sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Om man först ser till sexualbrotten är det i så fall rimligt att den nedre gränsen går vid brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Detta skulle innebära att bl.a. våldtäkt och våldtäkt mot barn omfattades. När det gäller våldsbrottslighet skulle däremot grov misshandel, bortsett från synnerligen grov misshandel, falla utanför tillämpningsområdet med en sådan utgångspunkt. Detta är inte helt tillfredsställande, eftersom den brottsrubriceringen kan inrymma mycket grova våldsbrott. Även i förening med vållande till annans död skulle grov misshandel falla utanför tillämpningsområdet. Rån av normal- graden, som har ett straffminimum på fängelse , skulle också falla utanför. En nackdel med en utvidgning till dessa brott är dessutom att de är vanligt förekommande, vilket skulle innebära en omfattande hantering av bevisföremål även efter att ett mål är slutligt avgjort. Eftersom en reglering om kvardröjande beslag efter laga kraft bör vara av undantagskaraktär, kan en nedre gräns vid tvåårsbrotten å andra sidan vara för låg. Exempelvis är våldtäkt en vanlig brottstyp där bevisbeslag ofta görs. Det kan därför diskuteras om inte brott med ett straffminimum i stället borde utgöra utgångspunkt. Det förda resonemanget visar på svårigheterna att hitta en rimlig balans vid de avvägningar som måste göras om bestämmelser om kvardröjande beslag efter laga kraft ska införas. En ytterligare fråga är om det bör vara åklagarens eller domstolens bedömning av brottsrubriceringen som ska vara Överväganden och förslag angående beslagsfrågor utgångspunkten för frågan om bevisbeslaget ska bestå eller inte. Om den tilltalade är ensam gärningsman och döms för brottet, borde rimligen domstolens bedömning vara avgörande. När flera gärningsmän dömts i olika utsträckning för samma händelse är saken emellertid inte lika självklar. Vidare borde vid en frikännande dom, i avsaknad av rättens ställningstagande, åklagarens brotts- rubricering ligga till grund för rättens ställningstagande i beslagsfrågan. Det sagda innebär enligt utredningens mening att utformningen av en reglering om bevarande av bevisbeslag efter laga kraft riskerar att bli komplicerad, ologisk och svårtillgänglig. För att syftet med en reglering ska kunna uppnås krävs vidare att bevisbeslag kan bestå även i de fall förundersökningen eller åtalet läggs ner eller åtal inte väcks. Ett beslut om beslagets bestånd skulle i sådant fall fattas av åklagare eller annan förundersöknings- ledare. Beslutet skulle, till skillnad från domstolens ställnings- tagande, kunna grunda sig även på om ett fortsatt beslag kan antas ha någon framtida betydelse från bevissynpunkt. Enligt utredningens uppfattning är det nämligen skillnad på om det är åklagaren eller domstolen som tar ställning till bevisningens eventuella framtida värde från bevissynpunkt. Det framstår som mer stötande att domstolen i samband med en frikännande dom gör en sådan bedömning än om åklagaren i samband med att t.ex. en förundersökning läggs ner gör samma ställningstagande. Det är inte heller relevant att jämställa en lagakraftvunnen dom med en nedlagd förundersökning eller ett beslut om att inte väcka åtal. En nedlagd förundersökning kan t.ex. i princip återupptas om det framkommer nya omständigheter av betydelse, medan en lagakraft- vunnen dom bara kan ändras om målet tas upp nytt sedan resning beviljats. Liksom i frågan om brottsrubricering riskerar den nu beskrivna skillnaden mellan domstolens och förundersökningsledarens utgångspunkter vid ställningstagandet i beslagsfrågan att leda till ett svårtillgängligt regelverk med olika bestämmelser för olika situationer. Ytterligare en aspekt som måste beaktas är om en beslags- reglering av aktuellt slag går att förena med proportionalitets- principen i 27 kap. 1 § tredje stycket RB. Principen innebär att beslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden kan innebära för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Det första ledet, skälen för åtgärden, innebär väsentligen en bedömning av Överväganden och förslag angående beslagsfrågor betydelsen av bevisbeslagets bestånd för den fortsatta utredningen. Som tidigare nämnts är det inte lämpligt att domstolen gör ett sådant ställningstagande vid en friande dom. Det kan nämligen uppfattas som stötande att domstolen frikänner en tilltalad som resonemanget i beslagsfrågan leder till slutsatsen att det ändå finns ett utredningsintresse som motiverar fortsatt beslag. När det gäller fortsatt beslag i avvaktan på lagakraftvunnen dom innebär utredningens förslag att bevisbeslag som huvudregel ska bestå, om det inte finns särskilda skäl mot det. Genom denna presumtion har det allmännas intresse av att bevara bevisföremål till processens slut beaktats. Endast den enskildes intresse av att snabbt få tillbaka egendomen ska alltså bedömas av domstolen. Vid fortsatt beslag efter lagakraftvunnen dom skulle det däremot inte vara lämpligt med en presumtion för att bevisbeslaget ska bestå. Utgångspunkten måste i stället vara den motsatta, nämligen att en eventuell reglering bör ha undantagskaraktär. Utredningsintresset kan därför inte på motsvarande sätt som vid beslag i avvaktan på laga kraft beaktas redan genom utformningen av lagtexten. Utredningen har på grund härav svårt att se hur en reglering om kvardröjande beslag efter laga kraftvunnen dom skulle kunna utformas utan att proportionalitetsprincipen helt måste åsidosättas i samband med sådana beslut. Utredningens sammantagna bedömning av det som sagts ovan är att en reglering som innebär att bevisbeslag ska kunna bestå även efter att en dom vunnit laga kraft inte bör införas. Ett starkt skäl för denna ståndpunkt är att det framstår som högst osäkert om bestämmelser med sådant innehåll kan anses förenliga med i de fall den beslagtagna egendomen har något som helst värde. Därtill kommer att bestämmelserna skulle bli mycket komplicerade med olika lösningar för olika situationer. Ett annat skäl är den omständigheten att domstolen vid sitt ställningstagande inte kan tillåtas värdera bevisföremålets framtida betydelse för utredningen, vilket omöjliggör en tillämpning av proportionalitetsprincipen. Syftet med att införa en reglering – nämligen att beslagtaget material vid en framtida förnyad teknisk undersökning skulle kasta nytt ljus över utredningen – bör enligt utredningen i stället i stor utsträckning kunna tillgodoses genom en utökad möjlighet för de brottsutredande myndigheterna att omhänderta spår utan tillämpning av beslagsreglerna. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor 13.3.3Bevismaterial som inte ska tas i beslag Finns det anledning att undanta vissa typer av bevismaterial från beslagsreglerna? Förslag: Bevisföremål ska normalt omhändertas i stället för att tas i beslag, om föremålet saknar eller har endast ringa värde och ingen kan antas göra anspråk på det. Reglerna om beslag ska då inte vara tillämpliga. I det föregående har behandlats frågor som rör bevarande av bevis- material som formellt tas i beslag. Det förekommer emellertid också att material som kan antas ha betydelse för brottsutred- ningen på ett informellt sätt omhändertas utan att beslagsreglerna tillämpas. Förfarandet är oreglerat. Ofta gäller omhändertagandet värdelösa föremål som upphittas i anslutning till en brottsplats och som genom t.ex. besudlingar av olika slag kan förväntas ge ledtrådar om gärningsmannen. Exempel på sådana spår är cigarett- fimpar, pappersnäsdukar, tomma flaskor, patronhylsor, plastpåsar och brandrester. Även besudlingarna som sådana, t.ex. kropps- vätskor och fingeravtryck, brukar räknas som spår. – och vattenprover som tagits i miljömål är andra exempel. Enligt kommentaren till ska det röra sig om föremål som varken har något värde eller är i någons besittning (Fitger, , del 2, 27:6). ansåg att förfarandet att formlöst omhänderta föremål är godtagbart under förutsättning att det rör sig om värdelösa föremål som ingen gör anspråk på (SOU 1995:47 Någon legaldefinition av spårbegreppet finns dock inte. Om ett bevisföremål saknar värde och ingen gör anspråk på det finns det enligt utredningens mening inte något rättssäkerhets- intresse som motiverar att beslagsreglerna tillämpas. Det kan därför finnas anledning att överväga en reglering som uttryckligen undantar sådana föremål från beslagsreglerna. För att säkra spår av blod och sekret används ofta s.k. topsning. I vissa fall tas då själva topsen med besudlingen i beslag. Vad som bara omhändertas och vad som beslagtas varierar emellertid mellan olika myndigheter och beslutsfattare och det finns ingen enhetlig praxis på området. En lagfäst skiljelinje mellan beslag och omhändertagande skulle enligt utredningen bidra till en ökad enhetlighet vid hanteringen av bevismaterial. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor En ordning som innebär att ekonomiskt betydelselösa föremål och spår kan hanteras genom ett förenklat förfarande bör enligt utredningen också leda till en större effektivitet i den brottsutredande verksamheten. Beslagshanteringen i framför allt större ärenden med omfattande beslag är ofta resurskrävande både för den utredande personalen och för förundersökningsledaren. Exempel på tidskrävande moment är beslagsdokumentationen och den löpande prövningen av beslagets fortsatta bestånd. Det kan också vara resurskrävande att utreda och fastställa till vem ett betydelselöst föremål ska hävas. Mot bakgrund av det anförda är utredningen av uppfattningen att fler föremål än bör kunna omhändertas i stället för att tas i beslag och att detta bör lagregleras. Den ena förutsättningen som bör vara uppfylld för att ett omhändertagande i spårsäkrande syfte utan beslag ska komma ifråga är att bevismaterialet bedöms sakna ekonomiskt värde eller i vart fall bedöms ha ett ringa värde. I annat fall skulle regleringen medföra rättssäkerhetsförluster i förhållande till om materialet i stället tas i beslag. Den andra förutsättningen bör vara att det inte kan antas finnas någon som kommer att göra anspråk på föremålet. Även om detta rent objektivt kan betraktas som värdelöst eller mindre värdefullt, kan en eventuell anspråkstagare av andra skäl ändå vilja ha tillbaka det. Om beslagsreglerna i denna situation inte tillämpas, kan den enskilde inte med framgång kräva tillbaka egendomen, såvida det inte även för omhändertagna föremål skulle finnas regler om t.ex. domstolsprövning och hävande. Sådana regler skulle dock onödigtvis komplicera förfarandet. Det kan diskuteras om det bör tillmätas betydelse att ett föremål, som i övrigt uppfyller kraven för ett omhändertagande, finns i någons besittning. Ett exempel kan vara att en tomburk anträffas i en bostad. I ett sådant fall – till skillnad från om burken upphittats utomhus - får bostadsinnehavaren anses vara i besittning av föremålet. Enligt utredningens mening behöver inte besittnings- förhållandet under angivna förutsättningar ha någon betydelse vid bedömningen av om föremål kan omhändertas. Det förefaller inte finnas något skäl till varför exempelvis en cigarettfimp ska behöva beslagtas enbart av den anledningen att någon är i besittning av den. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Om den brottsutredande myndigheten i bevissyfte omhändertar t.ex. en tomflaska bör denna alltså av smidighets- och effektivitets- skäl kunna hanteras utan tillämpning av beslagsreglerna. Detta förutsätter dock att det inte finns några tveksamheter från rättssäkerhetssynpunkt mot ett sådant förfarande. Utgångspunkten är därför att den egendom som kommer ifråga för ett sådant omhändertagande ska vara av sådant slag att det inte finns något behov av särskilda regler till skydd för den enskildes rättssäkerhet. Enligt utredningens mening bör det vara tillräckligt att föremålet kan antas sakna anspråkstagare. Att uppställa ett högre krav än så framstår inte som nödvändigt med tanke på den typ av material som regleringen ska ta sikte på. Om det skulle visa sig att någon efter det att åtgärden vidtagits framställer anspråk på det omhändertagna föremålet, bör detta i praktiken kunna lösas genom att det i efterhand förordnas om beslag. Reglerna i 27 kap. RB blir då tillämpliga. Föremål som typiskt sett bör kunna komma ifråga för omhändertagande i stället för beslag är cigarettfimpar, pappers- näsdukar, tomma flaskor, glasskärvor, tygstycken, plastpåsar och andra liknande föremål som kan antas ha betydelse i brotts- utredningen. Även förstörda klädesplagg, t.ex. en sönderskuren eller blodig tröja, bör kunna omhändertas under förutsättning att det kan antas att det saknas anspråkstagare. Topsar, tejpbitar och andra hjälpinstrument som använts för att säkra besudlingar och fingeravtryck bör – av närmast självklara skäl – regelmässigt hanteras utanför beslagsinstitutet. Sådant material får anses utgöra en del av det spår som säkrats. Att fastställa om ett föremål saknar ekonomiskt värde torde i praktiken inte vålla några större problem för den som ska tillämpa reglerna. Gränsdragningsproblem kan emellertid uppstå med föremål som har ett ringa, men inte obetydligt, värde. Exempel på detta kan vara klädesplagg – t.ex. alldagliga och begagnade t-tröjor, byxor och skor – som inte är förstörda vid anträffandet. Om någon kan antas göra anspråk på föremålet ska det i enlighet med vad som sagts ovan tas i beslag. Om ägaren däremot uppger att han eller hon inte är intresserad av ett återställande eller om föremålet uppenbart kan betraktas som övergivet, uppkommer frågan om beslag ändå ska ske med hänsyn till värdet. Utredningens uppfattning är att det i ett sådant fall ska vara möjligt med ett informellt omhänder- tagande. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Detta synsätt innebär en utvidgning av vad som anses kunna hanteras utanför beslagsinstitutet. Frågan är då var gränsen går för när ett beslag måste ske. En riktlinje kan enligt utredningens mening vara ett värde på några . Föremål som är mer värdefulla än så bör redan från början, även om det saknas anspråkstagare, tas i beslag för att underkastas de regler om exempelvis vård och förvaring som gäller för beslagtaget gods. Avsikten är att endast rena bevisföremål ska undantas från bestämmelserna om beslag. Nästan uteslutande torde det handla om material som ska analyseras i syfte att få fram DNA eller fingeravtryck. Egendom som tas av helt eller delvis andra skäl, t.ex. i förverkande- eller återställandesyfte, måste även fortsättningsvis behandlas som beslag. Även om t.ex. en kniv som misstänkts vara ett mordvapen saknar anspråkstagare och dessutom har ett ringa ekonomiskt värde, förutsätter reglerna om förverkande att föremålet tas i beslag. Misstänkt narkotika, som ska förverkas om det visar sig vara en olaglig substans, ska också alltid tas i beslag. Vid återställandebeslag ligger det i sakens natur att det finns någon som gör eller förväntas göra anspråk på föremålet eller handlingen, vilket innebär att ett förfarande utan tillämpning av beslagsreglerna är uteslutet. Den befattningshavare som verkställer t.ex. en husrannsakan eller en kroppsvisitation beslutar om föremål som därvid påträffas ska tas i beslag. Om föremålet påträffas under andra omständighet- er är det förundersökningsledaren eller åklagaren som beslutar om åtgärden, såvida det inte föreligger fara i dröjsmål. Verkställs beslaget av annan än förundersökningsledaren eller åklagaren ska en anmälan skyndsamt göras till denne, som beslutar om beslaget ska bestå (27 kap. 4 § RB). Enligt utredningens uppfattning är det inte nödvändigt att ha motsvarande reglering beträffande omhändertagande av spår- föremål. torde det förhålla sig så att t.ex. kriminal- tekniker eller polismän i yttre tjänst som kommer till en brottsplats antingen själva eller i samråd med förundersökningsledaren bestämmer vad som ska spårsäkras. Denna ordning behöver inte formaliseras på motsvarande sätt som beslag. I de fall beslag ska fastställas kan dock förundersökningsledaren, om föremålet i stället för beslag bör omhändertas i bevissäkrande syfte, besluta att beslaget ska hävas för att i stället betraktas som ett spår som kan Överväganden och förslag angående beslagsfrågor hanteras utanför beslagsinstitutet. Att så kan ske får anses följa av den nuvarande lagstiftningen om beslag. Dokumentationen av beslag fungerar enligt vad () har framfört mycket bra genom den nationella systemlösningen TVÅNG. SKL har fram- hållit att en motsvarande rutin är önskvärd även för spårmaterial för att uppnå en identifierbar och kvalitetssäker dokumentation. Vid polismyndigheternas tekniska rotlar används ett särskilt ärendehanteringssystem, TekPro, för registrering av spårmaterial. Om det i en brottsutredning görs en teknisk undersökning skapas ett ärende i TekPro. Även gods som tagits i beslag registreras i systemet. Beslag kan således finnas upptagna i både TekPro och TVÅNG. Det som registreras i TekPro kan vara topsar med DNA- besudlingar, cigarettfimpar, glasbitar eller avgjutningar från exempelvis brottsverktyg. Vid registreringen får spåret eller före- målet ett diarienummer. Spårnumret kopplas ihop med brottets anmälningsnummer, det s.k. K-numret, för att ge god sökbarhet. I TekPro finns också möjlighet att exempelvis ange var spår- materialet förvaras. Det kan nämnas att det vid finns ett särskilt rum där alla spår förvaras. TekPro uppges numera vara ett välfungerande och ändamålsenligt system för registrering av spårmaterial. En fördelaktig funktion är att en begäran om undersökning av spår kan skickas elektroniskt från TekPro till SKL. Eftersom förfarandet med informella omhändertaganden enligt vad utredningen föreslår ska undantas från reglerna om beslag, är det av väsentlig betydelse att det finns välfungerande dokumenta- tionssystem även för spårmaterial. Det får ankomma på respektive brottsutredande myndighet att närmare utreda hur ett sådant system bör utformas. TekPro förefaller tjäna som en god utgångs- punkt. Bedömning: Bestämmelser gällande bevarande av bevisföremål som omhändertagits bör närmare utformas av berörda myndigheter. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Utredningen föreslår alltså utökade möjligheter för de brotts- utredande myndigheterna att på ett informellt sätt omhänderta vissa bevisföremål utan tillämpning av beslagsreglerna. Detta innebär bl.a. att reglerna om hävande av beslag i 27 kap. RB inte ska tillämpas, dvs. omhändertagandet kan bestå även efter det att brottsutredningen avslutats eller domen vunnit laga kraft. Som nämnts tidigare finns en tydlig strävan mot att bevismaterial i större utsträckning ska bevaras för framtiden. Mot bakgrund av utvecklingen på kriminalteknikens område finns det nämligen goda skäl att utgå från att förnyade tekniska under- sökningar av gammalt spårmaterial kan tillföra utredningar nya och väsentliga uppgifter. En grundförutsättning för att detta ska vara möjligt är att insamlade spår på ett tillfredsställande sätt bevaras även efter att förundersökningen avslutats. Såväl det allmänna som den enskilde kan ha ett intresse av en sådan ordning. Utgångspunkten bör vara att omhändertaget bevismaterial av betydelse – oavsett brottets karaktär – alltid ska sparas av den brottsutredande myndigheten till dess utredningen avslutats. Om åtal väckts bör omhändertagandet bestå till dess domen vunnit laga kraft. När det gäller bevarande för tid därefter är det rimligt att göra skillnad på material som tagits om hand i samband med allvarlig brottslighet och sådant som omhändertagits i andra fall. En annan förutsättning som bör vara uppfylld för fortsatt bevarande är att bevismaterialet bedöms kunna tillföra utredningen information av betydelse . Att det t.ex. från en tomflaska, en näsduk eller ett klädesplagg i ett mordfall endast kunnat extraheras en del av en DNA-profil kan utgöra skäl för att föremålet ska behållas. Detsamma kan gälla en tops med besudling som vid analysen gett samma resultat och inte helt förbrukats. Om det däremot visar sig att ett föremål inte bär några spår och det inte heller bedöms kunna berika utredningen finns det i regel inte skäl att spara det. Ett ställningstagande att bevara omhändertaget material behöver enligt utredningens mening inte mynna ut i ett formellt beslut. Bedömningen bör kunna göras av befattningshavare vid exempelvis polisens tekniska rotlar eller motsvarande. I tveksamma fall kan kontakt tas med förundersökningsledaren eller den person som handlagt ärendet hos SKL. Nästa fråga är hur länge omhändertaget bevismaterial ska sparas. Preskriptionsreglerna i 35 kap. (BrB) kan därvid ge viss vägledning. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Den absoluta preskriptionstiden för allvarligare brottslighet – med undantag för t.ex. mord som inte preskriberas alls - är som huvudregel , dvs. i inget fall får påföljd ådömas någon om förflutit sedan dagen då brottet begicks (35 kap. 6 § tredje punkten BrB). Det är svårt att finna något skäl för att bevismaterial som härrör från allvarliga brott som preskriberas ska bevaras än så. Den enda situation där ett ännu längre bevarande kan få praktisk betydelse är när en tilltalad dömts för ett sådant brott och ett resningsförfarande inleds efter brottsdatumet, som det är aktuellt med t.ex. en förnyad teknisk undersökning eller motsvarande av bevisföremålet. Möjligheten för den tilltalade att beviljas resning är nämligen inte begränsad av preskriptionstiderna, dvs. det finns i teorin ingen bortre tidsgräns för när resning kan beviljas till förmån för den tilltalade. Ett sådant säreget fall bör man dock kunna bortse från. Utgångspunkten kan därför vara att spårföremål som omhändertagits i samband med allvarliga brott som preskriberas allra längst bör sparas räknat från brottsdatumet. När det gäller mord och andra brott utan preskriptionstid är det tänkbart att tiden för bevarande ska vara längre än så. De tider som gäller för gallring av uppgifter i det s.k. spårregistret kan då vara av intresse. innehåller uppgifter om resultatet av DNA-analyser som gjorts under utredning av brott och som inte kan hänföras till en identifierbar person (25 § polisdatalagen [1998:622]). Uppgifter i spårregistret ska enligt 27 § tredje stycket samma lag gallras efter registreringen, såvida inte uppgiften härrör från utredning av brott som inte preskriberas. Gallring av uppgiften ska då ske först efter registrering. I förarbetena anges att en effektiv brotts- utredning förutsätter att spår som analyserats under utredning av brott sparas i princip så länge som det kan antas att någon kan ställas till svars för en gärning, vilket ytterst bestäms av hur länge förövaren är i livet. En frist ansågs av regeringen vara tillräckligt (prop. 2009/10:50 s. 25). Det kan tilläggas att den trettioåriga fristen för övrigt bestämdes med hänsyn till bestämmelsen om absolut preskription i 35 kap. 6 § BrB (SOU 1996:35). Mot bakgrund av det anförda är det rimligt att omhändertagna bevisföremål som längst bevaras . Vad utredningen nu redogjort för får ses som utgångspunkter som framstår som rimliga vad gäller bevarande av spårmaterial. Utredningen anser dock att bestämmelser på detta område inte behöver regleras i lag. Det förefaller mer ändamålsenligt att de Överväganden och förslag angående beslagsfrågor myndigheter som praktiskt ska hantera bevismaterialet också bestämmer reglernas närmare utformning. En aspekt kan t.ex. vara hur känsligt en viss typ av material är för långtidsförvaring. Det är inte meningsfullt att material sparas än det är användbart. En annan fråga av betydelse för myndigheterna är hur och var olika typer av spår och material bäst bör förvaras för att underlätta hanteringen samt ge goda förutsättningar för eventuella förnyade analyser. 13.4Kopiering av beslagtaget material Det är mycket vanligt att brottsutredande myndigheter av olika skäl kopierar beslagtaget material, både fysiska skriftliga handlingar och elektronisk information som lagrats i t.ex. datorer.