sou · GZB362 · 2011-10-10 00:00:00 — Om äganderätten överlåts ingår det förstås som ett led i det att även underhållsansvaret överförs. Å andra sidan finns det ingen anledning för en sameby att överta ett underhållsansvar för renskötselanläggningar om byns medlemmar inte kan utnyttja eller använda i renskötseln. Som framgår av tidigare avsnitt anser utredningen att direktivet innebär att valfri avtalsform kan tillämpas under förutsättning att underhållsansvaret överförs. Enligt Jordabalkens 2 kap. 1 § gäller som huvudregel att till en fastighet (marken) hör byggnader, ledningar, stängsel och andra anläggningar som har anbragts inom fastigheten för stadigvarande bruk. Enligt 2 kap. 4 § gäller det dock inte föremål som nyttjanderättshavare tillfört fastigheten. Ett typfall är att en hyresgäst installerar en spis eller ett kylskåp i den av honom förhyrda lägenheten. Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet typfall är att en arrendator uppför en s.k. överloppsbyggnad på arrendestället. I dessa fall är föremålen inte tillbehör utan lös egendom (se Karnov, kommentar till 2 kap 4 § och NJA 1988 s. 684). 2 kap 7 § jordabalken innebär att ett avtal om en överlåtelse av ett föremål som är tillbehör inte gäller mot tredje man förrän föremålet skiljs från fastigheten. Som utredningen klargjort ägs i princip alla renskötselanläggningar som utredningen omfattar av staten, eftersom de har uppförts av staten. Några anläggningar kan ha uppförts av samebyar, dessa ägs i så fall av samebyarna. De anläggningar som ägs av staten är också belägna på mark som staten anser sig vara ägare till. Dessa anläggningar är då fastighetstillbehör. Ett avtal om att samebyar förvärvar anläggningar som är fastighetstillbehör blir då bara giltigt mellan staten och samebyarna. Om staten i ett senare skede skulle sälja marken blir avtalet inte gällande mot en ny markägare om inte samebyarna flyttar anläggningen. En sådan situation är förstås inte önskvärd. När FFR förhandlade med samebyarna överläts 1 149 anläggningar. Överlåtelse skedde i separata avtal med de olika samebyarna. Genomgående användes dock samma typavtal. Om detta avtal anför FFR sammanfattningsvis bl.a. följande: Avtalen innebar att samebyarna blev ägare till anläggningarna. En del anläggningar som byarna ostridigt ägde överläts ej. En del anläggningar hade dock uppförts med medel från både staten och byn. I dessa fall där det var oklart vem som ägde anläggningen togs den dock ändå med i överlåtelsen. I arbetet utgick man från att marken ägdes av staten. Eftersom byggnader nu överläts på samebyarna fick byggnaderna karaktär av byggnad på ofri grund. Enligt 2 kap 7 § jordabalken är överlåtelse av sådant föremål i princip inte giltigt mot tredje man. Normalt försöker man undvika att situationer av detta slag uppkommer. Av direktiven (till FFR) skulle dock framgå att avsikten varit att överlåtelse med äganderätt skulle vara det normala. Eftersom staten bara i undantagsfall skulle avhända sig marken skulle dock frågan vara av liten praktisk betydelse. Om det i något fall skulle bli aktuellt att staten avhänder sig marken ska dock staten göra uttryckligt förbehåll om samebyns rätt (delrapport 5 bilaga 16). De anläggningar som utredningen nu ska utreda är de anläggningar som inte överfördes till samebyarna . Utredningens uppdrag innebär att utredningen ska förhandla med samebyarna om att överta underhållsansvaret för renskötselanläggningarna. Dessa ägs av staten, men används av samebyarna. Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet Om det inte är möjligt att finna en lösning ska anläggningarna rivas. Det förefaller inte, som tidigare framhållits, rimligt att överlåta endast ett underhållsansvar i ett ömsesidigt avtal, eftersom detta mer framstår som ett uppdrag. Ett renodlat underhållsansvar skulle dock kunna kombineras med att samebyarna skulle ha rätt att nyttja renskötselanläggning under förutsättning att anläggningarna underhölls. Om underhållsansvaret inte uppfylldes skulle anläggningarna rivas. Nyttjanderätten skulle behöva gälla även mot ny ägare av marken. Ett sådant avtal skulle dock förutsätta att staten fortsättningsvis skulle behöva kontrollera om underhållsansvaret uppfylldes. Det skulle även innefatta en bedömning om när ett underhållsansvar uppfyllts, vilket möjligen inte är självklart. Till detta skulle komma att staten i egenskap av ägare skulle ha kvar ett ansvar för anläggningarna. Exempelvis skulle en skadeståndstalan kunna väckas mot staten för personskador orsakade av anläggningen, låt vara att en förutsättning för ansvar skulle vara en vårdslöshet från statens sida. En annan nackdel skulle vara att det problem avsåg att lösa skulle kvarstå. Enligt kommittén var problemet just att anläggningarna användes av samebyarna, men ägdes av staten. Därutöver skulle samebyarna förfoga över renskötselanläggningarna på skilda grunder. Majoriteten av renskötselanläggningarna som samebyarna förfogar över äger de ju, eftersom äganderätten till de flesta anläggningar överfördes genom FFR:s arbete. Om de få kvarstående anläggningarna som är aktuella skulle ägas av staten, men underhållas av samebyarna framstår det som inkonsekvent. Vidare skulle nyttjanderätten för samebyn behöva gälla mot ny fastighetsägare. Enligt 7 kap. 11 § jordabalken gäller nyttjanderätten mot en ny fastighetsägare om förbehåll görs om det vid fastighetsöverlåtelsen eller om det skrivs in i fastighetsregistret. Ett betydligt enklare upplägg är ett avtal om att äganderätten till renskötselanläggningarna överförs till samebyarna. För samebyarna borde det också vara en mer tilltalande lösning då det bör vara betydligt attraktivare att äga de anläggningar man har ett underhållsansvar för. Om äganderätten överlåts till samebyn befrias staten från allt ansvar för dessa anläggningar. Eftersom dock staten som utgångspunkt äger marken skulle ett avtal om överlåtelse behöva kompletteras med en klausul om att om samebyn inte längre behöver en anläggning måste den förstöras eller bortforslas. Skulle samebyn underlåta att göra det får staten förstöra eller forsla Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet bort anläggningen på samebyns bekostnad. En sådan klausul ingick i de avtal FFR upprättade. Utredningens slutsats är att den mest ändamålsenliga lösningen är att överlåta renskötselanläggningarna till samebyarna med äganderätt. Det är också juridiskt möjligt att göra det. Eftersom det dock är fråga om fastighetstillbehör kan det leda till juridiska komplikationer . Nedan analyseras i vilka situationer problem skulle kunna uppstå och hur detta möjligen skulle lösas (jämför , Fastighetsköp, åttonde upplagan 2007, s. 86–103). Slutligen ska det dock noteras att en ytterligare komplikation är att det för vissa renskötselanläggningar skulle vara fråga om att mer än en sameby skulle behöva äga och underhålla anläggningen. I stor omfattning är det fråga om byskiljande stängsel. Det skulle betyda att två samebyar utnyttjar anläggningen med samäganderätt alternativt att två samebyar har ett gemensamt underhållsansvar för stängslet. 2.4.2Staten överlåter äganderätten till renskötselanläggningarna till samebyarna Renskötselanläggningarna är fastighetstillbehör. Så länge de står kvar på statens mark gäller överlåtelsen bara mellan staten och samebyarna och inte mot s.k. tredje man. Det betyder att om staten skulle gå i konkurs eller om fastigheten (marken) skulle utmätas för statens skulder skulle även renskötselanläggningarna ingå i statens konkurs eller i utmätningen för statens skulder. Detta utgör dock inget relevant problem, eftersom staten inte kommer att gå i konkurs eller få en utmätning mot sig. Staten säljer marken i ett senare skede Om staten överlåter äganderätten av renskötselanläggningarna till samebyarna förblir dessa fastighetstillbehör. Om staten i ett senare skede säljer marken till en tredje person ingår renskötselanläggningarna i den försäljningen. Detta kan undvikas om staten i sin försäljning av marken i köpekontraktet undantar renskötselanläggningarna från försäljningen, dvs. skriver in en klausul i sitt försäljningsavtal om att renskötselanläggningarna inte ingår i försäljningen av marken. Det var så FFR löste problemet med att renskötselanläggningarna utgjorde fastighetstillbehör när de överlät renskötsel- Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet anläggningarna till samebyarna. I det avtal FFR föreslog mellan regeringen och samebyarna ingick en klausul att om staten skulle sälja marken som renskötselanläggningarna stod på, åtog sig staten att göra ett framtida förbehåll för renskötselanläggningarna, dvs. i ett framtida köpekontrakt med en tredje person skulle staten skriva in en klausul om att renskötselanläggningarna inte ingick i försäljningen. Om staten inte skulle uppfylla avtalet i denna del gör sig staten skyldig till ett avtalsbrott. I en sådan situation skulle äganderätten till renskötselanläggningarna övergå till den nye köparen av marken. Staten skulle dock bli skadeståndsskyldig mot berörd sameby. Eftersom det är svårt att tänka sig att staten inte uppfyller sina avtal framstår detta i praktiken inte som ett problem. är det uppenbart att det är olämpligt att skapa oklara juridiska situationer. Detta var även FFR :s mening, men hänvisade till att staten bara undantagsvis skulle komma att sälja marken. En fråga är dock om detta fortfarande gäller. Till de svårigheter FFR löste tillkommer i teorin ytterligare ett problem som FFR inte berörde, nämligen frågan om lagfart. Själva syftet med fastighetstillbehör är just att de ska utgöra en enhet tillsammans med fastigheten. Det är fullt möjligt att överlåta fastighetstillbehören till annan, men då är tanken att tillbehören ska avskiljas från fastigheten. I ett rättsfall (NJA 1971 s. 332, jämför även analysen i SvJT 1991 s. 769)) var det fråga om försäljning av en lantegendom med undantag av mangårdsbyggnaden. Säljaren av egendomen skulle behålla äganderätten till mangårdsbyggnaden och senare, när planläggning av det aktuella området skett, förvärva en annan tomt för byggnaden och då flytta byggnaden dit. Frågan gällde om undantaget och det faktum att avsikten inte var att byggnaden skulle skiljas från fastigheten, utgjorde hinder för lagfart. fann att det inte var möjligt att bevilja lagfart för köparen för fastigheten med undantag av mangårdsbyggnaden. HD anförde bl.a. följande: Av lagen framgår att den särskilda egenskapen av fastighetstillbehör består så länge tillbehöret befinner sig i ett yttre samband med fastigheten. Lagen utgår från att fastigheten med tillbehör härvid utgör en rättslig enhet i de hänseenden som lagen behandlar. Det sagda innebär att lagfart å en fastighet i princip kan beviljas endast om det åberopade fånget avser förvärv av äganderätt till allt som enligt berörda lag hör till fastigheten; i annat fall skall lagfartsansökningen i princip avslås. Uppenbarligen förutsättes emellertid avsteg kunna göras från denna princip. När ett tillbehör undantagits vid en fastighetsförsäljning, bör förbehållet Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet om säljarens fortsatta äganderätt sålunda icke utgöra hinder mot att lagfart beviljas, om handlingarna i lagfartsärendet utvisar att tillbehöret skilts från fastigheten på sådant sätt att det ej längre utgör tillbehör. Även om ett sådant avskiljande ej hunnit ske vid tiden för lagfartsprövningen, lärer lagfart ändock kunna beviljas i vissa fall. Tillbehörsbegreppet inrymmer nämligen många skilda slag av tillbehör. Vissa av dem är uppenbarligen icke av den betydelsen att ett förbehåll om äganderätt beträffande tillbehöret behöver betraktas som ett lagfartshinder. Stundom synes bedömandet också kunna påverkas av vad som avtalats angående tillbehörets avskiljande från fastigheten. Sammantaget är rättsläget att det skulle vara fullt möjligt för staten att sälja mark med förbehåll för renskötselanläggning om de ägdes av samebyarna. Ett sådant avtal skulle gälla mellan parterna, alltså obligationsrättsligt. Däremot skulle det kunna uppkomma sakrättsliga problem. Om den nya ägaren skulle gå i konkurs eller få en utmätning av sina tillgångar skulle renskötselanläggningarna ingå i konkursen eller utmätningen. Vidare skulle problem kunna uppkomma vid den nye ägarens lagfartsansökan. I och för sig framstår problem med lagfart som teoretiska. När det gäller lagfart ska det noteras att staten saknar lagfart på marken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. I stället härleder staten äganderätten till denna mark till påbud. Påbudet utgick från brev 1542 (Jakt- och fiskerättsutredningen, SOU 2005:116, s. 83). Vidare uttalar också HD i rättsfallet att mindre betydelsefulla tillbehör i annans ägo inte skulle behöva vara hinder för lagfart. För renskötseltillbehör skulle det mycket väl kunna vara relevant. Tredje man som förvärvat marken av staten säljer marken vidare Den som köpt marken av staten skulle ha gjort det med förbehåll för renskötselanläggningarna om dessa ägs av samebyarna. I avtalet med staten ska det även ha funnits med en klausul om att köparen vid en vidareförsäljning är skyldig att göra motsvarande förbehåll i det nya köpeavtalet. Om den nya säljaren uppfyller detta gäller samma som . Enligt köpeavtalet har den nya köparen inte rätt till renskötselanläggningarna, eftersom dessa ägs av samebyarna. Skulle däremot den nye köparen gå i konkurs eller få en utmätning mot sig ingår renskötselanläggningarna i konkursen eller utmätningen. Skulle den nye ägaren sälja vidare marken utan förbehåll om att renskötselanläggningarna faller utanför övergår äganderätten till anläggning- Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet arna till den nye köparen. I det fallet har dock säljaren gjort sig skyldig till ett avtalsbrott med staten. Staten är därför berättigad till skadestånd. Däremot skulle samebyn inte ha rätt till skadestånd. I vilken utsträckning säljer staten denna mark ? Staten anser sig vara ägare till marken och kan därmed sälja den. har dock samebymedlemmar en grundlagsskyddad rätt att bedriva renskötsel på denna mark. Denna rätt följer av rennäringslagen, men rätten till renskötsel skulle gälla även om rennäringslagen skulle upphävas. Renskötselrätten har motsvarande grundlagsskydd som äganderätten. Renskötselrätten innebär i huvudsak att samebyns område får användas för renbete med ett högsta renantal som bestämmer. Samebyn har även rätt att flytta renar mellan olika delar av byns betesområde. Enligt 26 § rennäringslagen kan regeringen förordna om upphävande av renskötselrätten för visst markområde, när området behövs för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen (1972: 719). I kapitlet anges att expropriation får ske för tätbebyggelse, samfärdsel, transport eller annan kommunikation. Vidare får expropriation ske för tillgodose allmänt behov av elektrisk kraft m.m., bereda utrymme för näringsverksamhet och dylikt, för skydds- eller säkerhetsområde m.m., för det militära försvaret m.m., för att tillgodose allmän fiskevård och dylikt, för att bevara historiska bebyggelse m.m. eller för att bevara område som nationalpark eller dylikt. Om upphävandet av renskötselrätten innebär skada eller olägenhet för renskötseln eller för rätten till jakt och fiske utgår ersättning. Denna ersättning tillfaller med hälften sameby och med hälften Samefonden. Regeringen kan alltså enligt rennäringslagen förordna om upphävande av renskötselrätten under vissa specifikt angivna förutsättningar, men då krävs det att det föreligger expropriationsskäl. Renskötselrätten är vidare också grundlagsskyddad enligt 2 kap. 18 § regeringsformen. Det betyder att den bara får inskränkas om det föreligger angelägna allmänna intressen. Sammantaget är det alltså bara regeringen som kan upphäva renskötselrätten och det kan bara ske under vissa givna förhållanden. Därutöver förekommer det dock att staten säljer mark som renskötsel bedrivs på. I budgetpropositionen 1994/95:100 öppnade regeringen för denna möjlighet. På marken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen finns det fjällägenheter. Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet liga avsedda för jordbruksdrift med jakt och fiske som komplement. De är till ytan mellan 5 och 60 ha. 1994/1995 fanns det 101 fjällägenheter. Dessa lägenheter arrenderar brukaren av staten. Inom området har staten vidare också upplåtit mark för bostadsändamål i andra former såsom tomträtt och bostadsarrenden. Det fanns då cirka 40 tomträttsupplåtelser och cirka 100 bostadsarrenden. I propositionen föreslog regeringen att friköp skulle kunna medges för mark om den användes för permanent boende eller för näringsverksamhet om inte särskilda skäl talade mot en försäljning. Enligt SSR förekommer det friköp av statens mark enligt regeringens förslag /1995. I köpekontraktet görs förbehåll för renskötseln. är den mark som säljs belägen i utkanten av samebyn. Enligt uppgift från har det ännu inte skett friköp av mark med renskötselanläggningar. 2.4.3Utredningens kommentar och slutsats om de rättsliga formerna för överlåtandet av underhållsansvaret Utredningens analys visar att det är juridiskt är fullt möjligt att överlåta äganderätten till renskötselanläggningarna till samebyar. Så länge staten behåller äganderätten till marken är detta också okomplicerat. Visserligen skulle renskötselanläggningar ingå i statens konkurs eller utmätning, men detta är inte relevant. Om staten däremot säljer marken kan problem uppkomma. Ett är att problem som rör lagfarten kan realiseras. Eftersom dock även staten ofta saknar lagfart på denna mark framstår det inte som ett relevant problem. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan bli ett problem . Vidare skulle renskötselanläggningarna ingå i den nye köparens konkurs eller utmätning. Skulle den nye köparen sälja vidare marken är problemen de samma, ett tillkommande problem skulle kunna vara att säljaren vid vidareförsäljningen underlät att göra ett förbehåll för renskötselanläggningarna. Det skulle innebära att äganderätten till renskötselanläggningen i det läget skulle avhändas samebyarna. Den juridiska analysen visar alltså att det är fullt möjligt att överlåta äganderätten, men att det skulle kunna leda till juridiska komplikationer om staten säljer marken. En avgörande fråga är därför om det kommer att ske och i så fall i vilken utsträckning. När FFR arbetade överläts ju renskötselanläggning- Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet arna på samebyarna. FFR insåg de juridiska komplikationerna (dock togs inte lagfartsfrågan upp), men menade att marken endast undantagsvis skulle komma att överlåtas av staten. Det var därför försvarbart att överlåta renskötselanläggningarna. Det är inte möjligt för utredningen att ha någon mer bestämd uppfattning om hur staten tänker agera som markägare . Enligt vissa bedömare, tex. SSR, är det en utveckling mot att staten i ökad utsträckning avser att sälja den i det här sammanhanget aktuella marken. Om SSR har rätt i sin bedömning kan det ifrågasättas om det är försvarbart att överlåta anläggningarna till samebyarna, eftersom det finns en risk för framtida juridiska komplikationer. har också staten ett ansvar att handla på ett sätt som inte försvårare samernas möjligheter att bedriva renskötsel. Renskötselrätten är också en specifik rätt som är svår att passa in i det övriga rättssystemet. Sammantaget ser utredningen tre skilda lösningar på det som anförts. Staten överlåter renskötselanläggningarna med äganderätt till samebyarna på samma sätt som FFR gjorde . Det kan i och för sig kan leda till juridiska komplikationer . Utredningen gör dock samma bedömning som FFR att dessa komplikationer endast kommer att uppstå undantagsvis och att överlåta renskötselanläggningarna med äganderätt därför är försvarbart. Försäljning av marken kommer att ske i begränsad utsträckning och att staten kommer att undvika att tillåta friköp av mark där renskötselanläggningar är belägna. Fördelen med denna lösning är att samebyarna skulle komma att äga även dessa renskötselanläggningar på samma sätt som de anläggningar som förvärvades . B.Staten överlåter endast underhållsansvaret för renskötselanläggningarna på samebyarna. Staten skulle alltså fortsätta äga renskötselanläggningarna. Det är svårt att föreställa sig att ett renodlat underhållsansvar skulle kunna överlåtas i ett ömsesidigt avtal, eftersom det mer har karaktär av ett uppdrag. C.Ett tredje alternativ är att ett överförande av underhållsansvar kombineras med en nyttjanderätt för samebyarna till renskötselanläggningarna. Även i detta fall skulle staten fortsätta äga anläggningarna. Nackdelen med en sådan konstruktion skulle vara att staten skulle ha ett kvarstående ansvar för anläggningarna. För samebyarna skulle nackdelen vara att de skulle behöva underhålla anläggningar som annan var ägare till, även om det endast är same- Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet byarna som har nytta av anläggningarna. En annan nackdel skulle vara att samebyarna skulle äga majoriteten av sina renskötselanläggningar medan för andra anläggningar skulle samebyn ha endast ett underhållsansvar. Om samebyarna inte skulle acceptera en sådan lösning skulle staten kunna besluta om att anläggningarna skulle rivas. Vid en nyttjanderättslösning undviks problemen med fastighetstillbehör. är dock problemen med vad som händer om staten skulle sälja marken delvis de samma som om anläggningarna överlåts med äganderätt. Om staten skulle sälja marken skulle staten i avtalet kunna göra ett förbehåll för samebyarnas nyttjanderätt. Den skulle då också gälla mot den nye fastighetsägaren. Skulle denna i sin tur sälja vidare marken utan att göra ett sådant förbehåll skulle dock samebyns rätt upphöra. Denna situation skulle i och för sig samebyarna kunna skydda sig mot genom att skriva in sin nyttjanderätt. Problemet kan dock vara att många fastigheter saknar lagfart och att det därför inte går att skriva in nyttjanderätten. Sammantaget anser utredningen att alternativ A är att föredra. Att överlåta endast ett renodlat underhållsansvar framstår inte som möjligt. Att upplåta en nyttjanderätt medför samma form av komplikationer som att överlåta äganderätten. Alternativ A bör sannolik också underlätta en avtalslösning med samebyarna. 2.5Vem företräder samebyarna? Samebyarnas organisation är reglerad i rennäringslagen . Samebyn är en juridisk person som företräder medlemmarna i frågor som rör renskötselrätten och medlemmarnas gemensamma intressen inom rennäringen i övrigt. Bymedlem är den som deltar i eller har deltagit i renskötsel inom byn samt vissa närstående. I rennäringslagen anges t.o.m. uttryckligen i 9 § andra stycket att det åligger sameby särskilt att utföra, underhålla och driva anläggningar som behövs för renskötseln. Av det anförda följer att det är klart möjligt att överlåta renskötselanläggningarna till samebyarna, som sedan skulle underhålla dem för medlemmarnas räkning. Det följer också av direktiven. Samebyn företräds enligt 48 § av en styrelse, som företräder samebyn mot tredje man. Styrelsen ska enligt 49 § bestå av ordförande och ytterligare en eller flera ledamöter som utses på bystämma. Allmänna förutsättningar för utredningsarbetet styrelse eller ändring i dess sammansättning ska anmälas till . Styrelsen får enligt 52 § andra stycket uppdra åt en särskild person att företräda samebyn, om inte annat beslutats. Ett sådant uppdrag och återkallelse av det ska anmälas till . Sammantaget betyder det att samebyn vid ett avtals ingående företräds av styrelsen eller av en särskild person. Styrelsens sammansättning eller den särskilda personens behörighet styrks av . Den andra parten i avtalet är staten, som i det här fallet företräds av regeringen. Av direktivet framgår att utredningens uppdrag ska redovisas i form av ett förslag. Det betyder att utredningen endast kan träffa preliminära avtal med samebyarna och att avtalen för att bli gällande måste godkännas av regeringen. När FFR förhandlade med samebyarna ingicks avtalen separat mellan varje sameby och FFR enligt ett typavtal.