sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Utredningens centrala uppgift är mycket tydligt att analysera behovet av en allmän straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställda personer. Det är också den frågan som har dominerat debatten om en civilkurageplikt och som statsministern 2006 lovade skulle utredas. De särskilda regler som redan finns i och i annan lagstiftning och som för vissa fall föreskriver en skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda har inte rönt tillnärmelsevis lika stor uppmärksamhet. Det förhållande kan i sig utgöra en indikation på att reformbehovet på det området inte är särskilt påfallande. Emellertid ingår det i utredarens uppdrag att även bedöma huruvida det befintliga regelverket bör kompletteras eller förtydligas, utvidgas eller ändras på något annat sätt, exempelvis genom att bestämmelserna samlas. I avsnittet Nuvarande rättsläge har närmare beskrivits vilka dessa bestämmelser är, hur de är utformade och hur de har uppfattats i förarbeten, rättspraxis och juridisk doktrin. En lika utförlig genomgång görs inte i det följande. 6.1Skyldigheter vid trafikolyckor m.m. I 5 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott – den så kallade smitningsparagrafen – föreskrivs en skyldighet att i vissa fall stanna kvar på den plats där en trafikolycka ägt rum. Den som genom att avlägsna sig från olycksplatsen undandrar sig att efter Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas förmåga medverka till de åtgärder vartill olyckan skäligen bör föranleda, döms till böter eller fängelse eller, om brottet med hänsyn till omständigheterna är att anse som grovt, till fängelse i högst . Vad som straffbeläggs är således själva avlägsnandet från olycksplatsen. Däremot finns inte – lika lite som vid olyckor i allmänhet – någon straffsanktion knuten till underlåtenhet att vidta räddningsåtgärder. Det kan möjligen synas egendomligt att inte ens den som orsakat en trafikolycka har en straffsanktionerad skyldighet att bistå dem som skadats vid olyckan. Förhållandet har emellertid att göra med syftet med smitningsparagrafen, som är att tillgodose utredningstekniska behov av polisiär, skadeståndsreglerande och försäkringsmässig karaktär. Smitningsparagrafen har bestått i huvudsak oförändrad . diskuterades, mot bakgrund av den då oroande ökningen av antalet döda och svårt skadade i trafiken, om straffansvaret behövde bli mer omfattande. Vid de få andra tillfällen när frågan har diskuterats har saken närmare besett gällt den vidare frågeställningen om en allmän straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställda personer. I övrigt har någon kritik mot bestämmelsens utformning knappast förekommit. Inte heller utredaren finner anledning att föreslå någon förändring i denna väl beprövade trafikbestämmelse, desto mindre som det torde stå klart att den som smiter från en trafikolycka, vid vilken personer skadats eller sårats, regelmässigt får ett strängare straff än om skadorna varit små och endast materiella. I sådana fall ligger det också närmare till hands att betrakta smitningsbrottet som grovt. Det moraliskt förkastliga i att lämna hjälpbehövande olycksoffer åt sitt öde medför alltså i praktiken mestadels en särskild bestraffning i form av ett påslag på det straff som annars skulle ha utdömts. En pendang till smitningsparagrafen finns i 2 kap. 8 § första stycket trafikförordningen (1998:1276). Där anges att en trafikant som med eller utan skuld haft del i en trafikolycka skall stanna kvar på platsen samt i mån av förmåga - - hjälpa skadade och medverka till de åtgärder som olyckan skäligen föranleder. Någon särskild straffsanktion är inte knuten till bestämmelsen. Vidare finns i sjölagen (1994:1009) och även i sjönödsförordningen (2007:33) närmare och i vissa fall straffsanktionerade bestämmelser om vilken räddningsplikt som åligger befälhavare i händelse av sjönöd. Liknande bestämmelser finns i luftfartslagen (1957:581). Något behov av att ändra dessa bestämmelser finns inte. Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas 6.2Skyldigheter på grund av tillsynsansvar m.m. Den som har vårdnaden om ett barn har också tillsynsansvar för barnet, 6 kap. 2 och 3 §§ . Denna lagstadgade tillsynsplikt utgör grunden för att vårdnadshavaren i vissa fall kan dömas enligt vanliga regler för att ha orsakat barnet död eller skada även i fall då vårdnadshavaren endast underlåtit att skydda barnet. I vad mån motsvarande gäller i andra fall, såsom vid underlåtenhet att bistå en make eller en nära släkting, är en omtvistad fråga. I viss mån omtvistad är även frågan i vad mån någon på avtalsmässig grund kan dömas enligt regler enbart genom att ha förhållit sig passiv. Om åtagandet specifikt omfattar skyldigheten att bistå i ett nödläge är svaret dock obetingat ja. Även sådan underlåtenhet, som utgör tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB, kan i princip utgöra grund också för ansvar enligt 3 kap. BrB. Utrymmet härför är emellertid ytterst begränsat. Behov av att ändra regleringen vad gäller dessa skilda situationer har inte framkommit, bortsett från att det i några av fallen inte är helt klart vad som är gällande rätt. Att genom lagstiftning på området söka precisera rättsläget, vars konturer efterhand avtecknat sig genom doktrin och praxis och som alltjämt är under utforskning, skulle emellertid vara ett vanskligt företag. Riskerna med ett sådant försök till precisering skulle i varje fall inte stå i rimlig proportion till företagets ringa nytta. 6.3Skyldighet att hindra brott Någon allmän skyldighet att hindra andra personer från att begå brott finns inte. Däremot finns i 23 kap. 6 § andra stycket BrB en bestämmelse som generellt straffbelägger föräldrar, andra uppfostrare och förmyndare som underlåter att från brott hindra den som står under deras vård eller lydnad, där det kan ske utan fara för dem själva eller deras närmaste och utan anmälan till myndighet. Skyldigheten omfattar alla typer av brott, i princip även bagatellartade sådana och brott enligt specialstraffrätten. Det synes vara ytterst ovanligt att bestämmelsen tillämpas. Något känt fall i rättspraxis finns inte. Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas Några praktiskt problem har alltså inte bestämmelsen om föräldrars och andras skyldighet att hindra brott föranlett. ansåg likväl att bestämmelsen borde ändras till avse den underåriges straffbelagda gärningar och inte dennes brott, något som skulle medfört en viss utvidgning av bestämmelsens tillämpningsområde. Regeringen fann emellertid inte skäl att föreslå någon sådan ändring (prop. 2000/01:85 s. 19). Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet övervägde i SOU 2000:88 införandet av en 23 kap. 6 a § BrB som generellt skulle ålägga den som i en ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer, att få verksamheten att upphöra och därmed hindra vidare brottslig verksamhet. Kommittén avstod emellertid från att föreslå något sådant. Utredaren kan för sin del inte se något praktiskt betingat behov av att ändra reglerna om skyldighet att hindra brott. Bestämmelser av det slaget utgör inte heller vad som ligger närmast till hand vare sig det gäller att fostra barn till ansvarskännande medborgare eller att bekämpa organiserad brottslighet. Dessutom manar resultatet av de utredningar som tidigare befattat sig med dessa frågor och som biträtts av mycket framstående straffrättslig expertis, knappast till nya ansträngningar att förändra regelsystemet i angivna avseenden. 6.4Skyldighet att avslöja brott och avvärja fara En generell skyldighet att avslöja brott finns endast i polisstater med utvecklade system för angiveri. Även i och andra rättsstater har det emellertid ansetts berättigat att vid särskilt grova brott ålägga medborgarna en skyldighet att avslöja en pågående brottslighet, om detta kan ske utan fara för anmälaren själv. Sålunda föreskrivs i 23 kap. 6 § första stycket BrB straff i upp till två års fängelse för den som underlåter att avslöja brott som är å färde, i fall då så är särskilt föreskrivet. var så fallet beträffande främst mord, dråp, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, rån, grovt rån, grov skadegörelse och sabotage. Skyldigheten har sedan i omgångar utvidgats till att omfatta även grova sexualbrott. Den angivna bestämmelsen förde länge en undanskymd tillvaro i rättstillämpningen. Dess praktiska betydelse begränsades också av SOU 2011:16 Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas att underlåtenhet att avslöja brott ansågs straffbar endast om det kunde bevisas att ett aktivt agerande skulle ha förhindrat att ett fullbordat brott hade kommit till stånd. I och med det så kallade Kodefallet, RH 1997:1, har emellertid en annan syn på förutsättningarna för bestämmelsens tillämpning etablerats, som innebär att det för ansvarsutkrävande räcker att det inte varit helt uteslutet att avslöjandet av ett pågående brott skulle ha haft verkan. Bestämmelsen i 23 kap. 6 § första stycket BrB har härigenom i högre grad fått karaktär av reservbestämmelse för fall där en misstänkt gärningsman inte kan överbevisas om mer än att ha befunnit sig på brottsplatsen. menade att det i Kodefallet hade gjorts en alltför långtgående tolkning av bestämmelsen och föreslog att den skulle ändras så att det uttryckligen framgick att straff kan utdömas bara om underlåtenheten att avslöja brottet varit orsak till att ett fullbordat brott kommit till stånd. Regeringen tog emellertid, med en mycket utförlig motivering, avstånd från förslaget, som man menade skulle innebära en begränsning i förhållande till gällande rätt, och det inte vidare till 2000/01:85). I 13 kap. 10 § BrB en straffbestämmelse som har det gemensamt med den nu nämnda, att den kan användas som reservbestämmelse gentemot den som misstänks för att ha begått vissa grova brott, såsom mordbrand, men som inte kan överbevisas om att ha handlat vare sig med uppsåt eller av oaktsamhet. Brottet benämns Underlåtenhet att avvärja allmänfara och kan föranleda böter eller fängelse i högst för den som underlåter att vidta skäliga åtgärder för att hindra eller begränsa skadeverkningarna av en fara som han själv har framkallat. Det är emellertid ytterst ovanligt att bestämmelsen åberopas i rättstillämpningen. De nu nämnda fallen av underlåtenhetsansvar har även samband med den så kallade Lindomeproblematiken, som uppkom sedan två personer, vilka båda skyllde på varandra, hade frikänts från att ha mördat en tredje, trots att båda personerna bevisligen befunnit sig på platsen och det var uteslutet att någon annan kunde ha utfört mordet. Den friande domen väckte indignation hos allmänheten Ds 1993:15, och Straffansvarets gränser, SOU annat föreslog, som redogjorts för, en allmän straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställd. En sådan skyldighet skulle med avseende på Lindome- Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas och även på Kodeproblematiken ha kunnat tjänstgöra som ytterligare en reservbestämmelse i och föranleda åtminstone ett visst ansvarsutkrävande i fall då bevisningen mot en misstänkt gärningsman var otillräcklig. Utredningsarbetena avsatte dock inte några spår i lagstiftningen. Statsmakterna avvisade tanken på ett generellt underlåtenhetsansvar i nödsituationer och menade att någon lättnad i beviskraven i avsikt att i sådana fall förbättra möjligheten att skipa materiell rättvisa inte kunde komma i fråga; ett gediget utredningsarbete från polisens och åklagarnas sida borde liksom vara den enda framkomliga vägen för att undvika att skyldiga friades. Få frågor på straffrättens område har övervägts med större grundlighet och omsorg än de som har att göra med Lindome- och Kodeproblematiken och den därmed sammanhängande frågan i vad mån ett straffansvar för underlåtenhet att agera bör komplettera den tillgängliga arsenalen av bestämmelser i . För att nu göra en annan avvägning och därmed rubba den intrikata balans som uppnåtts mellan motverkande intressen, fordras mycket starka skäl av såväl behovsmässig som straffrättsteoretisk art. Utredaren kan för sin del inte se att sådana mycket starka skäl föreligger och föreslår därför att rättsläget på området lämnas oförändrat. 6.5Skyldighet att varna och tillkalla hjälp Utöver den skyldighet att agera vid farliga situationer som anges i – skyldighet att avslöja brott, att hindra brott och att avvärja fara – finns inom specialstraffrätten en bestämmelse som i vissa fall straffbelägger underlåtenhet att varna och tillkalla hjälp. I 2 kap. 1 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor föreskrivs sålunda en skyldighet för den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller olycka som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa att, om det är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Detsamma gäller den som får kännedom om att det föreligger en överhängande fara för en brand eller en sådan olycka. Straffet för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör vad som åligger honom eller henne enligt angivna lagrum är böter. I ringa fall döms dock inte till ansvar. Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas hade i sitt slutbetänkande SOU 2002:10 förordat en mer vidsträckt handlingsplikt och föreslagit en särskild bestämmelse enligt vilken det skulle åligga var och en att vidta skäliga åtgärder till skydd mot olyckor. Vid beredningen av utredningens förslag ansåg emellertid regeringen att det skulle föra alltför långt och medföra betydande svårigheter av rättslig art att låta en sådan generell handlingsplikt – även om den endast gav uttryck för en existerande princip om den enskildes ansvar på området – komma till uttryck i en lagbestämmelse. En sådan svårighet var att i lagtexten avgränsa omfattningen av den enskildes ansvar. En annan svårighet var att fastställa bestämmelsens relation till annan lagstiftning, t.ex. på de straff- och skadeståndsrättsliga områdena (prop. 2002/03:119 s. 51). Såvitt utredaren erfarit har några krav på ändringar lag om skydd mot olyckor i nu berört avseende inte härefter gjorts gällande. Några tillämpningssvårigheter eller olägenheter beroende på att det aktuella underlåtenhetsansvaret inte skulle vara tillräckligt omfattande har såvitt känt heller inte framkommit. Därmed saknas skäl att nu göra någon annan bedömning i frågan om underlåtenhetsansvarets utformning än den som statsmakterna relativt har kommit fram till. Anledning saknas att, vid sidan av de resultat som kan bli följden av överväganden rörande en allmän skyldighet att bistå nödställda personer, förtydliga, utvidga eller på annat sätt ändra befintliga eller införa nya bestämmelser om skyldighet att agera vid farliga situationer. Inte heller bör bestämmelserna samlas. Inte i fråga om någon här behandlad enskild lagbestämmelse finner utredaren sålunda anledning att föreslå någon ändring beträffande innehållet. I ett par fall skulle det visserligen vara möjligt att förtydliga innebörden så att lagtexten klarare överensstämde med etablerad praxis och doktrin. Det är emellertid inte alltid lämpligt att söka kodifiera ett förmodat rättstillstånd, eftersom det kan skapa oklarhet om lagändringens innebörd och på ett olyckligt sätt låsa den fortsatta rättsutvecklingen. Erfarenheten visar också att Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas det ofta är vanskligt att försöka exakt fånga det rådande rättsläget och precisera detta i lagtext. Med undantag för smitningsparagrafen i trafikbrottslagen tillämpas de här aktuella bestämmelserna mycket sällan. Även om detta förhållande inte är något absolut mått på deras betydelse, ger det en antydan om att det inte är mycket angeläget att söka förändra eller förtydliga deras innebörd. En ytterligare omständighet som i någon mån kan sägas ha minskat behovet av att genom lagstiftning precisera vilka skyldigheter att agera som föreligger vid olyckor och farliga situationer av olika slag är den belysning och relativt noggranna genomgång av rättsläget som skett inom ramen för utredningsarbetet och som redovisas i detta betänkande, vilket till rättstillämpningens tjänst också ger relevanta hänvisningar till förarbeten och rättsvetenskaplig litteratur. Som framgått är de aktuella bestämmelserna av vitt skilda slag och motiverade av mycket olika ändamål. Skyldigheten att kvarstanna på en trafikolycksplats har exempelvis föga samband med skyldigheten att varna för en brand enligt lagen om skydd mot olyckor, som i sin tur har mycket litet att göra med bestämmelserna i om ansvar för underlåtenhet att avslöja och hindra brott. Utredaren kan inte se någon som helst fördel med att bryta ut dessa bestämmelser ur sina respektive sammanhang för att sedan på något sätt sammanföra dem. Särskilt förkastligt vore att för så liten vinst rubba den systematik som vilar på. Appendix – En lagteknisk modell Utredaren har som framgått avrått från införandet av lagstiftning om skyldigheten att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer samt i betänkandet närmare redovisat skälen för sitt ställningstagande. Regeringens direktiv är emellertid så utformade att utredaren ska presentera förslag till lagändringar även om han bedömer att det inte föreligger något behov av sådana. Vad som lagstiftningsvägen i det fallet kan komma i fråga är ett förslag om en allmän skyldighet att bistå nödställda personer, dvs. vad som i den allmänna debatten ofta kallats en civilkuragelag. Uppgiften att lämna förslag till en sådan lagstiftning, som skulle utgöra en principiell nyhet i svensk strafflagstiftning, är något mindre omfattande och komplicerad än vad den vid ett hastigt påseende kan förefalla vara. Dels kan nämligen förslaget bygga på det motsvarande förslag som lämnade och på de remissynpunkter som inhämtade häröver; orsaken till att förslaget den gången inte genomfördes var av allmän bedömningskaraktär, inte att förslaget tekniskt sett skulle ha varit otjänligt för lagstiftning. Dels kan förebilder sökas och jämförelser göras med motsvarande lagstiftning i andra länder vilkas rättskulturer inte stort avviker från den svenska. Dels, slutligen, behövs ingen allmän motivering i traditionell mening, eftersom en utförlig genomgång och analys av lagstiftningsfrågan återfinns i betänkandets huvuddel. Appendix – En lagteknisk modell I sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) föreslog att en ny 9 a § av följande lydelse skulle införas i tredje kapitel, som rör brotten mot liv och hälsa. Den som underlåter att tillkalla hjälp eller att försöka rädda eller på annat sätt bistå en person som befinner sig i allvarlig fara för liv eller hälsa eller i en därmed jämförlig utsatt situation, döms för underlåtenhet att bistå nödställd till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Till ansvar skall inte heller dömas om ett ingripande inte kan ske utan fara för den handlande eller för någon annan. Som framgår av betänkandet hade remissinstanserna blandade uppfattningar rörande behovet av lagstiftning. Däremot hade endast ett mindre antal av dem någon kritik att rikta mot förslagets utformning. ansåg dock att uttrycket utan fara i andra stycket var oklart och borde bytas ut mot exempelvis utan beaktansvärd fara. Tingsrätten var också kritisk till att utredningen inte hade berört förslagets skadeståndsrättsliga konsekvenser i olika tänkbara nödsituationer. ansåg att den föreslagna bestämmelsen borde kompletteras med en regel om ansvar för grovt brott med samma straffskala som för grovt vållande till annans död. Det borde direkt av lagtexten framgå att ansvar förutsatte att det med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras att ett ingripande äger rum. Vidare borde frågan om skadeståndsskyldighet för den som inte följer straffbudet bli föremål för analys. Även bedömde det som lämpligt att det redan i lagtexten sägs att underlåtenhet att bistå nödställd är straffbelagd endast om det med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av någon att han reagerar. Riksåklagaren ifrågasatte om lagförslaget uppfyllde de krav på förutsebarhet som måste ställas på en straffbestämmelse. Han kritiserade också det i andra stycket förekommande uttrycket Appendix – En lagteknisk modell någon annan, eftersom det skulle innebära en alltför stor utvidgning av det ansvarsfria området och dessutom var så oprecist att det kunde stå i strid med legalitetsprincipen. i ansåg det vara olyckligt att lagtexten utformats så att det gavs intryck att även icke klandervärda fall av underlåtenhet undgick bestraffning enbart med hänvisning till att de utgjorde ringa fall. En förutsättning för att ansvar alls skulle kunna ifrågakomma borde vara att ett ingripande med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras. Vidare var det otillfredsställande att lagtexten tycktes utgå från att den nödställdes intresse av att bli räddad endast kunde vägas mot faran för egen eller tredje mans hälsa och inte tog hänsyn till att den nödställde själv kunde ha försatt sig i en livsfarlig situation eller var en antagonist som traktade efter den handlingspliktiges liv. i ansåg att den intressekollision mellan den nödställdes behov och den handlingspliktiges eller dennes närståendes säkerhet i stället borde lösas inom ramen för prövningen av om ringa fall föreligger. menade att det straffbara området inte avgränsats tillräckligt tydligt genom det i första stycket förekommande uttrycket i en därmed jämförlig utsatt situation samt att uttrycket torde kunna uteslutas ur lagtexten utan att alltför mycket inskränka det straffbara området. 3 Utformningen av en civilkurageplikt i andra länder I strafflag finns en mycket gammal bestämmelse om skyldighet för envar att hjälpa den som befinner sig i uppenbar eller överhängande livsfara. Av större intresse som jämförelseobjekt är emellertid den modernisering av den gamla bestämmelsen som återfinns i en ny, av godkänd men ännu ej ikraftträdd strafflag. Den nya bestämmelsen omfattar även fall där det finns risk för betydande skada till kropp eller hälsa. Appendix – En lagteknisk modell Med bot eller fengsel inntil 6 måneder straffes den som unnlater a)etter evne å hjelpe en person som er i åpenbar fare for å miste livet eller bli påført betydelig skade på kropp eller helse, eller b)ved anmeldelse eller på annen måte etter evne å avverge brann, oversvømmelse, sprengning eller lignende ulykke som medfører fare for menneskeliv eller betydelig skade på kropp og helse. Också har sedan mycket länge haft straffbestämmelser om allmän räddningsplikt. Den nuvarande bestämmelsen på området tillkom emellertid först och har följande lydelse (21 kap. 15 § strafflagen). Den som vet att någon befinner sig i livsfara eller allvarlig fara för hälsa, men underlåter att ge eller skaffa denne sådan hjälp som skäligen kan krävas av honom med beaktande av hans möjligheter och situationens art, skall för försummande av räddningsåtgärd dömas till böter eller fängelse . Den begränsning av biståndsplikten som ligger i uttrycket hjälp som skäligen kan krävas av honom med beaktande av hans möjligheter och situationens art kommenteras i förarbetena på följande vis: Denna formulering uttrycker visserligen att undsättningsskyldigheten är allmän, men hjälpens art begränsas till vad som i en given situation kan krävas av var och en. Det finns situationer som förutsätter att man utsätter sig för en viss fara. Den som t.ex. deltar i frivillig sjöräddningsverksamhet kan förväntas ta sådana risker som han med sina kunskaper och sin skicklighet kan behärska. Vad som skäligen kan krävas varierar beroende på envars förmåga och situationens art. Appendix – En lagteknisk modell Även i har äldre lagstiftning på området ersatts av en ny bestämmelse, § 253 i strafflagen, som bland annat innebär att straffmaximum för underlåten biståndsplikt höjts från tre månaders fängelse till fängelse .