sou · GZB320 · 2011-03-15 00:00:00 — Skadeståndsansvaret enligt 48 § personuppgiftslagen gäller vid behandling av personuppgifter i strid med bestämmelserna i personuppgiftslagen. Detta innebär att skadestånd enligt paragrafen inte kan utgå vid brott mot motsvarande bestämmelser i de särskilda registerförfattningarna, som, enligt 2 § personuppgifts- lagen, gäller framför personuppgiftslagen. I de fall det krävs enligt dataskyddsdirektivet måste således de särskilda register- författningarna innehålla egna skadeståndsbestämmelser eller en hänvisning till 48 § personuppgiftslagen (prop. 1997/98:136 s. 78 och 97). För att svensk rätt fullt ut ska motsvara dataskyddsrambeslutets bestämmelser i artikel 19 samt för att erhålla en likformighet i utformningen av de svenska författningarna, anser vi därför att nya paragrafer ska införas i förordningen om register över strafförelägganden samt i förordningen om register över förelägganden av ordningsbot, med angivande att personuppgifts- lagens skadeståndsbestämmelser ska tillämpas. I artikel 24 dataskyddsrambeslutet finns regler om påföljder som har följande lydelse. Medlemsstaterna ska anta lämpliga bestämmelser för att säkerställa att detta rambeslut genomförs fullt ut och framför allt föreskriva effektiva, proportionella och avskräckande påföljder för överträdelse av bestämmelser som antagits i enlighet med detta rambeslut. Av skäl 30 i, i dataskyddsrambeslutets inledande delar framgår vidare följande. Det bör införas gemensamma bestämmelser om konfidentiell och säker uppgiftsbehandling, om ansvar och påföljder när uppgifterna används på otillåtet sätt av de behöriga myndigheterna samt om möjligheter för den registrerade till rättslig prövning. Det ankommer dock på varje medlemsstat att själv fastställa utformningen av Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande bestämmelserna om skadeståndsgrundande överträdelser och om vilka påföljder som ska tillämpas vid överträdelse av de nationella data- skyddsbestämmelserna. Av artikel 24 i dataskyddsdirektivet framgår under rubriken sanktioner följande. Medlemsstaterna skall anta lämpliga bestämmelser för att säkerställa att detta direktiv genomförs fullständigt och skall särskilt besluta om de sanktioner som skall användas vid överträdelse av de bestämmelser som antagits för att genomföra detta direktiv. 14.4.2Personuppgiftslagen (1998:204) Vid genomförandet av dataskyddsdirektivet i denna del i svensk rätt infördes bestämmelsen i 49 § personuppgiftslagen där kriminalisering avser vissa specifika områden enligt följande. Till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet a)lämnar osann uppgift i sådan information till registrerade som föreskrivs i denna lag, i anmälan till tillsynsmyndigheten enligt 36 § eller till tillsynsmyndigheten när myndigheten begär information enligt 43 §, b)behandlar personuppgifter i strid med 13–21 §§, c)för över personuppgifter till tredje land i strid med 33–35 §§, d)låter bli att göra anmälan enligt 36 § första stycket eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av 41 §, e)behandlar sådana personuppgifter som avses i 13 och 21 §§ i strid med 5 a § andra stycket, eller f)i strid med 5 a § andra stycket för över personuppgifter till tredje land som inte har en sådan adekvat nivå för skyddet av person- uppgifterna som avses i 33 §. I ringa fall döms inte till ansvar. Den som överträtt ett vitesföreläggande enligt 44 § eller 45 § första stycket döms inte till ansvar för en gärning som omfattas av vites- föreläggandet. I samband med införandet av personuppgiftslagen anfördes i för- arbetena till lagen att de i dataskyddsdirektivet efterfrågade sanktionerna i huvudsak kunde omfatta möjligheterna att döma ut skadestånd och använda vite, samt betonades att dessa sanktioner Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande ansågs som effektiva och i stort sett tillräckliga (prop. Åandra sidan framhålls i prop. 2008/09:16 s. 56 f. (jfr med prop. 2004/05:164 s. 54 och prop. 2006/07:46 s. 105) att – angående statliga myndigheters verksamhet – möjligheten att använda sig av vitesföreläggande enligt 44 § personuppgiftslagen inte torde finnas. Det som återstår härefter är att – förutom möjligheten till skadeståndsansvar (se avsnitt 14.3 ovan) – närmare belysa frågan om straffansvar. 14.4.3Övriga straffansvarsbestämmelser i svensk rätt Registerförfattningarna för Kriminalvården, , polisen, , allmänna domstolar, allmänna förvaltnings- domstolar, eller åklagarväsendet innehåller – till skillnad från registerförfattningen för – inte någon hänvisning till 49 § personuppgiftslagen. Någon sådan hänvisning finns inte heller i de författningar som reglerar enskilda register. En tolkning av det faktum att vissa av registerförfattningarna gäller utöver personuppgiftslagen, skulle kunna medföra att 49 § personuppgiftslagen därmed kan anses som tillämplig. Legalitets- principen medför dock att denna paragraf inte kan ges motsvarande tillämpning på bestämmelser som avviker från personuppgiftslagen och som har tagits in i särlagstiftning (lagrådets yttrande i prop. 2000/01:33). I finns i stället straffansvarsbestämmelser inom det här aktuella området i 4 kap. 9 § c) angående dataintrång, i 20 kap. 1 § angående tjänstefel och i 20 kap. 3 § angående brott mot tystnadsplikt. 14.4.4Jämförelse mellan EU-rätt och svensk rätt Vår bedömning: Sanktionsbestämmelserna i artikel 24 i data- skyddsrambeslutets föranleder inte någon ändring i lag eller förordning. I promemoria Ds 2008:30 – Antagande av rambeslut om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande för polissamarbete och straffrättsligt samarbete, s. 211, anförs att det kan finnas skäl att närmare överväga behovet av en straffbestäm- melse för överträdelser av dataskyddsbestämmelser. 2008/09:16 s. 57-58 anförs dock att liknande frågor tidigare varit föremål för regeringens bedömning, dels angående rådets beslut /533 av om inrättande, drift och användning av andra generationen av Schengens informations- system (SIS II), dels angående rådets beslut /633/RIF av om åtkomst till informationssystemet för viseringar (VIS) för sökningar för medlemsstaternas utsedda myndigheter och för Europol i syfte att förhindra, upptäcka och utreda terroristbrott och andra grova brott. Regeringen har härvid konstaterat att förekomsten av relevanta straffbestämmelser i svensk rätt är tillräckligt för att uppfylla de krav på motsvarande sanktioner som har ställts i ovan nämnda sammanhang. I det sistnämnda fallet hänvisade regeringen vidare uttryckligen till de brottmålsbestämmelser som nämns i avsnitt 14.4.3 ovan. Sammanfattningsvis anförs i prop. 2008/09:16 s. 58 att dataskyddsrambeslutets bestämmelser om sanktioner inte torde kräva några lagändringar. Vi anser, i likhet med vad regeringen har anfört i nämnda proposition, att ändringar eller tillägg i svensk rätt på grund av dataskyddsrambeslutet inte är nödvändiga i denna del. Artikel 20 i dataskyddsrambeslutet – rättsmedel – har följande lydelse. Utan att det påverkar något administrativt förfarande som kan användas innan ett ärende anhängiggörs vid en rättslig instans ska den registrerade ha rätt att inför domstol föra talan mot kränkningar av sådana rättigheter som skyddas av den tillämpliga nationella lagstiftningen. Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande Av artikel 22 i dataskyddsdirektivet framgår under rubriken rättslig prövning följande. Medlemsstaterna skall – utan att det påverkar möjligheten att utnyttja något administrativt förfarande, till exempel vid den tillsynsmyndighet som avses i artikel 28, som kan användas innan ett ärende anhängig- görs hos en rättslig instans - föreskriva att var och en har rätt att föra talan inför domstol om sådana kränkningar av rättigheter som skyddas av den nationella lagstiftning som är tillämplig på ifrågavarande behandling. Utformningen motsvarar således i huvudsak dataskyddsram- beslutets aktuella bestämmelse. Av artikel 28 punkten 3 framgår vidare att beslut av tillsyns- myndighet som går en part emot kan överklagas till domstol. 14.5.3Personuppgiftslagen (1998:204) I 52 § personuppgiftslagen finns regler som gäller överklagande av vissa beslut enligt denna lag som varje myndighet kan fatta i egenskap av personuppgiftsansvarig. I 51 § personuppgiftslagen finns bestämmelser om överklagande av tillsynsmyndighetens beslut. Av 52 § personuppgiftslagen framgår följande. En myndighets beslut om information enligt 26 §, om rättelse och underrättelse till tredje man enligt 28 §, om information enligt 29 § andra stycket och om upplysningar enligt 42 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Första stycket gäller inte för beslut av , regeringen eller ombudsmän. Således innehåller 52 § bestämmelser om överklagande av beslut enligt angivna situationer i 26, 28, 29 andra stycket och 42 §§. Med beslut om information torde menas dels skriftlig informa- tion (registerutdrag), dels annat besked om personuppgifter som rör den sökande behandlas eller inte (jfr SOU 2004:6 s. 279). Några andra beslut enligt personuppgiftslagen får inte överklagas (53 §). Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. I förarbetena till dessa bestämmelser (prop. 2005/06:173 s 53) anfördes att det efter införandet av en bestämmelse om över- Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande klagande i personuppgiftslagen inte är nödvändigt att ta in några överklagandebestämmelser i särskilda registerförfattningar som hänvisar till personuppgiftslagen. Vår bedömning: Dataskyddsrambeslutets regler om över- klagande föranleder inte någon ändring i lag eller förordning. Utformningen av svensk rätt inom det här aktuella området varierar. På sätt som anförts ovan i prop. 2005/06:173 s. 53 föreligger inte skäl för att det ska finnas en uttrycklig över- klagandebestämmelse i registerförfattningarna. I de flesta fall finns dock ändå sådana bestämmelser som hänvisar till att överklagande ska kunna ske vid beslut om rättelse och/eller information. I vissa fall har man också i samband med utformningen av förslag till ändrade registerförfattningar föreslagit en direkt hänvisning till personuppgiftslagens överklagandebestämmelser, när behandling av personuppgifter sker i enlighet med den specifika lagen (jfr t.ex. betänkande SOU 2008:87). 2 kap. 2 § p. 13 polisdatalagen (2010:361) innehåller hänvisningar till 51 § första stycket, 52 § första stycket och 53 § personuppgifts- lagen. Skäl att föreslå tillägg i svensk rätt i dessa delar föreligger därför inte. Kriminalvården, , allmänna domstolar, allmänna förvaltningsdomstolar, och åklagarväsendet Vad avser rubricerade myndigheter och domstolar finns i respektive registerförfattning särskilda bestämmelser för över- klagande. I de respektive registerförfattningarna sker en hänvisning enligt följande. Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande Kriminalvården; 12 § lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården hänvisar till 26 § person- uppgiftslagen. ; 3 kap. 4 § lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet hänvisar till 26 § personuppgiftslagen. ; 25 § förordningen (2003:188) om behandling av personuppgifter inom hänvisar till 22 a § förvaltningslagen (1986:223). Allmänna domstolar och allmänna förvaltningsdomstolar; 10 § andra stycket förordningen (2001:639) om registerföring m.m. vid allmänna domstolar med hjälp av automatiserad behandling hänvisar till 22 a § förvaltningslagen, – 10 § förordningen om registerföring m.m. vid förvaltningsrätt med hjälp av automatiserad behandling hänvisar till 33 § förvaltningsprocesslagen (1970:291) och 22 a § förvaltnings- lagen, – 11 § förordningen (2001:641) om registerföring m.m. vid och kammarrätterna med hjälp av automatiserad behandling hänvisar till 33 § förvaltnings- processlagen (1970:291) och 22 a § förvaltningslagen. ; 30 § lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet hänvisar till 26 § personuppgiftslagen. Åklagarväsendet; 20 § förordningen (2006:937) om behandling av personuppgift inom åklagarväsendet hänvisar till 22 a § förvaltningslagen. Bestämmelserna avser beslut om dels rättelse, dels information enligt personuppgiftslagen. Dessa bestämmelser får anses motsvara vad som regleras i 52 § personuppgiftslagen. Även i dessa delar saknas därför skäl att föreslå tillägg i svensk rätt. Överklagandebestämmelsen angående i 17 § lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid skattemyndig- heters medverkan i brottsutredningar är utformad på så sätt att Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande enbart beslut om rättelse enligt 16 § i den lagen – vilken i sin tur hänvisar till personuppgiftslagen – får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 2008/09:16 s.50 anförs att en komplettering bör göras så att även beslut om information enligt 26 § personuppgiftslagen ska kunna överklagas. Då den aktuella registerförfattningen gäller utöver person- uppgiftslagens regler finns dock enligt vår mening inte någon anledning att föreslå något tillägg i nämnda registerlag. I lagen (2000:344) om Schengens informationssystem avseende godkännande av rådsbeslutet om andra generationen av Schengens informationssystem finns en överklagandebestämmelse som anknyter till bl.a. beslut om rättelse, men inte till beslut om information. Då även Schengens informationssystem gäller utöver personuppgiftslagen finns inte heller här skäl att föreslå något tillägg i lagen. Sammanfattningsvis föreligger inte skäl att med anledning av data- skyddsrambeslutet bestämmelser angående överklagande föreslå några ändringar i svensk rätt. 14.6Förhållande till avtal med tredjestater och tidigare antagna unionsakter Vår bedömning: Dataskyddsrambeslutets regler om för- hållandet till avtal med tredjestater föranleder inte någon ändring i lag eller förordning. Dataskyddsrambeslutets regler om förhållandet till tidigare antagna unionsakter föranleder ett klargörande i övergångs- bestämmelserna till den av oss föreslagna nya lagen om användningsbegränsningar vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen (se vidare kap. 20). Rättelse, tillsyn, skadestånd, sanktioner och överklagande Artikel 26 i dataskyddsrambeslutet – förhållande till avtal med tredjestater – har följande lydelse. Detta rambeslut ska inte påverka medlemsstaternas eller unionens skyldigheter och åtaganden enligt de bilaterala och/eller multilaterala avtal med tredjestater som förelåg när detta rambeslut antogs. När dessa avtal tillämpas ska överföringen till en tredjestat av personuppgifter som erhållits från en annan medlemsstat genomföras med respekt för artikel 13.1 c eller 13.2, i tillämpliga fall. Artikel 28 i dataskyddsrambeslutet – förhållande till tidigare antagna unionsakter – har följande lydelse. Om rättsakter som antagits enligt avdelning VI i fördraget om Europeiska unionen före den dag då detta rambeslut träder i kraft och som reglerar utbytet av personuppgifter mellan medlemsstaterna eller tillgång för medlemsstaternas utsedda myndigheter till informations- system som inrättats enligt fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen innehåller särskilda villkor för den mottagande medlemsstatens användning av sådana uppgifter, ska dessa villkor ha företräde framför bestämmelserna i rambeslutet när det gäller användning av uppgifter som tagits emot eller gjorts tillgängliga av en annan medlemsstat. Artikel 26 slår således fast att dataskyddsrambeslutets bestäm- melser inte påverkar sådana avtal som medlemsstaterna eller Europeiska unionen har ingått före tidpunkten för rambeslutets antagande. 2008/09:16 s. 58 kräver denna artikel inte någon lagstiftningsåtgärd. Vi instämmer i denna bedömning. I artikel 28 regleras förhållandet till tidigare antagna unions- akter. Finns regler som reglerar utbyte av personuppgifter eller tillgång till informationssystem som inrättats enligt fördraget om Europeiska unionen och som innehåller särskilda villkor för mottagarens användning av uppgifterna ska dessa villkor ha företräde framför dataskyddsrambeslutets regler. Ett sådant exempel är Schengens informationssystem. För att tydliggöra att avvikande användningsbegränsningar i tidigare beslutade EU-rättsakter ska gälla i stället för användnings- begränsningarna i vår föreslagna lag om användningsbegränsningar vid behandling av personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen, föreslår vi att detta ska anges i lagens övergångsbestämmelser (se vidare kap. 20). 15 Följdändringar i svensk rätt Våra förslag: Nya hänvisningsparagrafer till den av oss före- slagna nya lagen om användningsbegränsningar vid behandling av personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt sam- arbete inom Europeiska unionen införs i följande författningar. 2 a § lagen (2010:362) om polisens allmänna spaningsregister, 1 kap. 5 § polisdatalagen (2010:361), 2 a § lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i Tull- verkets brottsbekämpande verksamhet, 1 a § lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården, 1 kap. 1 a § lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet, 1 a § lagen (2000:344) om Schengens informationssystem, 1 a § lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid medverkan i brottsutredningar, 1 a § lagen (1998:621) om misstankeregister, 1 a § lagen (1998:620) om belastningsregister, 2 a § förordningen (2006:937) om behandling av person- uppgifter inom åklagarväsendet, 3 a § förordningen (2003:188) om behandling av personuppgifter inom , 1 a § förordningen (2001:641) om registerföring m.m. vid och kammarrätterna med hjälp av automatiserad behandling, 1 a § förordningen (2001:640) om registerföring m.m. vid förvaltningsrätt med hjälp av automatiserad behandling, 1 a § förordningen (2001:639) om registerföring m.m. vid allmänna domstolar med hjälp av automatiserad behandling, 1 a § förordningen (1997:903) om register över före- lägganden av ordningsbot, och 4 a § förordningen (1997:902) om register över strafföre- läggande. Följdändringar i svensk rätt Som ovan anförts (se kap. 12) medför dataskyddsrambeslutets bestämmelser ett förslag från vår sida att en ny lag om användningsbegränsningar vid behandling av personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen ska införas. Lagen gäller för vidarebehandling av personuppgifter som ett antal i lagen namngivna brottsbekämpande m.m. myndigheter har tagit emot från en annan medlemsstat i den Europeiska unionen, eller som har gjorts tillgängliga av en sådan medlemsstat. Vidarebehandlingen av personuppgifter ska enligt lagen vara helt eller delvis automatiserad. Behandlingen av personuppgifter vid dessa brottsbekämpande m.m. myndigheter regleras i myndigheternas registerförfattningar (se kap. 4). För att så mycket som möjligt underlätta för tillämparna, är det, enligt vår mening, av stor vikt att det i respektive register- författning finns en hänvisningsparagraf till den av oss föreslagna nya lagen. Enligt vår mening bör inte en motsvarande hänvisning göras i de författningar i svensk rätt som innehåller generella bestämmelser om användningsbegränsningar, t.ex. lagen (2000:562) om interna- tionell rättslig hjälp i brottmål (LIRB) och lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete (LIPS). Anledningen härtill är att de användningsbegränsningar som vi nu föreslår ska genomföras genom ovannämnda nya lag (se vidare bl.a. kap. 12 ovan) rör begränsningar i möjligheten att behandla personuppgifter helt eller delvis automatiserat, till skillnad från de generella användningsbegränsningarna i bl.a. LIRB och LIPS, som gäller alla typer av användningsbegränsningar. Vi föreslår mot bakgrund härav att nya hänvisningsparagrafer till lagen om användningsbegränsningar vid behandling av person- uppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen ska införas i följande författningar. 2 a § lagen (2010:362) om polisens allmänna spaningsregister, 1 kap. 5 § polisdatalagen (2010:361), 2 a § lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet, 1 a § lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården, Följdändringar i svensk rätt 1 kap. 1 a § lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet, 1 a § lagen (2000:344) om Schengens informationssystem, 1 a § lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid medverkan i brottsutredningar, 1 a § lagen (1998:621) om misstankeregister, 1 a § lagen (1998:620) om belastningsregister, 2 a § förordningen (2006:937) om behandling av personupp- gifter inom åklagarväsendet, 3 a § förordningen (2003:188) om behandling av person- uppgifter inom , 1 a § förordningen (2001:641) om registerföring m.m. vid och kammarrätterna med hjälp av automatiserad behandling, 1 a § förordningen (2001:640) om registerföring m.m. vid förvaltningsrätt med hjälp av automatiserad behandling, 1 a § förordningen (2001:639) om registerföring m.m. vid allmänna domstolar med hjälp av automatiserad behandling, 1 a § förordningen (1997:903) om register över förelägganden av ordningsbot, och 4 a § förordningen (1997:902) om register över strafförelägg- ande. BAKGRUNDEN TILL VÅRA FÖRSLAG 16Utredningens uppdrag och arbete Vårt uppdrag enligt regeringens kommittédirektiv Genomförande av dataskyddsrambeslutet (dir. 2010:17) och tilläggsdirektiv (dir. 2010:112) , framgår av del I, kap. 1.1 ovan. Direktiven återges i sin helhet i bilaga 1 och 2. Hur utredningen har genomfört sitt arbete har beskrivits i del I, kap. 1.2 ovan. 17 Europol och Europolrådsbeslutet Europol är Europeiska unionens gemensamma polisbyrå och utgör en del av det polisiära samarbetet i unionen. Europol är en myndighet för behandling och analys av underrättelser om allvarlig och gränsöverskridande brottslighet inom EU. Syftet med Europol är att förbättra effektiviteten hos de behöriga nationella myndigheterna och förbättra deras inbördes samarbete i den förebyggande och brottsbekämpande verksamheten. Europols verksamhet grundas på Europolkonventionen som öppnades 1995. tillträdde konven- tionen . Europols verksamhet inleddes . upphörde Europolkonventionen att gälla och ersattes av Europolrådsbeslutet (antaget av för rättsliga och inrikes frågor, , genom dess beslut om inrättande av Europeiska polisbyrån, Europol). Genom rådsbeslutet förändrades den rättsliga grunden för Euro- pols verksamhet och Europol fick ställning som . I samband härmed gjordes också en del sakliga förändringar, bl.a. av Europols mandat samt bestämmelser om informationsbehandling och dataskydd. Att Europol numera är en innebär att verksamheten finansieras av EU:s budget och att Europols anställda omfattas av . De allmänna ramarna för Europols verksamhet bestäms i Fördraget om EU:s funktionssätt, EUF-fördraget. Enligt fördraget ska Europols funktion och verksamhet regleras genom förordning- Fram till dess att ministerrådet och beslutat om nya förordningar gäller Europolkonventionens bestämmelser. Europol är en juridisk person med egen rättskapacitet som får ingå internationella avtal inom ramen för sin behörighet och sina uppgifter. Europols behörighet omfattar enligt Europolrådsbeslutet organiserad brottslighet, terrorism och vissa andra former av allvarlig brottslighet som rör två eller flera medlemsstater på ett sådant sätt att det krävs en gemensam åtgärd från medlemsstaternas sida på grund av brottslighetens omfattning, betydelse och följder. Exempel på brottslighet som omfattas av behörigheten är grova narkotikabrott och gränsöverskridande handel med barn som utnyttjas sexuellt. Europol fungerar som en knutpunkt för utbyte av uppgifter mellan medlemsstaterna. Medlemsstaterna tillhandahåller Europol uppgifter främst ur sina . Dessa uppgifter sammanställs och bearbetas samt kompletteras i vissa fall med uppgifter från annat håll. Uppgifterna analyseras sedan hos Europol.