sou · GZB361 · 2011-09-29 00:00:00 — Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Utredningsuppdraget omfattar också anställda inom den sociala barnavården. Intervjuerna bygger helt på frivillighet och det är sex personer som varit anställda eller fosterförälder som intervjuats. Gruppen, personer som intervjuats men som ej tillhör målgruppen, har liknande sammansättning som ej aktuell för intervju med den skillnaden att vi först vid intervjutillfället upptäckte att de inte till- hörde målgruppen. Det var oftast personer som inte varit placerade inom den sociala barnavården. Utredningen har haft kontakt med många adopterade personer. 30 adopterade personer har anmält sig till intervju. 24 av dessa har intervjuats och 19 har redovisat minnen av vanvård under foster- hemstiden före adoptionen eller efter att de som adopterade blivit omhändertagna av den sociala barnavården. 12 personer har intervjuats men har inte redovisat någon vanvård enligt de kriterier som utredningen arbetat med. De har inte ingått i resultatredovisningen. Den ovanstående redovisningen leder fram till att det ursprung- liga antalet, 1 045 personer, reduceras till det antal intervjuer som utgör resultatredovisningen. 866 intervjuer där det finns minst en noterad vanvårdskategori har analyserats och kategoriserats. Siffran 866 utgör basen för alla fortsatta beskrivningar och analyser om övergrepp och försummelse i utredningen. Vanvårdad utanför den sociala barnavården Det har förekommit att personer kontaktat utredningen för att be- rätta om vanvård på sjukhus, sanatorier för lungsjuka, barn- eller vuxenpsykiatriska kliniker, vanvård i hemmet av adoptivföräldrar eller av andra föräldrar. Att dokumentera sådan vanvård har legat utanför utredningens uppdrag. Att utreda erfarenheter av vad som upplevts som orättvisa dom- slut, stigmatiserande läkarutlåtanden i sjukvården och orättfärdiga omhändertagandebeslut i , har också legat vid sidan av uppdraget. Utredningen ska inte granska skälen för omhändertagandet, eller om själva omhändertagandet var motiverat. Samma sak gäller de beslut om hemtagning av barn från fosterhem eller institution som fattats av den sociala barnavården. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Kontakt för annans räkning Det har hänt att personer kontaktat utredningen för någon annans räkning. Det kan handla om egna omhändertagna barn, syskon eller partner. Då har vi gett beskedet att bara den som själv är drabbad kan anmäla sig till utredningen och få en intervjutid. Vi har velat vara säkra på att personen ifråga frivilligt anmält sig till intervju och tänkt igenom vad det kan innebära. Utredningens uppdrag har varit att kartlägga vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem eller institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga.17 Utredningen har tolkat det som att mål- gruppen har varit personer som myndigheterna aktivt placerade och uteslöt därför nio personer som vid de första kontakterna med utredningen förklarade att de hade varit placerade på privata initiativ. utgår från en liknande definition i sitt förslag om ekonomisk ersättning till de drabbade.18 Det innebär att privatplacerade barn har uteslutits både från möjligheterna till intervju och i förslagen till ekonomisk ersättning. Under utredningsarbetet har det blivit tydligt att gränsen mellan privatplacerade och myndighetsplacerade barn kan vara oklar. En anledning är att intervjupersonerna själva inte har vetat om myn- digheterna eller någon annan har placerat dem. Vi har inte heller haft möjlighet före intervjun att kontrollera med arkivhandlingar om personerna varit placerade på myndigheternas initiativ eller ej. Det innebär att vi ibland har intervjuat privatplacerade. Ett annat skäl till att en knivskarp gräns är svår att dra är att myndigheterna också har haft ansvar för de privatplacerade. I det följande avsnittet redogör vi för vad lagstiftningen har haft att säga om samhällets skyldigheter för privat- respektive myndighets- placerade barn samt hur omfattande privatplaceringarna har varit i . 18SOU 2011:9, s. 149–151. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Privata placeringar i lagstiftning I har det funnits en tradition att barn place- ras på privata initiativ vid sidan om de mer formella placeringar som skett genom kommunala myndigheter som fattigvård, barnavårds- nämnd och socialtjänst. Förekomsten av privata placeringar och synen på dessa har på- verkat hur lagstiftningen har utformats och vilka grupper av barn som har inkluderats i lagstiftningens fosterbarnsbegrepp. Vid ingången uppfattades de privata placeringarna som oerhört problematiska. Via annonser i dagspressen annonse- rade både fosterföräldrar och mödrar efter fosterhem och foster- barn. Somliga debattörer ansåg att det förekom en fosterbarns- industri i landet eftersom man menade att många fosterföräldrar bara tog barnen för att tjäna pengar på dem.19 Under förekom det diskussioner om var gränsen för samhällets ansvar för fosterbarnen skulle dras. Denna gräns förflyttades successivt och kom att inkludera allt fler barn. Lag om fosterbarns vård 1902 Diskussionen om fosterbarnsindustrin föranledde den första fos- terbarnslagens tillkomst 1902. Den innebar att barn som vårdades hos andra än sina föräldrar, far- och morföräldrar, styvföräldrar och laga förmyndare mot en ekonomisk ersättning skulle anses som fosterbarn och deras fosterföräldrar var skyldiga att anmäla till kommunen att de hade fosterbarn i sin vård.20 I den första fosterbarnslagen gjorde man alltså ingen skillnad på om barnen var placerade av fattigvården eller på privata initiativ. Däremot fanns det barn som uteslöts ur fosterbarnsbegreppet. Det var de som fostrades hos mor- eller farföräldrar samt de som enligt uppgift vårdades utan ersättning. Ersättningskriteriet kom att vålla kritik. Ett problem var att myndigheterna inte kunde lita på uppgifter om att människor utförde vård utan krav på ersättning. I själva verket påstods det att en hel del pengar var i omlopp även för de barn som sades vårdas utan ersättning. 19Sköld, , Fosterbarnsindustri eller människokärlek: barn, familjer och utackorderings- byrån i –1925, Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. : , 2006, , 2006. kapitel 3, om annonser se även s. 145. 20Sköld 2006, kap 3. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Lag om samhällets barnavård 1924 I och med att Lag om samhällets barnavård trädde i kraft vidgades samhällets ansvar för de barn som vistades inom en kommun. Barnavårdsnämnderna fick visserligen ökade befogenhe- ter att omhänderta barn, men fosterbarnsbegreppet inkluderade liksom tidigare barn som hade placerats av andra än myndigheterna. skulle utöva tillsyn över de barn som räknades till fosterbarn oavsett vem som hade placerat dem.21 Det skedde vissa förändringar av vilka barn som inkluderades i fosterbarnsbegreppet: Åldersgränsen hade höjts. Alla barn som vårdades mot ersättning hos andra än föräldrarna och laga förmyndare räknades som fosterbarn. Ersättningskriteriet kvarstod, men däremot uteslöts inte längre barn som vårdades hos far- eller morföräldrar.22 Ändringen till 16-årsgränsen för foster- barn genomfördes dock successivt. Åldersgränsen höjdes med åt gången, från 7–och kom därmed inte att vara fullt genomförd förrän en bit in . I och med ändringar av lag togs även ersätt- ningskriteriet bort. skulle alla barn som fostrades av andra än föräldrar och laga förmyndare oavsett om ersättning utgick eller ej, betraktas som fosterbarn.23 Därigenom var ytterst få barn som uppfostrades hos andra än sina föräldrar exkluderade från barnavårdsnämndens tillsyn enligt lagstiftningen. För att barnavårds- nämnderna skulle få reda på vilka barn som var fosterhemsplacerade inom kommunen innehöll lagtexterna para- grafer om anmälningsplikt. Den som vårdade barn som inklu- derades i fosterbarnsbegreppet var skyldig att anmäla detta till kommunen.24 212 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 227 kap, Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 231 mom 49 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen (361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 245 § Lag (1902:63) om fosterbarns vård; 51 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Lag om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag) 1960 Med barnavårdslag ströks anmälningsplikten för fosterför- äldrarna. I stället blev den som ville vårda fosterbarn tvungen att inhämta tillstånd från barnavårdsnämnden innan han eller hon tog emot ett barn. Om placeringen skedde på myndigheternas initiativ var det inte fosterföräldrarna själva som skulle begära tillstånd, utan barna- vårdsnämnden som skulle utreda att barnet skulle komma att er- hålla god vård och fostran i hemmet.25 I övrigt omfattade foster- barnsbegreppet i stort samma kriterier som gällt (se ovan). Enligt socialtjänstlagen krävs socialnämndens medgivande för att få ta emot ett underårigt barn för vård i enskilt hem. Ett medgivande får inte lämnas om inte förutsättningarna för vård i hemmet är utredda. Det gäller både för familjehem – enskilda hem som på uppdrag av socialnämnden tar emot barn för stadigvarande vård och fostran – och så kallade barn i annat enskilt hem som alltså inte behöver ha anlitats av socialnämnden.26 kännedom om privata placeringar En förutsättning för att utöva tillsyn var givetvis att barnavårds- nämnden fick kännedom om att barnen var placerade i fosterhem- men. har personer som velat ta emot fosterbarn varit tvungna att ansöka om tillstånd eller medgivande innan de tog emot några barn. var fosterföräldrar skyldiga att inom anmäla att de hade fosterbarn i sin vård. De var också skyldiga att anmäla om de flyttade. Uppfyllde inte foster- föräldrarna anmälningsplikten kunde de dömas till böter. Det fanns dock ett missnöje med hur anmälningsplikten upp- rätthölls. I Samhället och barnen, en derna, skriver 1940: 2547 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 2625 § Socialtjänstlagen (1980:620). Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar I praktiken fullgöres anmälningsskyldigheten på ett mycket bristfälligt sätt. Bötesbestämmelserna, vilka för övrigt icke erhållit någon mera omfattande tillämpning, ha visat sig vara en mycket dålig garanti för anmälningsskyldighetens fullgöranden och de övriga åtgärderna kunna tillgripas endast i undantagsfall. [] Här kommer allt an på huruvida barnavårdsnämnden har en god kontakt med kommunens olika delar och olika befolkningsgrupper. [] Men mycket kan också vinnas på upplysningens väg. Anmälningsskyldigheten försummas ofta helt enkelt därför att barnafostraren icke har reda på denna sin skyldighet. Genom anslag på kommunens anslagstavlor och genom meddelande på annat lämpligt sätt bör barnavårdsnämnden göra saken känd i kommu- nen och söka få allmänheten intresserad av att inga fosterbarn skola få finnas inom kommunen, utan att barnavårdsnämnden har reda på dem.27 Citatet kan tolkas på flera sätt. Åena sidan beskriver en situation där många fosterhems- placeringar inte har kommit till barnavårdsnämndens kännedom och att ansvaret för detta vilar på de enskilda fosterhemmen. Åandra sidan uttrycker han att barnavårdsnämnderna har ett ansvar att upplysa kommunbefolkningen om anmälningsplikten samt att bygga en sådan verksamhet så att barnavårdsnämnden har god kontakt med kommunens olika delar och befolkning. Den för- summade anmälningsplikten kan med en sådan tolkning förstås som brister i såväl fosterföräldrarnas som barnavårdsnämndens åta- ganden. Även om anmälningsplikten drogs med vissa problem i prakti- ken står det klart att barnavårdsnämnderna skulle utöva tillsyn över alla barn som var placerade i fosterhem inom kommunen oavsett om barnen placerats av myndigheter eller av enskilda på privat väg. Man kan hävda att om barnavårdsnämnden kände till att barnet vistades hos fosterföräldrar var det också nämndens ansvar att ut- öva tillsyn och se till att barnet fick god vård. Privata placeringar i statistiken De privata placeringarna har utgjort en betydande andel av de pla- ceringar som barnavårdsnämnderna haft till uppgift att utöva tillsyn över. 27 , Samhället och barnen, lagstiftning till skydd och stöd för barn, : P.A. Förlag 1940, s. 215 f. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 1949 var mer än hälften av de fosterbarn som barnavårdsnämn- derna hade tillsynsansvar för placerade på privata initiativ. 1970 var av fosterbarnen privat placerade. Det har gjorts särskilda inventeringar för att myndigheterna skulle få kännedom om de privata placeringarna. 1933 genomfördes en sådan på nationell nivå. Den ledde till att 1 800 fosterhemsplace- rade barn tillkom i statistiken över hur många fosterbarn myndig- heterna hade kännedom om. Inventeringarna visar vilken betydelse kartläggning av privata fosterhem har haft. I samband med att barnbidragen infördes tillkom ytterli- gare ett antal fosterbarn till myndigheternas kännedom. Barnbidra- get för fosterbarn utbetalades nämligen till den som i lagstiftningen kallades för barnafostraren, det vill säga den person hos vilken barnet bodde. Det gjorde det angeläget för privata fosterhem att anmäla till myndigheterna att de var barnafostrare.28 Att de privata fosterhemmen ingick i barnavårdsnämndernas verksamhet blir tydligt om man studerar årsberättelser från lokala barnavårdsnämnder. Där redovisas hur många tillsynsbesök av pri- vatplacerade barn som gjordes vart år. Det hände att fosterbarnsin- spektörerna besökte fler privatplacerade än myndighetsplacerade barn.29 Även i offentlig nationell statisk har de privatplacerade foster- barnen ingått i statistik över barnavårdsnämndernas verksamhet. 1966 märks ett skifte i hur SCB räknat fosterbarnen. hade bara fosterbarn som inte omhändertagits av barnavårdsnämn- den räknats i kolumnen fosterbarn. 1962 fanns det 15 150 sådana privat placerade fosterbarn som barnavårdsnämnderna hade känne- dom om. När statistiken ändrades 1966 kom även alla fosterbarn som omhändertagits av barnavårdsnämnden att inkluderas i stati- stiken över fosterbarn. Då fanns det enligt SCB 29 797 fosterbarn i riket. är det inte längre möjligt att skilja place- ringar som skedde på barnavårdsnämndens initiativ från placeringar som skedde utanför barnavårdsnämnden i SCB:s Statistisk för . Beräkningar av hur många fosterbarn det funnits i riket inkluderar alltså även de privatplacerade barnen. Det talar för att en 28Sköld & Söderlind, pågående forskningsprojekt i lokalsamhället – regional och lokal variation i svensk fosterbarnsvård ca 1900–2000. 29Sköld & Söderlind, pågående projekt. 30Tabell 271, Barnavård: nämndernas verksamhet 1962–1967, i Statistik för 1969, : 1969, s. 255. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar uppdelning mellan barnavårdsnämndens placeringar och de som skedde på privata initiativ är problematisk. Tabell 1.2 Antalet fosterbarn i enligt tabell 271 i Statistik årsbok 1969 Anmärkning: Siffrorna för åren 1962–1965 avser enbart av inte omhändertagna fosterbarn. har även omhändertagna fosterbarn medräknats. Citat från Statistik Års- bok för 1969, : 1969, s. 255. Siffrorna som angetts visar att de privata placeringarna, eller pla- ceringar som inte skett genom omhändertagande av barnavårds- nämnd, var mycket vanliga. De utgjorde troligen omkring knappt hälften av alla fosterhemsplaceringar som barnavårdsnämnderna hade kännedom om under större delen av . Vår slutsats är att det inte har gjorts någon skillnad på privata och formella fosterhemsplaceringar i de lagtexter som rör fosterbarns vård. Den väsentliga gränsdragningen gick i stället mellan placeringar för vilka ersättning utgick och placeringar som enligt uppgift inte inbegrep några ekonomiska transaktioner. Samhället har haft skyldigheter att utöva tillsyn över fosterhem som på ett eller annat sätt tagit betalt för att vårda fosterbarn, oavsett om pengarna utgick från myndigheter (fattig- vårdsnämnd eller ) eller från enskilda personer. Privata placeringar av barn i fosterhem har varit vanligt förekommande i . De har ibland skett mot ersättning, ibland utan att pengar varit inblandade. Barn som place- rades gratis stod utanför samhällets skydd och bar- navårdsnämnderna hade inget ansvar för tillsyn av dessa hem. Men efter 1945 har barnavårdsnämnderna haft tillsynsansvar för alla barn som vistats i fosterhem inom kommunen, oavsett vem som placerat dem. lag var i kraft såg samhällets ansvar olika ut om barnet var placerad hos nära anhörig (far- eller morföräldrar) eller hos helt främmande personer. Här är det viktigt att observera Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar att även myndigheter placerade barn hos far- och morföräldrar. Formella placeringar kunde alltså göras utan att barnen var under- ställda fosterbarnsbegreppet enligt lagstiftningen. Att det funnits barn som har varit placerade i fosterhem utan att ha varit omhändertagna med stöd i någon av de lagtexter som regle- rat fosterbarnsvården innebär inte att myndighe- terna har saknat skyldigheter rörande dessa barn. Tillsynsansvaret för dessa barn har vilat lika tungt på barnavårdsnämnder och socialtjänst som för de barn som myndigheterna aktivt har placerat. En förutsättning för att kunna avkräva myndigheterna ansvar har dock varit att myndigheterna har haft kännedom om var barnen vistas. Vår sammanställning visar att myndigheterna kände till och inspekterade många av de privatplacerade barnen samt att mörker- talet förmodligen sjönk . Den ovanstående redovisningen av lagar och praxis visar att kommunerna hade ett stort ansvar även för s.k. privatplacerade barn. Jag anser att, om myndigheterna har haft kännedom om ett barns vistelse i ett privat arrangerat fosterhem och därmed hade tillsynsansvar för detta barn, bör också personer som har van- vårdats i sådana miljöer omfattas av olika förslag. I utredningens delrapport31 förde vi ett resonemang om gruppen finska krigsbarn som i stort antal togs emot i svenska familjer under . Vi konstaterade att det från början inte fanns uttryckliga regler om att de sociala myndigheterna skulle godkänna hemmen. Vårt resonemang mynnade ut i slutsatsen att om placer- ingen av ett krigsbarn skedde efter 1944 skulle barnavårdsnämnden godkänna de mottagande hemmen. Således omfattades erfarenheter av vanvård i dessa hem av utredningens uppdrag. 31 SOU 2009:99. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar har grundat sina ställningstaganden om privata placeringar i förhållande till finska krigsbarn på vår delrap- port. Privata placeringar ska inte omfattas av ersättningen, enligt förslag. Den drog också slutsatsen att den absoluta merparten av de barn som kom till under , så kallade finska krigsbarn, inte omfattas av möjligheten till ersättning. Staten var aktiv vid placeringen av finska krigsbarn I det fortsatta utredningsarbetet har vi fått ta del av material som nyanserar bilden av hur stat och kommun var engagerade i pla- ceringarna av de finska krigsbarnen. Det är också en fråga som tar upp i sitt remissvar på Upp- rättelseutredningen.33 Centrala Finlandshjälpen, som skötte krigsbarnsverksamheten under vinterkriget –40, bildades som en privat organisation. Den fick samma månad ett bidrag om från den för att förbereda transpor- terna av finska barn till . blev Centrala Finlandshjälpen en statlig kommitté.34 hade redan före fortsätt- ningskriget bröt ut tagit över fyra båtlaster barn. ombildades kommittén till Hjälpkommit- tén för barn och barntransporterna tog fart igen. var en privat organisation, men den agerade i nära sam- arbete med svenska myndigheter. Den hade också ett omfattande statsstöd. När de många barnhemmen för finska krigsbarn började inrättas krävdes tillstånd från och provinsialläkaren skulle höras liksom barnavårdsnämnden.35 Så var fallet för alla som grundade privata barnhem . Av efterforskningar framgår att hade uppdraget att inrätta karantänsanläggningar för de finska krigsbarnen men att ansvaret snart övergick till 32SOU 2011:9, s 150–151. Dnr S2011/1550/FST 34Carlquist, , Solidaritet på prov: finlandshjälp under vinterkriget, Allmänna förl., Diss. : Univ.,, 1971. s. 71 f. 35Rossi, , Räddade till livet: om en stor svensk hjälpinsats för barn 1939–1949, , , 2008. Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Medicinalstyrelsen tillsatte läkare vid anlägg- ningarna som hade rapporteringsskyldighet till myndigheten. Sammanfattningsvis: Det finns anledning att revidera bilden av myndigheternas engagemang i frågan om finska krigsbarn som gavs i vår delrapport. krävdes det att barnavårdsnämnderna i kommunerna godkände placeringarna av finska barn i fosterhem. Så långt stämmer vår beskrivning i delrapporten. Men redan dessför- innan hade staten ett omfattande engagemang i frågan om motta- gande och placering av barn. Det skedde först genom statsbidrag och bildande av en statlig kommitté, senare genom att flera myn- digheter , , och hade ett operativt ansvar för verksamheten. De finska krigsbarnen var privatplacerade i formell mening, men den svenska staten var på ett mycket aktivt sätt engagerad i pla- ceringen av finska krigsbarn. Av samma anledning som andra privatplacerade barn, anser jag att de finska krigsbarn som utsatts för övergrepp och allvarlig försummelse i sina placeringar bör omfattas av Upprättelseut- redningens olika förslag. 1.9Psykologiskt stöd för intervjupersoner Erfarenheterna från bland annat de norska granskningarna visade att intervjuerna kan väcka till liv känslor som är förknippade med de svåra upplevelser som intervjun berör. Frågan om att erbjuda psykologiskt stöd till de intervjupersoner som så önskar togs där- för upp redan i direktiven till utredningen. Efter en upphandling som utredningen genomförde kom stödet till intervjupersonerna att utföras av Förbundet , med till- gång till psykoterapeuter i hela landet. I kapitel 7, Intervjuns betydelse för den intervjuade, redogör vi kort för en enkät som till viss del handlar om det psykologiska stö- det till intervjupersonerna. Det finns anledning att också nämna de risker för enskilda personer som är förknippade med att minnen från barndomens övergrepp och försummelser aktiveras. Regerin- gen betonade i direktiven till utredningen behovet av psykologiskt Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar stöd i nära anslutning till intervjuerna. Våra erfarenheter bekräftar behovet av att ha tillgång till psykologiskt stöd för att bearbeta vad som kommer upp efter intervjun och även vid läsningen av arkiv- handlingarna. har föreslagit att det inrättas en myn- dighet med uppgift att handlägga utbetalningarna av ersättning till enskilda som drabbats av övergrepp och allvarlig försummelse. Pro- cessen ska vara skriftlig, med möjlighet att personligen inställa sig inför nämnden och redogöra för sin sak. I det sammanhanget kan man förutse att myndigheten kommer att hamna i samma riskabla situation som . Obehagliga minnen aktiveras och enskilda behöver psykologiskt stöd för att hantera dem. Den myndighet som enligt förslag ska behandla ansökningar om ersättning bör erbjuda den enskilde psykologiskt stöd i nära anslutning till att ansökningar hand- läggs. 1.10Utredningens organisation och arbetsbelastning I sekretariatet har personal med olika erfarenheter arbetat; journa- listik, tidigare utredningsarbete, socialt arbete, psykoterapi och behandling, samt en arkivarie, en assistent och en forskare inom området barndomshistoria. Intervjuteamen sattes samman så att en man och en kvinna till största del skulle intervjua tillsammans. Utredningsarbetet har medfört omfattande arbetsuppgifter omkring anmälan, genomförande av intervjuer, dokumentation, information, råd och stöd per telefon, reseadministration m.m. Under utredningens sista år, efter det att Upprättelseutredning- ens förslag presenterades, har det varit en omfattande infor- mationsverksamhet på telefon.