sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — I ett JO-ärende hade en stor mängd handlingar tagits i beslag i samband med en utredning om ekonomisk brottslighet. Det beslagtagna materialet hade i beslagsprotokollen beskrivits på bl.a. följande sätt. Röd tygrygg (pärm), Hjälpslaktare, fakturor, Röd plastrygg. Lön 95, Två tjocka buntar verifikationslistor, Röd tygpärm, fakturor och div. papper. Enligt JO kunde inte dessa anteckningar anses uppfylla kravet i 27 kap. 13 § RB att beslagtaget material noga ska beskrivas. Det räckte inte att polismyndigheten i efterhand paginerat alla skriftliga handlingar, utan de måste också enligt JO:s mening beskrivas på sådant sätt att de kan identifieras med hjälp av beslagsprotokollet. (Se JO:s beslut , dnr 3229-1998). Enligt 27 kap. 8 § första stycket RB ska ett beslag hävas, när det inte längre finns skäl för beslaget. Det är vanligt före- kommande att beslag helt eller delvis upphävs under förundersökningens gång. Det är en av förundersökningsledarens uppgifter att fortlöpande pröva om det fortfarande finns skäl för beslagets bestånd. Om förundersökningen läggs ned ska beslagen i ärendet alltid upphävas, eftersom straffprocessuella tvångsmedel endast får förekomma inom ramen för förundersökning (eller förenklat förfarande enligt t.ex. 23 kap. 22 § RB om saken gäller beslag) och process. Detsamma gäller om åklagaren beslutar att inte väcka åtal eller om ett väckt åtal läggs ned. Den omständigheten att en målsägande kan ha rätt att väcka åtal eller ta över ett väckt åtal bör inte föranleda att beslaget tillåts bestå (JO 1996/97 s. 51). I 27 kap. 8 § fjärde stycket RB regleras vem som har befogenhet att besluta om upphävande av beslag. Det är endast rätten som kan fatta ett sådant beslut, om beslaget meddelats eller fastställts av rätten. Detsamma gäller i de fall den som drabbats av beslaget har begärt rättens prövning av ett beslut enligt 27 kap. 4 a § RB om att det beslagtagna föremålet ska lämnas ut. I andra fall är även åklagaren eller annan förundersökningsledare behörig att besluta om hävande av beslag. Med hänsyn till den stora mängden beslag som förekommer samt det förhållandet att flertalet för- undersökningar avslutas utan domstolsprövning kan sägas att principen om att endast rätten får upphäva beslag som den har fastställt har urholkats (, s. 434). Den absoluta merparten av upphävandebeslut torde således fattas av åklagare eller t.ex. polisiära förundersökningsledare. Att åtal har väckts hindrar inte att åklagaren häver de beslag som ställts under rättens prövning Det är endast om rätten beslutat eller fastställt beslaget som åklagaren inte har denna möjlighet. En polisman har aldrig rätt att häva ett beslag. Av 27 kap. 8 § femte stycket RB framgår att när ett mål avgörs ska rätten pröva om ett beslag fortfarande ska bestå. Rätten får också i samband med domen besluta om beslag (jfr 24 kap. 21 § RB om häktning, 25 kap. 7 § RB om reseförbud och 26 kap. 6 § RB om kvarstad). I samband med att målet avgörs måste rätten alltid ta slutlig ställning till om de beslag som finns ska bestå. Någon begränsning i prövningsskyldigheten till sådana beslag som fastställts eller beslutats av rätten eller som angetts av åklagaren i stämningsansökan finns inte. Rätten anses dock inte ha någon mer omfattande undersökningsplikt avseende sådana beslag som inte åklagaren redogjort för i målet. I praktiken torde domstolarna därför endast pröva beslag av egendom som yrkas förverkad eller återställd samt beslag av bevis som åberopats av åklagaren (1995:47 s. 433 och JO 2006/07 s. 53). Om rätten skulle försumma att besluta i en beslagsfråga då målet avgörs, anses beslaget ändå ha upphört, eftersom ett beslag i princip inte anses gälla längre än till dess att dom i målet meddelas, om inte annat beslutas (se t.ex. SOU 1995:47 s. 431 f. och JO 1993/94 s. 38). Den beslagtagna egendomen ska i sådant fall återställas. 12.6.2Upphävande vid friande dom m.m. Om domstolen bifaller ett åtal och den tilltalade förnekat gärningen finns ofta skäl att låta ett bevisbeslag bestå till dess domen vinner laga kraft. En bedömning får dock göras från fall till fall. När grunden för beslaget är förverkande eller återställande av egendomen torde beslaget normalt också bestå i händelse av fällande dom (, s. 722). Vad som ska gälla i fråga om beslagets bestånd vid friande dom har varit omdiskuterat i litteraturen och har vid ett flertal tillfällen berörts av t.ex. Den rådande rättsuppfattningen är dock att ett beslag, oavsett grund, alltid ska hävas om åtalet ogillas. Det saknas uttryckliga bestämmelser på området. Beträffande t.ex. häktning framgår det däremot av lagtexten att en förutsättning för fortsatt häktning är att den misstänkte döms för brottet (24 kap. 21 § första stycket RB). ursprungligen föreslagit ett andra stycke till bestämmelsen, som gick ut på att det i undantagsfall skulle vara möjligt med häktning även om den tilltalade frikänts. Detsamma skulle genom en hänvisning gälla även för reseförbud (SOU 1938:44 s. 310). Förslaget antogs inte och riksdagsutskottet anförde att det för den allmänna rättsuppfattningen skulle framstå som stötande om en person som frikänts ändå skulle kunna hållas häktad av den domstol som meddelat domen (NJA II 1943 s. 342). Beträffande beslag föreslog Processlagberedningen ingen bestämmelse som motsvarade den i 24 kap. 21 § andra stycket RB. I motiven till 27 kap. 8 § uttalades endast att den överensstämde med mot- svarande regler gällande reseförbud samt kvarstad och skingrings- förbud (SOU 1938:44 s. 325). Beträffande reseförbud hade beredningen, som nämnts, genom en hänvisning föreslagit att bestämmelsen om häktning i fall av friande dom skulle tillämpas. Någon sådan hänvisning fanns inte avseende kvarstad och skingringsförbud. Beredningen hade dock gjort vissa uttalanden som kunde tolkas som att dessa tvångsmedel också skulle kunna användas efter en friande dom (s. 322). Utskottet uttalade sig inte om hur bestämmelserna om beslag samt kvarstad och skingrings- förbud skulle tillämpas i nämnt avseende, vilket gav upphov till en viss osäkerhet angående gällande rätt på området. JO uttalade ämbetsberättelse att det som förekommit under förarbetena emellertid knappast gav stöd för ett antagande att det skulle ha varit lagstiftarens mening att en annan och för den misstänkte strängare regel skulle gälla vid kvarstad, skingrings- förbud och beslag än vid häktning och reseförbud. Enligt JO torde det i själva verket – med hänsyn till det nära sambandet mellan samtliga dessa tvångsmedel – från principiell synpunkt ligga närmast till hands att, oavsett tvångsmedlets art, en och samma regel tillämpas i de fall då ett åtal ogillas. Mot bakgrund av detta ansåg JO att det får ankomma på åklagaren att i förekommande fall möjligt efter domen ta ställning till om det finns förutsättningar att i samband med överklagande ta egendomen i förvar eller åter besluta om beslag (JO 1962 s. 46). I ett beslut tillade JO att det som ansågs gälla vid en friande dom borde gälla även när åtalet bifallits, men yrkandet om förverkande ogillats, eftersom det under sådana förhållanden inte kan anses att den beslagtagna egendomen skäligen kan antas vara förverkad på grund av brott (JO 1973 s. 111). Frågan om hävande av beslag i samband med friande dom berördes åter av JO i avgörandet 1978/79 s. 28. JO uttalade, efter en redogörelse för de tidigare besluten, bl.a. följande. Den rådande uppfattningen i fråga om beslagets fortbestånd efter ogillad talan i huvudsaken eller ogillat förverkandeyrkande synes av dessa uttalanden att döma och med stöd av förarbetena kunna sägas vila främst på den tanken att domstolen i konsekvens med sin mening i skuld- eller förverkandefrågan inte genom ett förordnande om fortsatt beslag alltjämt skall hålla dessa frågor öppna; brottsmisstanke kan inte av domstolen anses föreligga som talan ogillas. För egen del vill jag i linje med de nämnda JO-uttalandena ifrågasätta om inte de till grund för den rådande rättsuppfattningen anförda synpunkterna borde kunna reserveras för de beslag som sker till säkerställande av förverkande på grund av brott. För övriga beslag, nämligen de som avser föremål som kan äga betydelse för utredning om brott, som kan vara avhänt någon genom brott eller som kan förverkas på grund av sin farlighet, ligger saken enligt min mening något annorlunda till. Att den frikände eller den som eljest svarat för förverkandet i dessa fall får avvakta att avgörandet vinner laga kraft, innan beslagtagen egendom återfås, kan inte anses så stötande att intresset av hävande är större än de fördelar som onekligen kan vara förknippade med ett fortsatt beslag. Den rådande rättsuppfattningen att beslag alltid skall hävas vid ogillat yrkande torde emellertid få anses ligga så pass fast att tillräckligt utrymme inte finns för de distinktioner mellan olika sorters beslag som det enligt min mening finns anledning att göra. Inte heller kan det gärna finnas utrymme för olika bedömningar beroende på exempelvis den frikändes intresse av att återfå den beslagtagna egendomen. Enligt JO fanns det skäl att överväga om inte reglerna om beslag borde ses över med siktet på en klar lagreglering grundad på en avvägning mellan berörda enskilda intressen och intresset av en effektiv rättegångsordning. JO har i senare ärenden vidhållit uppfattningen att beslag alltid ska hävas om en frikännande dom meddelats (se t.ex. JO 2001/02 s. 45). Frågan om beslagets bestånd efter ogillande dom har också behandlats i utredningssammanhang. Den tidigare nämnda ansåg att det normala bör vara att ett beslag ska hävas i samband med domen om det inte finns skäl för fortsatt beslag enligt de grunder som anges i 27 kap. RB. var det enligt kommittén klart att om ett beslag hävs i samband med domen och högre instans sedan kommer till ett annat resultat i ansvars- eller förverkandefrågan, det kan finnas en betydande risk för att föremålet t.ex. då inte kan lämnas tillbaka till den rätte ägaren eller förverkas. Kommittén anförde att det vid frågan om fortsatt beslag kunde finnas anledning att göra en skillnad på bevisbeslag och beslag som gjorts i annat syfte. Beträffande bevisbeslagen anförde kommittén att högre rätt vid en eventuell prövning av en ogillande dom kunde behöva ha tillgång till beslagtagna föremål av utredningsskäl. Om den lägre rätten bedömde att det fanns ett sådant behov och det inte heller fanns några särskilda omständigheter som talade till förmån för den enskildes intresse av att få tillgång till det beslagtagna, ansåg kommittén att övervägande skäl talade för att beslaget borde bestå. Ett sådant förordnande från domstolens sida skulle enligt kommittén vara möjligt utan att ändra lagtexten. Beträffande andra fall av beslag fann kommittén att en reglering som möjliggjorde beslag efter en friande dom skulle vara stötande. Domstolen skulle i så fall få besluta om fortsatt beslag enbart efter en bedömning av risken för att ett eventuellt ändrat avgörande i högre instans inte skulle kunna verkställas. En sådan lösning var enligt kommitténs uppfattning utesluten av rättssäkerhetsskäl. (Se SOU 1984:54 s. 248 f.) (SOU 1995:47 s. 439 ff.) konstaterade att ett fortsatt beslag av bevisföremål efter frikännande dom skulle förutsätta att domstolen ansåg att föremålet alltjämt skäligen kunde antas ha betydelse som bevis mot den frikände, vilket i praktiken skulle innebära en förklaring om att denne fortfarande var misstänkt för brott. Utredningen ansåg att alla bevisbeslag bör hävas eftersom en annan ordning skulle föra med sig att skuld- frågan fortfarande hölls öppen, vilket i sin tur måste förefalla stötande. För att komma runt denna problematik skulle enligt utredningen en möjlighet vara att ändra förutsättningarna för beslag och t.ex. föreskriva att bevisbeslag i ett mål, oavsett om det har betydelse som bevis mot någon eller inte, alltid ska bestå till dess att domen vunnit laga kraft. Mot bakgrund av det straff- processuella systemets uppbyggnad i övrigt och den mycket långtgående ändring en sådan bestämmelse skulle innebära, ansåg utredningen dock att det inte fanns skäl för en sådan ändring. Utredningen berörde vidare den uppfattning som JO gett uttryck för ärende, nämligen att det kunde finnas anledning att i aktuellt avseende skilja på bevisbeslag och andra former av beslag. JO uttalade i det fallet bl.a. att förordnande om fortsatt beslag inte var lika stötande när det gällde bevisbeslag och att effektivitetsintresset kunde ges företräde. Utredningen delade inte denna syn och framhöll att integritetsintrånget måste anses vara lika stort oavsett vilken form av beslag det är frågan om. Utredningen ansåg inte heller att graden av integritetsintrång borde vara avgörande för frågan om beslag ska bestå efter en friande dom. Det väsentligaste skälet mot förordnande om fortsatt beslag i en sådan situation var enligt utredningens uppfattning att det inte kan anses finnas något skäl för att låta beslaget bestå. Utredningen pekade också på att en ändring i praxis skulle komma att väsentligt avvika från vad som gäller vid häktning, reseförbud och kvarstad. Om det inte finns anledning att göra skillnad på olika tvångsmedel, resonerade utredningen, finns det än mindre anledning att skilja på olika former av ett och samma tvångsmedel. Sammanfattningsvis ansåg således utredningen att det inte fanns anledning att ändra praxis på området. Mot bakgrund av uppfattning att det fanns utrymme att med stöd av de gällande reglerna förordna om fortsatt beslag beträffande bevisföremål, föreslog Polisrätts- utredningen att det uttryckligen skulle framgå av 27 kap. 8 § att beslag ska hävas i händelse av en friande dom. Förslaget har dock inte lett till någon sådan ändring. Ett argument för att tillåta att bevisbeslag består även efter att en friande dom meddelats har ansetts vara att den rådande rättsuppfattningen försvårar för åklagaren att nå framgång med ett överklagande i ansvarsdelen. Det beslagtagna föremålet ska lämnas ut om beslaget hävs och det krävs nya omständigheter för att åklagaren på nytt ska kunna förordna om beslag (jfr t.ex. JO 2007/08 s. 66). Det finns dock inget som hindrar att åklagaren överklagar domstolens beslut att häva ett beslag. I rättsfallet NJA 1987 s. 876 hade tingsrätten dömt den tilltalade och meddelat reseförbud, förordnat om kvarstad och beslutat att vissa beslag skulle bestå. Hovrätten ogillade åtalet och upphävde tvångsmedlen. Riksåklagaren överklagade och yrkade bl.a. att den tilltalade skulle meddelas reseförbud samt att HD skulle förordna om kvarstad och beslag. HD anförde att åtalet ogillats och att det inte hade framkommit några omständigheter som ändå gjorde att den tilltalade kunde anses skäligen misstänkt för brott. Riks- åklagarens yrkanden om kvarstad och reseförbud avslogs därför. Däremot bifölls överklagandet i beslagsdelen, eftersom de aktuella handlingarna skäligen kunde antas ha betydelse för utredningen om det brott som avsågs med åtalet. HD har i några fall också godtagit häktning i hovrätten trots att underrätten meddelat en friande dom och några nya omständighet- er inte tillkommit. I rättsfallet NJA 1998 s. 246 gjorde HD liksom hovrätten en annan bedömning än tingsrätten avseende en nöd- värnsfråga och fann att den aktuella personen trots den frikännande domen fick anses vara på sannolika skäl misstänkt för brottet. Samma bedömning gjordes i NJA 1999 s. 223. Åklagaren hade där gjort en justering av åtalet i hovrätten. Se även notisfallet i NJA 2008 not. 20, där hovrätten häktade tre frikända personer. Huvudförhandling hade i det fallet dock hållits i hovrätten beträffande en fjärde tilltalad i samma mål. Någon ny utredning hade inte tillkommit i hovrätten. HD, som inte var enig i sitt beslut, ansåg liksom hovrätten att det fanns sannolika skäl för brottsmisstankarna (grovt narkotikabrott). 13Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Utredningen har fått i uppdrag att behandla flera frågor som rör beslag. Den första delen tar i huvudsak sikte på beslag som görs i bevissyfte. Frågeställningarna är föranledda av att flera myndig- heter påtalat att det finns ett behov av en översyn av den nuvarande regleringen av dessa beslag. Flera problem har uppmärksammats. Ett sådant är att bedömningen av vad som ska tas i beslag och vad som ska hanteras på annat sätt, t.ex. genom ett informellt omhändertagande, varierar mellan olika polismyndigheter och åklagare. Vid omfattande beslag av skriftligt material har vidare uppmärksammats att det är resurskrävande att ange varje enskild handling i beslagsprotokollet. Utredningen ska därför ta ställning till om det bör införas en möjlighet för de brottsutredande myndigheterna att vid sådana beslag kunna beskriva flera handlingar genom en samlande beteckning i beslagsprotokollet. En annan fråga som uppkommit gäller bevarandet av beslagtagen egendom och annat material. Enligt gällande rätt ska alla former av beslag alltid hävas efter en frikännande dom i avvaktan på laga kraft. Denna ordning har ifrågasatts bl.a. mot bakgrund av att processen i högre instans då riskerar att försvåras. Även frågan om möjligheten att efter lagakraftvunnen dom bevara bevismaterial för framtida bruk berörs i utredningens direktiv. Det anförs att såväl rättssäkerhetsskäl som samhällets intresse talar för att en sådan möjlighet bör finnas i samband med förundersökningar om allvarliga brott. Utredningen ska överväga om det finns ett behov av författningsreglering av dessa frågor. Vidare ska utredningen överväga om förfarandet med kopiering av beslagtaget material ska lagregleras. En särskild fråga är i det sammanhanget hur man bör hantera kopiering av elektronisk information. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Den andra delen av utredningens uppdrag beträffande beslag tar sin utgångspunkt i reglerna om beslagsförbud för vissa skriftliga handlingar enligt 27 kap. 2 § (RB) och tillämplig- heten av dessa på elektronisk information. Frågan om en allmän anpassning av bestämmelserna om beslag och husrannsakan till den tekniska utvecklingen har behandlats i flera tidigare utredningar. Detta har dock inte lett till någon lagstiftning. Behovet av en lagreglering har uppmärksammats av såväl Justitie- ombudsmannen (JO) som Justitiekanslern (). Utredningen har i uppdrag att göra en översyn av hur bestämmelserna om beslags- förbud enligt 27 kap. 2 § RB tillämpas på elektroniska uppgifter och handlingar samt överväga om det - i syfte att stärka skyddet för information som lagras i elektronisk form – finns anledning att komplettera bestämmelserna. Vidare ska utredningen enligt direktiven överväga under vilka rättsliga förutsättningar en dator eller annat medium, där uppgifter eller handlingar som omfattas av beslagsförbud kan finnas, ska få genomsökas. Det ingår däremot inte i utredningens uppdrag att ta ställning till beslagsförbudets materiella räckvidd. 13.2Omfattande beslag av skriftliga handlingar Förslag: Det ska framgå av beteckningar får användas i beslag av skriftliga handlingar. 27 kap. 13 § RB att samlande beslagsprotokoll vid omfattande Av 27 kap. 13 § RB framgår bl.a. att beslagtagna föremål noga ska beskrivas i beslagsprotokollet. Det främsta syftet med regeln torde vara att den som drabbats av beslaget ska ha möjlighet att kunna identifiera vad som tagits i beslag. Detta kan bl.a. ha betydelse för ett ställningstagande till om rättens prövning ska begäras enligt 27 kap. 6 § RB. Särskilt när det blir fråga om att delvis häva beslaget måste också åklagaren eller annan förundersökningsledare, i före- kommande fall även rätten, veta vad som avses i protokollet och vilka föremål eller handlingar som är att hänföra till en viss beslagspunkt. I de flesta fall som gäller beslag av föremål skapar inte noggrannhetskravet några större problem för protokollföraren. Självfallet kan stora beslag av t.ex. misstänkt stöldgods innebära ett Överväganden och förslag angående beslagsfrågor relativt omfattande dokumentationsarbete. Mera sällan torde dock sorteringen av godset och själva beskrivningen av de enskilda föremålen i protokollet vålla svårigheter. Något annorlunda kan det förhålla sig vid särskilt omfattande beslag av handlingar i samband med t.ex. utredningar om ekonomisk brottslighet. I vissa fall kan det röra sig om flera tusentals handlingar som tas i beslag. I ett JO-ärende, som just rörde ett sådant fall, ansåg JO att anteckningar såsom Rödtygrygg (pärm), Hjälpslaktare, fakturor, Röd plastrygg. Lön 95, Två tjocka buntar verifikationslistor, Röd tygpärm, fakturor och div. papper, inte uppfyllde kravet på noggrann beskrivning i 27 kap. 13 § RB (JO:s beslut , dnr 3229-1998). Enligt JO räcker det inte heller att i efterhand paginera handlingarna eftersom de ska kunna identifieras med hjälp av beslagsprotokollet. Något vidare resonemang om hur beskrivningarna i stället borde ha gjorts eller om det överhuvudtaget är godtagbart med samlande beteckningar fördes inte av JO. Den enda slutsats som kan dras är därför att de aktuella anteckningarna, enligt JO:s bedömning, inte uppfyllde noggrannhetskravet i 27 kap. 13 § RB. En första fråga att ta ställning till är om den nuvarande regleringen ger möjlighet att genom samlande beteckningar beskriva föremål som tagits beslag. Några klargöranden i för- arbeten eller praxis synes inte finnas. Utgångspunkten bör därför bli de syften som ligger bakom kravet på noggrann beskrivning av beslagtagna föremål och handlingar. Som anförts torde det främsta av dessa syften vara att den enskilde och andra ska ha möjlighet att identifiera det beslagtagna materialet. Under förut- sättning att samlande beteckningar av skriftliga handlingar är utformade med sådan precision att den enskilde förstår vad som avses borde det enligt utredningens uppfattning vara tillräckligt för att uppfylla kravet på noggrann beskrivning. Det kan nämligen inte vara ett ändamål i sig att noga beskriva varje enskild handling, såvida det inte är behövligt. En i viss mån relevant jämförelse är hur man ser på nog- grannhetskravet när det gäller beslag av datorer och andra bärare av datalagrad information. I dessa fall anses nämligen kravet uppfyllt genom att mediumet i sig beskrivs (, Straffprocessuella tvångsmedel, 2009, s. 421). Det krävs alltså inte en beskrivning av alla dokument som där finns lagrade. Med tanke på hur mycket information som kan rymmas i en hårddisk är detta en förut- sättning för att det ska vara praktiskt möjligt att överhuvudtaget Överväganden och förslag angående beslagsfrågor protokollföra beslag av t.ex. datorer och mobiltelefoner. Synsättet kan inte heller anses strida mot lagens krav, eftersom själva datorn är att betrakta som ett föremål och det är detta som ska beskrivas. En skriftlig handling är i beslagssammanhang likställd med ett föremål och ska därför, vid en bokstavlig tolkning av lagtexten, noggrant beskrivas. Utredningen anser dock att det synsätt som anlagts beträffande t.ex. datorer talar för att en ändamålsenlig tolkning av bestämmelsen i 27 kap. 13 § RB bör kunna göras även vid omfattande beslag av handlingar. Med hänsyn till detta är det utredningens mening att redan gällande rätt i vissa situationer medger att samlande beteckningar används i beslagsprotokoll, så länge det finns möjlighet för den drabbade, försvarare, domstol, åklagare och andra att i erforderlig utsträckning kunna identifiera vad som tagits i beslag. Eftersom varje fall av beslag är mer eller mindre unikt innebär det dock en svårighet att ange vad som generellt sett bör krävas för att noggrannhetskravet ska anses vara uppfyllt. Nedan följer dock en beskrivning av några olika typsituationer och förslag på hur dessa, enligt utredningens uppfattning, kan hanteras. I fall där handlingarna vid beslagstillfället redan är sorterade i t.ex. pärmar, mappar eller lådor som märkts eller betecknats på visst sätt, bör motsvarande beteckningar kunna anges i beslags- protokollet.