge rätt till ersätt- ning bör därför inte heller vara knuten till gränsen för vad som var straffbart eller tillåtet för händelsen. I stället bör be- dömningen utgå från ett barnperspektiv, där särskild vikt läggs vid risken för skada enligt resonemanget ovan. Detta förhållningssätt får betydelse inte minst på de områden där gränsen för det straffbara förändrats . Mest tydligt gäller det beträffande vad som kunde klassificeras som tillåten aga. För en utförlig beskrivning av bestämmelserna om aga i social- tjänsten hänvisas här till delbetänkande.43 Den omständigheten att aga var tillåten innebar emellertid inte på något sätt att allt våld i uppfostringssyfte var lagligt eller allmänt accepte- rat. Det angavs exempelvis i 14 kap. 16 § strafflagen att, för den händelse någon under utövning av laga rättighet att aga den som stod under hans lydnad, tillfogade denne skada som var ringa, han inte skulle fällas till straff för det. Sådan aga som medförde allvarligare skada var således inte straffri. Utredningens inställning är även här att utgångspunkten för rätten till ersättning bör vara om barnet blivit utsatt för ett övergrepp av allvarlig art. Det är således barnperspektivet och risken för allvarlig skada hos barnet som är styrande, inte vilka handlingar som vid till- fället var tillåtna. Utredningens förslag att man ska ta hänsyn till samtliga omstän- digheter för händelsen innebär också att det är nöd- vändigt att ha förståelse för dåtidens samhällsförhållanden. Synen på barn som deltar i arbete var t.ex. väldigt annorlunda än den är . Men det är även nödvändigt att ta hänsyn till sådant som att de ekonomiska förutsättningarna varit betydligt sämre än och att hälso- och sjukvården inte var lika utbyggd. Sammanfattningsvis föreslår utredningen således att ersättning ska kunna beviljas för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvarlig art ska utifrån ett barnperspektiv bedömas med hänsyn till samtliga om- ständigheter för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 43SOU 2009:99, s. 97 f. 44NJA II 1957, s. 388 f. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 7.5Vem har möjlighet att få ersättning? Utredningens förslag: Rätten till ersättning avser övergrepp eller försummelse som har inträffat –1980. En förutsättning för att övergreppet eller försummelsen ska omfattas av rätten till ersättning är att det rör sig om händelser som har inträffat som den drabbade genom de sociala myndigheternas försorg har varit omhändertagen för sam- hällsvård. Övergreppet eller försummelsen måste dessutom ha skett i samband med vården. Rätten till ersättning ska vara personlig och inte kunna överlåtas. Rätten till ersättning ska förfalla om sökanden avlider innan beslutet har meddelats. Avlider sökanden efter att ett beslut om ersättning har meddelats ska ersättningen tillfalla dödsboet. I föregående avsnitt konstaterade utredningen att ekonomisk ersätt- ning kan beviljas på grund av övergrepp eller försummelse av allvarlig art. I detta avsnitt diskuterar utredningen vem som efter ansökan kan komma i fråga för sådan ersättning. Avsnittet inleds med en kortfattad beskrivning av de lagar som har reglerat den sociala barnavården . Därefter redo- gör utredningen för de formella förutsättningarna för ersättning, bland annat vad som menas med att vanvården måste ha skett medan den drabbade var omhändertagen för samhällsvård. Även frågan om krav på samband mellan vanvården och samhällsvården behandlas i detta avsnitt. Slutligen diskuteras om ersättningen bör vara personlig och vad som gäller om den som utsatts för vanvård hinner avlida innan ersättning beviljas eller betalas ut. I detta avsnitt ges en kortfattad presentation av de lagar som har reglerat den sociala barnavården under 1900-talet.45 genomfördes flera betydelsefulla barnavårdsreformer och det är först med dessa lagar som fick en särskild lagstiftning 45 För en närmare redogörelse av barnavårdslagstiftningen hänvisas till delbetänkande (SOU 2009:99), s. 53 f. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade Detta år antogs lagar som innebar att straff- myndighetsåldern höjdes från 14 till och att ungdomar i åldern 15–i stället för straff kunde dömas till tvångsuppfostran på all- män uppfostringsanstalt. antogs också lagen (1902:67) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt afseende försummade barn enligt vilken samhället kunde tvångsomhänderta vanartade eller försummade barn . Samhället fick här rätt till omhänder- tagande mot föräldrarnas vilja. Reformen lade fast principen om sam- hällets skyldighet att tillförsäkra och barnets rätt att få uppfostran och vård. I samband med detta antogs också lagen (1902:63) om fosterbarns vård, enligt vilken fosterhemsplacerade barn som vårdades mot ersättning skulle garanteras ett visst skydd av sam- hället. Utackorderade barn var emellertid utan skydd. Barn som levde under fattiga förhållanden kunde också omfattas av fattigvårdslagstiftningen. Fattigvårdslagen , lagen (1918:422) om fattigvården, innehöll bland annat bestämmelser om hjälp från det allmännas sida för nödställda barn. Dessa barn kunde tillerkännas fattigvård genom att familjeförsörjaren erhöll understöd för barnet. Fattigvård utanför hemmet kunde beslutas för minder- åriga, vilka definierades som . Fattigvården utövades inom varje kommun av en fattigvårdsstyrelse och års barnavårdslag (se nedan) föll barn som vårdades utanför hemmet på grund av fattigdom under fattigvårdsstyrelsens ansvar. Genom lag överfördes emellertid fattigvårdsstyrelsernas uppgifter rörande dessa barn på barnavårdsnämnderna. antogs lagen (1924:361) om samhällets barnavård. Lagen innebar att varje kommun måste inrätta en med ansvar för all barnavård. Lagen skilde på omhändertagan- de för samhällsvård och omhändertagande för skyddsuppfostran. Samhällsvård innefattade hjälp för fattiga, handikappade, övergivna och föräldralösa barn. Beslut om samhällsvård kunde genomföras endast med föräldrarnas samtycke. Skyddsuppfostran avsåg hjälp för vanvårdade och vanartade barn. Ett beslut om skyddsuppfostran kunde ske även utan samtycke från föräldrarna. Enligt barnavårdslag kunde vanartade barn omhändertas för skyddsuppfostran. I övrigt gällde en åldersgräns . Lagen bytte namn till lagen om samhällets barnavård och ungdomsskydd eftersom den efter detta datum om- fattade även ungdomar upp till . barnavårdslag ersattes av lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. Genom den nya lagen avskaffades be- Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade Uppdelningen i skyddsuppfostran och samhällsvård avskaffades också och lagen talade endast om samhällsvård. Barn kunde omhändertas på grund av sitt eget beteende och barn kunde omhändertas på grund av hemmiljön. När socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) trädde i kraft talade man om underåriga som togs emot för stadigvarande vård och fostran i annans hem. Underårig var person . Unga som vårdades på grund av eget beteende kunde ges vård även enligt LVU. Som längst kunde vården pågå tills den unge var och 6 måna- der minus . Denna åldersgräns försköts 1985 till . Dessa lagar har ersatts av de nu gällande lagen (1990:52) med särskilda be- stämmelser om vård av unga och socialtjänstlagen (2001:453). Utredningen har enligt direktiven i uppdrag att ta fram förslag till olika åtgärder för att ge upprättelse åt de människor som –1980 utsattes för vanvård i den sociala barnavården. Direktiven begränsar således uttryckligen uppdraget till händelser som inträffat –1980. Det kan noteras att uppdrag inte har be- gränsats till . I an- ges nämligen att uppdraget omfattar människor som varit placerade med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmel- ser om vård av unga. Dessutom anges att händelser som inträffat så att de faller inom ramen för åtal inte ska omfattas av upp- draget. Den bortre gränsen för uppdrag är därmed barnavårdslag, vilket innebär att samhällsvård som skett års lag inte omfattas. När det gäller gränsen mot nutid definieras den av preskriptionstiden på så sätt att uppdraget inte omfattar handlingar som ännu inte preskriberats. Även bland den vanvård som inträffat finns emellertid gärningar som är preskriberade. Det betyder att uppdrag inte sträcker sig lika långt fram i tiden som Vanvårdsutred- ningens. Sammanfattningsvis omfattar det förslag till ersättning som utred- ningen inom ramen för sitt uppdrag här presenterar enbart händelser som inträffat –1980. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade beror enbart på att utredningens uppdrag uttryckligen definierats till vanvård som inträffat . Några andra överväganden ligger således inte bakom valet av tidsperiod. Av- gränsningen innebär emellertid att de människor som utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art eller efter 1980 inte har någon rätt till ersättning enligt det här presenterade förslaget. Utredningen vill dock framhålla att regeringen även i dessa fall har möjlighet att bevilja ersättning av humanitära skäl (ex ). Det kan förslagsvis ske enligt de grunder och med det belopp som i övrigt gäller enligt den här föreslagna lagen om ersättning. 7.5.4Vilka placeringar avses? En av de viktigaste utgångspunkterna för utredningens förslag till ekonomisk ersättning är att vanvården har förekommit i en situation där samhället övertagit ansvaret för barnet. Samhället har därigenom också åtagit sig att skydda barnet och att skapa så goda uppväxtvill- kor för barnet som möjligt. Frågan var gränsen för samhällets ansvar i en upprättelseprocess bör dras är emellertid allt annat än enkel att besvara. Upprättelse- processen kan inte omfatta alla som upplevt övergrepp eller för- summelse under sin uppväxt. Det bör rimligen krävas att lidandet i viss utsträckning uppkommit till följd av att ansvariga myndigheter inte fullgjort sina uppgifter på ett korrekt sätt. Men även om man utgår från i vilka situationer barn blivit utsatta för samhällets och myndigheternas svek saknas en självklar avgränsning. Utgångspunk- ten för utredningens ställningstagande, i fråga om vilka placeringar som bör omfattas av möjligheten till ekonomisk ersättning, blir där- för utredningens uppdrag såsom detta formulerats i direktiven. Där talas om vanvård i den sociala barn- och ungdomsvården. Samhällets ansvar för vanvården kan tyckas starkast och mest självklar i de fall de sociala myndigheterna omhändertagit barnet mot föräldrarnas och barnets vilja. I dessa fall har myndigheterna med tvång placerat barnet i ett annat hem än det egna. Det måste anses självklart att denna grupp barn och unga omfattas av det ansvar som ligger till grund för upprättelseprocessen och att de ingår i den krets som bör ges möjlighet till ekonomisk ersättning. Nästa tänkbara grupp utgörs av de barn som visserligen placerats genom de sociala myndigheternas försorg, men där detta skett med föräldrarnas – och i förekommande fall barnets – samtycke. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade mellan placeringar med eller utan samtycke har i praktiken varit flytande, eftersom föräldrarna (oftast den ensamstå- ende modern) har haft få valmöjligheter till att lämna bort sitt barn. Men även i de situationer där placeringen varit fullt ut frivillig har det varit ett självklart syfte att barnet ska få det bättre. Genom att placera barnet i fosterhem eller på institution har samhället också åtagit sig att skydda barnet och att göra sitt yttersta för att förbättra förhållandena för barnet. Rätten till ekonomisk ersättning bör där- för omfatta även sådana placeringar som skett med samtycke från föräldrarna och barnet. Utöver dessa två grupper finns det barn som placerats genom privat försorg, så kallade privatplacerade barn. Frågan är om även vanvård som drabbat barn i privata placeringar omfattas av utred- ningens uppdrag. Här finns skäl att jämföra med Vanvårdsutred- ningens uppdrag. Detta omfattar, enligt direktiven, kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Uppdraget syftar till att kartlägga vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institu- tioner inom den sociala barnavården. har tolkat sitt uppdrag som att det enbart gäller personer som placerats av den sociala barnavården. Vanvård som drabbat exempelvis privat- placerade barn har därför som utgångspunkt inte omfattats av Van- vårdsutredningens arbete. Personer som inte placerats av den sociala barnavården har följaktligen inte heller blivit intervjuade av Vanvårds- utredningen.46 Mot denna bakgrund anser att möjlig- heten till ekonomisk ersättning, enligt utredningens uppdrag, enbart bör omfatta de barn som placerats av de sociala myndigheterna. Detta kan uttryckas som att barnet – för att kunna få ersättning – ska ha varit omhändertaget för samhällsvård med stöd av då gällande lagar. Utredningen följer därmed den avgränsning som Vanvårdsutred- ningen gjort beträffande möjligheten att bli intervjuad. Detta ställningstagande innebär att placeringar som skett på privat väg inte omfattas av den föreslagna ordningen till ekonomisk ersättning. Det innebär också att den absoluta merparten av de barn som kom till under , så kallade finska krigs- barn, inte omfattas av möjligheten till ersättning. 46 Jfr SOU 2009:99, s. 42 f. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade arna från till organiserades nämligen huvudsakligen av olika privata hjälporganisationer som grundades när drogs in i kriget. För det fall något av de finska krigsbarnen däremot pla- cerades genom den svenska sociala barnavårdens försorg, omfattas de dock på samma sätt som andra barn som placerats på detta sätt. Barn som efter adoption placerats i ett annat hem än det egna omfattas inte heller av utredningens förslag till ersättning. Det är en inte helt ovanlig situation att barn som genom de sociala myndig- heternas försorg placerats i ett fosterhem, kommit att adopteras av fosterföräldrarna. I dessa fall omfattar ersättningsmöjlig- heten vanvård som inträffat barnet varit fosterbarn, men inte vanvård som inträffat efter adoptionsbeslutet. Det förtjänar framhållas att upprättelseprocesserna i enbart riktat sig till dem som placerats av de kommunala myndigheterna. Vidare var den irländska processen begränsad till barn som varit placerade på vissa särskilt angivna institutioner. Barn som placerats i privata fosterhem omfattades således över huvud taget inte av möj- ligheten till ersättning i . Sammanfattningsvis bör möjligheten till ekonomisk ersättning omfatta de personer som utsatts för övergrepp eller försummelse som de genom de sociala myndigheternas försorg varit omhändertagna för samhällsvård. Med hänsyn till att utredningens uppdrag begränsats till händelser som inträffat – 1980 bör omhändertagandet ha skett med stöd av lagen (1902:67 s. 1) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt afseende försum- made barn, lagen (1918:422) om fattigvården, lagen (1924:361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd eller lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. En förutsättning för en rätt till ersättning enligt utredningens för- slag är således att vanvården skett som barnet varit omhändertaget genom de sociala myndigheternas försorg. Det bör dock även krävas att vanvården på något rimligt sätt kan kopplas till samhällsvården. Det bör således föreligga ett samband mellan å ena sidan vården av barnet och å andra sidan det övergrepp eller den försummelse som enligt utredningens förslag ska kunna grunda en rätt till ersättning. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade Kravet på ett samband med vården innebär att sådana händelser som inte har någon koppling till eller till fosterhemmet eller institutionen där barnet var placerat inte heller kan grunda en rätt till ersättning. En händelse där ett fosterhemsplacerat barn exem- pelvis i skolan blivit utsatt för ett övergrepp från en lärare kan så- ledes normalt inte omfattas av kravet på att det ska ha funnits ett samband med vården. Kravet på samband är emellertid inte samma sak som att över- greppet eller försummelsen måste ha skett i vården för att ersättning ska kunna lämnas. Även andra övergrepp än sådana som begåtts av fosterföräldrarna i hemmet eller av vårdpersonalen på institutionen kan därmed omfattas av möjligheten till ersättning. Exempelvis bör övergrepp som begåtts av fosterföräldrarnas biologiska barn normalt bedömas ha samband med vården. Även övergrepp av andra barn på en institution där barnet var placerat bör räknas hit. Frågan om övergreppet eller försummelsen har skett i samband med vården får emellertid besvaras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Särskild vikt bör läggas vid om normal omsorg från fosterhemmets eller institutionens sida hade kunna förhindra det in- träffade. I sådant fall får det som utgångspunkt antas finnas ett till- räckligt samband med vården. 7.5.6Rätten till ersättning är personlig En del av dem som utsatts för vanvård kommer av naturliga skäl att ha avlidit när en eventuell lag om ersättning träder i kraft. Eftersom ersättningen ska utgöra ett försök till personlig upprättelse från sam- hällets sida mot den enskilde bör, enligt utredningens mening, ersätt- ning endast lämnas till dem som ännu är i livet och själv kan begära ersättning. Det kan visserligen hävdas att det är stötande att ersättning inte lämnas om den sökande hinner avlida på grund av att hanteringen av ärendet, av skäl som inte beror på sökanden, drar ut . Ersättningens karaktär av personlig upprättelse bör emellertid väga tyngst i dessa sammanhang. Det måste här också beaktas att möjlig- heten till ersättning är ett högst exceptionellt undantag från den normala rättsordningen. Sammanfattningsvis anser utredningen att ett beslut att lämna ersättning endast ska kunna meddelas om den drabbade är i livet när beslutet meddelas. Avlider personen efter att ersättningsbeslutet Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade meddelats men innan den betalats ut ska ersättningen betalas ut till dödsboet. Förutsättningen att rätten till ersättning är personlig med- för också att det inte är möjligt att överlåta rätten till ersättning på någon annan. Utredningens förslag: Ersättningen ska för var och en av de ersättningsberättigade uppgå till . Från detta belopp ska avräknas vad den ersättningsberättigade tidigare kan ha erhållit i ersättning på grund av övergrepp eller försummelse som här avses. För den som har fått ersättning ska tillgångar uppgående till ett belopp om undantas vid beräkningen av in- komstprövade socialförsäkringsförmåner eller inkomstprövade kommunala bidrag och avgifter. Även när det gäller ersättningens storlek har utredningen mottagit många skiftande synpunkter från organisationer och enskilda. En del av dessa har grundats på att beloppet bör vara individuellt anpassat eller åtminstone uppdelat på några olika nivåer. Som framgått i av- snitt 7.3 föreslår utredningen dock att ersättning ska lämnas med ett enhetligt belopp som är lika för alla ersättningsberättigade. Skälen för utredningens ställningstagande i detta avseende finns i nämnda avsnitt och redovisas inte ytterligare här. Synpunkterna från de drabbade varierar alltså också i fråga om beloppets storlek. Det har framförts att ett alltför lågt belopp vore en kränkning i sig. Många har också framfört att beloppet bör vara i den storleksordning som gällt i eller . Andra har före- slagit att ersättningen bör jämställas med den som lämnas av Justitie- kanslern på grund av felaktigt frihetsberövande. Som skäl för ett högt belopp har inte sällan åberopats det förhållande att de drab- bade orsakats skador, såväl fysiska som psykiska, för resten av livet. Några har ansett att ersättningsbeloppet bör vara högt för att ha en avskräckande effekt för staten. I dessa fall har man alltså sett er- sättningen som en sorts preventiv straffavgift för staten. Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade I utredningens direktiv anges uttryckligen att ersättningen som utgångspunkt ska stå i överensstämmelse med svensk praxis inom området. Utredningen lämnar därför i detta avsnitt en översiktlig be- skrivning av praxis i fråga om ersättning för kränkning på grund av brott. I anslutning till det beskriver utredningen även utgångspunk- terna för den ersättning som lämnas på grund av felaktigt frihets- berövande. Här görs också en kort sammanfattning av ersättningen i och samt den ersättning som i vissa särskilda fall tidi- gare lämnats i . Utredningen presenterar därefter sina slutsatser i fråga om beloppets storlek. I anslutning till detta behandlar utred- ningen även några frågor om hur ersättningen bör hanteras vid exempelvis beräkning av inkomstprövade förmåner. Som framkommit ovan ska utredningens förslag till ekonomisk ersätt- ning ses som en ersättning för samhällets svek mot de drabbade och som en bekräftelse av deras lidande. Ersättningen bygger därmed inte på samma principer som den ersättning som utgår för kränkning i anledning av brott.