sou · GZB39 · 2011-02-10 00:00:00 — -beslut om ersättning i 7 §, -ansökan om ersättning i 8 och 9 §§, -muntlig förhandling i 10–12 §§, och -överklagande i 13 §. 2 § Denna lag gäller ersättning av staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelse de har varit omhändertagna för samhällsvård med stöd av 1.lagen (1902:67 s. 1) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt avseende försummade barn, 2.lagen (1918:422) om fattigvården, 3.lagen (1924:361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd, 4.lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. Lagen är endast tillämplig på övergrepp eller försummelse som inträffat –. 3 § Den som har varit omhändertagen för samhällsvård i enlighet med 2 § har rätt till ersättning enligt denna lag om det kan antas att han eller hon i samband med vården har utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvarlig art ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter vid tid- punkten för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 4 § Ersättningen uppgår för var och en till . Från detta belopp avräknas vad den ersättningsberättigade tidigare kan ha erhållit i ersättning på grund av övergrepp eller försummelse som avses i 3 §. 5 § Rätten till ersättning är personlig och kan inte överlåtas. Rätten till ersättning förfaller om sökanden avlider innan beslut om ersättning har meddelats. Avlider sökanden efter att ett beslut om ersättning har meddelats, tillfaller ersättningen dödsboet. 6 § För den som har fått ersättning enligt denna lag ska tillgångar uppgående till ett belopp om anses som förmögenhet och inte beaktas vid tillämpning av 1.97 kap. 6–10 §§ socialförsäkringsbalken, 2.102 kap. 10–13 §§ samma balk, 3.26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), 4.19 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade, 5.2 kap. 7 § och 4 kap. 14 § studiestödslagen (1999:1395), eller 6.4 kap. 1 § och 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). 7 § Beslut om ersättning fattas av en särskild nämnd. Ordföranden i nämnden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Regeringen utser nämnden och förordnar om dess samman- sättning och arbetsformer. 8 § En ansökan om ersättning ska göras skriftligen av den som ansökan avser. 9 § En ansökan om ersättning ska ha kommit in till nämnden . Ansökningar som kommer in därefter ska avvisas. 10 § Nämnden ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. 11 § Muntlig förhandling ska vara offentlig. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken det hos nämnden gäller sekretess som avses i 26 kap. 14 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. 12 § En sökande eller annan som har inställt sig till en muntlig förhandling får av nämnden beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om nämnden finner det skä- ligt att ersättning betalas ut. Nämnden får bevilja förskott på er- sättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. 13 § Ett beslut enligt denna lag kan inte överklagas. Denna lag träder i kraft . lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Härigenom föreskrivs i fråga om offentlighets- och sekretess- lagen dels att 26 kap. 15 § ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas en ny paragraf, 26 kap. 14 a §, och närmast före 26 kap. 14 a § en ny rubrik av följande lydelse. Ersättning på grund av över- grepp eller försummelse i sam- hällsvården av barn och unga Sekretess gäller i verksamhet enligt lagen (2012:000) om ersät- tning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider För uppgift i en allmän hand- ling gäller sekretessen i högst sjut- Den tystnadsplikt som följer Den tystnadsplikt som följer av 5 och 13 §§ inskränker rätten av 5, 13 och 14 a §§ inskränker 1 kap. 1 § tryckfrihets- rätten enligt 1 kap. 1 § tryck- förordningen och 1 kap. 1 och frihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra att meddela och offentliggöra uppgifter. Den tystnadsplikt som följer av 1, 3, 4 och 6 §§ inskränker rätten att meddela och offentliggöra uppgifter, när det är fråga om uppgift om annat än verkställigheten av beslut om omhänder- tagande, beslut om vård utan samtycke eller beslut om sluten ungdomsvård. Denna lag träder i kraft . I regeringens direktiv (dir. 2010:15) anges att uppdraget syftar till att ta fram förslag till olika åtgärder för att ge upprättelse åt de människor som –1980 utsattes för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården. Utredningen ska lämna förslag till hur en upprättelseprocess och ett erkännande av det som hänt kan ges en lämplig ceremoniell inramning. Utredningen ska här samråda med företrädare för de som drabbats och i övrigt medverka till en bred förankring bland berörda aktörer. I direktiven redovisas åtgärder som vidtagits eller planeras för att förbättra tillsynen av och kvaliteten i samhällsvården. Utred- ningen ska ta ställning till om ytterligare åtgärder, utöver redan vidtagna, behövs för att det som hänt inte ska upprepas. Enligt direktiven är möjligheten att få berätta om sina upp- levelser av övergrepp och vanvård en väsentlig del av en upp- rättelseprocess. Utredningen ska överväga om ytterligare åtgärder behövs, utöver det som görs inom ramen för Utredningen (S 2006:05) om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barnavården.1 Det kan t.ex. gälla möjligheten för människor, som inte anmält sig till , att få berätta sin historia och få den doku- menterad. Det kan, enligt direktiven, också handla om hur frivillig- organisationer kan bidra och om hur kunskapen som inhämtats kan tas till vara. Utredningen ska analysera och undersöka möjligheterna för människor som drabbats att få sina behov av rehabilitering tillgodosedda och som de enligt gällande lagstiftning har rätt till, men upplever att de inte har tillgång till. 1 Denna utredning tog namnet Utredningen om vanvård i den sociala barnavården och kallas i det följande för . I länder där utredningar om vanvård och övergrepp genomförts har de drabbade i flera fall beviljats ekonomisk kompensation från staten, delstater eller kommuner som en del av gottgörelse- processen. Utredningen ska överväga om det är lämpligt att ekonomisk eller annan kompensation lämnas till dem som i sin barndom utsatts för vanvård och övergrepp i samhällsvården och hur ett system för sådan kompensation i så fall ska utformas. Utgångspunkten ska vara att en sådan kompensation står i överensstämmelse med svensk praxis inom området. Utredningen ska bland annat besvara frågan om lämpliga kriterier, en eventuell enhetlig ersättning samt hur en rättssäker procedur ska utformas. Slutligen ska utredaren, om så krävs, lämna förslag till föränd- ringar i lag eller förordning. Om förslagen medför kostnad- sökningar för stat, landsting eller kommuner ska utredaren föreslå en finansiering. Direktiven återfinns i sin helhet i bilaga 1 till detta betänkande. 2 Skälen för en upprättelseprocess 2.1Människor har gjort sina röster hörda började människor som utsattes för vanvård när de som barn var placerade i fosterhem och institutioner att göra sig hörda. De berättade om sina upplevelser i media och upp- vaktade myndigheter och politiskt ansvariga med krav på erkän- nande, uppmärksamhet och kompensation. Man tog även initiativ till rättsliga processer med krav på skadestånd.1 Flera föreningar startades av människor som utsatts för vanvård, i syfte att stödja varandra och att få erkännande och förändringar till stånd. Detta var något nytt för . Klagomål och krav på förändringar och kompensation framfördes med kraft och envishet från många människor . Känslor av skam ersattes av ilska. Liknande reaktioner kom i andra länder. Betydelsen av detta är mycket stor. Viktiga frågor om människo- syn, mänskliga rättigheter och alla barns rätt till skydd har väckts lik- som frågor om statens legitimitet och samhällets ansvar för utsatta barn. Ett viktigt stycke svensk socialpolitisk historia kom upp till ytan. Som en följd av människors mod och förmåga att föra fram sina berättelser vidtog regeringen ett antal åtgärder. fick i uppdrag att kartlägga omfattningen av regel- bundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institutioner inom den sociala barnavården –1980. Styrelsen beskrev i sin rapport att det hade förekommit kränk- ningar, övergrepp och vanvård på institutioner i , men att det inte gick att bedöma omfattningen. föreslog att en oberoende kommitté eller myndighet skulle tillsättas för att granska övergrepp och vanvård på institutioner och i familjehem.2 pågår såvitt utredningen känner till inga sådana processer. 2Socialstyrelsen, 2006. Skälen för en upprättelseprocess tillsatte regeringen (S 2006:05) med uppgift att granska och kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och fosterhem inom den sociala barna- vården, i huvudsak genom att intervjua människor som drabbats och dokumentera vad som framkommer. Dokumentationen ska sammanställas så att den kan bidra till att liknande förhållanden kan undvikas och så att den blir betydelsefull även för andra vanvårdade än de som intervjuats. Enligt direktiven är syftet att dels ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. lämnade ett delbetänkande (S 2009:99), som bygger på erfarenheterna från 404 intervjuer. Utred- ningen redovisade där att intervjupersonerna under sina placeringar i fosterhem eller institution blivit utsatta för försummelse och över- grepp. Regeringen konstaterade sedermera i direktiven till Upp- rättelseutredningen att delbetänkande ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården i vårt land. redovisar i sitt betänkande att intervju- personerna under sina placeringar i fosterhem eller institution levt under svåra missförhållanden. Det har handlat om barn som ständigt varit hungriga och skräckslagna, som fått utstå tvång, hot och straff, blivit utsatta för fysisk misshandel och sexuella övergrepp, utnyttjats i hårt arbete och särbehandlats på ett kränkande och ibland sadistiskt sätt. Förövare har varit foster- föräldrar, personal eller andra barn på institutioner, personal från andra delar av den sociala barnavården eller andra i hemmets eller institutionens närhet. Av intervjupersonerna var de flesta födda , därefter kom personer födda . Åldern på de intervjuade vid intervjutillfället varierade från 21 till har inte kunnat dra några generella slutsatser av sitt material. Man framhåller att materialet inte är rep- resentativt för hur samhällsvårdade barn i allmänhet haft det under sin placering. Utredningen konstaterar dock att de som intervjuats har utsatts för försummelser och övergrepp enligt nedanstående.3 3 SOU 2009:99. Med otillräcklig tillsyn avses fosterhemmets eller institutionens uppsikt över barnet under placeringen. SOU 2011:9 Skälen för en upprättelseprocess Andel av de intervjuade som utsatts för olika slag av vanvård Tvång, regler och straff Sexuella övergrepp, kvinnor Fysiskt våld med tillhygge Sexuella övergrepp, män Hot och hotfulla situationer Det går inte, enligt , att dra några tydliga slutsatser om skillnader över tiden. Med tanke på samhällets utveckling i stort finns det dock anledning att anta att t.ex. utnyttjande i hårt arbete eller helt utebliven skolgång har minskat. Sexuella övergrepp har förekommit under alla decennier. bedömer att kommuner som placerat och ansvarat för uppföljningen av barnets situation under placeringen har brustit i sitt ansvar, genom passivitet och alltför ensidig tilltro till fosterhem eller institutionspersonal. Inte heller myndigheter med ansvar för tillsynen har levt upp till sitt ansvar. Intervju- personerna berättar om hur ensamma och övergivna de varit som barn och hur sällan någon frågat efter deras upplevelser eller velat lyssna på signaler om missförhållanden. föreslår i sitt delbetänkande att regeringen tar nödvändiga initiativ för att be de drabbade om ursäkt, tillstår ansvariga myndigheters bristande förmåga att skydda de samhälls- vårdade barnen, vidtar åtgärder för att förhindra en framtida upprepning samt vidtar åtgärder för upprättelse och rehabilitering av dem som drabbats. Utredningen anser även att förslag i (SOU 2009:68) kring uppföljningen av placerade barn ska genomföras samt att sanktionsregler införs om man bryter mot de föreslagna reglerna. ska lämna sitt slutbetänkande . Ytterligare nära 600 personer beräknas då ha intervjuats, sammanlagt alltså nära 1 000 personer. Skälen för en upprättelseprocess För att få en fullständig bild av den vanvård som barn utsatts för måste man ta del av betänkande. Nedan följer några berättelser, som en ytterligare illustration av vad som hänt. För att ingen enskild ska kunna identifieras bygger var och en på flera olika berättelser. A omhändertogs när han var () Han kom till en familj med ett litet jordbruk. Där fanns redan två egna barn. A behandlades systematiskt sämre än fosterföräldrarnas egna barn. Han stängdes ute från familjegemenskapen och fick bo i ett uthus, även . A fick inte heller äta tillsammans med familjen eller vara med när gäster kom. när det var mycket att göra i jordbruket hölls A hemma från skolan. A var den enda som fick stryk; örfilar, sparkar och knuffar var legio. Han bestraffades hårdhänt vid minsta felgrepp i arbetet eller om han sa något som uppfattades som otacksamt eller olydigt. A har inget minne av att barnavården kom på besök och förstod aldrig varför han var där eller var hans föräldrar fanns. Först när A var kom han därifrån. Fosterföräldrarna har aldrig hört av sig. B omhändertogs när hon var () och placerades i en fosterfamilj. Fosterpappan var alkoholist och misshandlade regel- bundet både B och fostermamman, med och utan tillhyggen. B tyckte om sin fostermamma, men denna kunde inte skydda henne. Foster- pappan tyckte om att hota och förnedra B på olika sätt, t.ex. genom att tvinga henne att visa upp sig på ett kränkande sätt för hans supar- kompisar och att genomgående kalla henne horunge och bastard. I berusat tillstånd brukade han jaga henne med skjutvapen och kniv. B har av journalerna förstått att fosterpappans alkoholism var känd av de sociala myndigheterna. B stannade i fosterhemmet . C omhändertogs som tioåring (). Hon kom först till ett fosterhem hon trivdes i. När hon blev flyttades hon till en annan familj. Fosterpappan började i stort sett direkt att utnyttja C sexuellt, vilket pågick , innan hon lyckades ta sig ifrån fosterhemmet. Hon levde i daglig skräck för att bli ensam med fosterpappan. Hon var också rädd för sin fostermamma, som behandlade henne mycket strängt. När hon försökte berätta för fostermamman blev hon kallad hora och beskylld för att ha förfört pappan. Hon visste inte hur hon skulle nå sina föräldrar eller barnavårdsnämnden. Hon blev heller aldrig uppsökt av någon från nämnden. Hon har senare förstått att fostermamman har beskrivit henne som opålitlig och lögnaktig. D flyttades redan från tidiga år runt mellan olika fosterhem, insti- tutioner och det biologiska hemmet. Han hade svårt att få kamrater. Som nioåring () tillbringade han på institution. Där blev han de andra pojkarnas strykpojke och förnedrades regel- Skälen för en upprättelseprocess började även en av de anställda att tvinga honom till sexuella handlingar. Detta upprepades vid en senare vistelse på samma institution. togs D in på sjukhus för en svår depression. Av journalerna har han senare förstått att institutions- ledningen och sjukhuset kände till att han förnedrades sexuellt, men skulden för detta lades på honom själv. Berättelserna skildrar olika utslag av vanvård i samhällsvård. De handlar om misshandel, missbruk, sexuella över- grepp, psykiskt sjuka fosterföräldrar, bisarra grymma straff och tungt arbete för små barn. pekar på att det sannolikt finns en underrapportering, både i antalet människor som hört av sig och i de enskilda berättelserna. Att minnas det man varit med om och att öppna sig för okända personer är svårt och att berätta det värsta kräver ytterligare självövervinnelse. Även om varje människas minnen från samhällsvården och upplevelse av vanvården är unik så stärker berättelserna i mångt och mycket varandra. Alla har inte utsatts för fysisk misshandel, sexuella övergrepp eller hårt arbete. Gemensamma drag är dock särbehandlingen, kränkningarna, hoten, rädslan och ensamheten. Många av dem som intervjuats kan berätta om perioder där de behandlats väl i andra fosterhem eller av vuxna i närheten, medan andra vittnar om att de levt i ett tillstånd av utsatthet. Skälen för en upprättelseprocess Regeringen har redan i utredningens direktiv slagit fast att ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i samhällsvården av barn och unga i vårt land. Ett erkännande av de utsatta barnens lidande måste vara den moraliska utgångspunkten för upprättelseprocessen. Den andra utgångspunkten är att samhällets oförmåga eller underlåtenhet att skydda det omhändertagna barnet strider mot mänskliga rättigheter och barns rätt till skydd, som de kommer till uttryck i FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna, Europa- konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och konventionen om barnets rättigheter (). har på olika sätt anslutit sig till att följa dessa internationella dokument4. Det innebär en skyldighet för staten att ta ansvar för det som har hänt och att vidta nödvändiga åtgärder för att det inte ska upprepas. Det är också en fråga om statens legitimitet i förhållande till medborgarna i allmänhet och till direkt berörda i synnerhet. menar att en särskilt uppfordrande omständighet är att övergreppen och vanvården skett när barnet skilts från sina föräldrar och placerats i samhällets vård. Antingen mot föräldrarnas, och ibland även barnets, vilja eller när föräldrarna anförtrott vården till samhället under förespegling av att detta sker för barnets bästa. Att vården sedan varit direkt farlig för barnets hälsa och utveckling innebär ett stort svek från samhällets sida. De människor som utsatts för vanvård säger sig ofta ha upplevt en dubbel kränkning. Dels genom övergreppen i sig, dels genom att man lämnats ensam med sina plågoandar utom räckhåll för hjälp. Det faktum att ett antal andra länder vidtagit olika åtgärder för att kartlägga missförhållanden och kompensera dem som drabbats är ytterligare ett skäl för vårt land att fullfölja den upprättelse som inletts genom intervjuer. En upprättelseprocess blir också en bekräftelse på att samhället vill möta människor i utsatta situationer på ett värdigt och respektfullt sätt. Det gäller både människor som har utsatts för vanvård och de barn och deras föräldrar som är beroende av samhällsvården. Hur samhället hanterar frågan om upprättelse 4 En närmare redogörelse för dokumenten återfinns i kapitel 5 och 6. Skälen för en upprättelseprocess för begångna fel är en utomordentligt viktig signal också till de . Avslutningsvis vill utredningen framhålla två saker. För det första ger det som kommit fram i intervjuer inte en generellt giltig bild för samhällsvården. Många barn som vuxit upp i samhällets vård har mötts av kärlek och närhet från de människor som öppnat sina hem. Likaså har många barn fått uppleva stöd och omtanke från anställda inom barnavården och på institutioner. Detta faktum minskar dock inte på något sätt lidandet för de barn, som i stället mött våld, hårdhet och förnedring. För det andra har många av de barn som utsatts för vanvård i fosterhem och institutioner också i övrigt vuxit upp under svåra förhållanden, för vilka den sociala barnavården inte kan lastas. Allt sammantaget under uppväxten, inte bara samhällets vanvård, har sannolikt försvårat barnets möjligheter att leva ett gott liv som vuxen. Men inte heller detta minskar samhällets ansvar för att man – i stället för att kompensera barnet för risker och vanvård i ursprungsmiljön – har förvärrat barnets möjligheter till en trygg barndom, hälsa och utveckling. Snarare gör dåliga bakgrunds- förhållanden att samhället har ett ännu större ansvar för att inte ytterligare belasta barnet. 3Utgångspunkter för uppdragets genomförande Utredningens huvuduppdrag är att lämna förslag till hur en upp- rättelseprocess för enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i samhällets vård av barn och unga –1980 kan utformas. Utredningen har under arbetets gång haft många kontakter med enskilda genom brev, telefonsamtal och möten. Utredningen har även haft regelbundna kontakter med organisationer som före- träder vanvårdade. Syftet har varit att inhämta synpunkter på vad en upprättelseprocess bör innehålla för att underlätta för utsatta för vanvård att göra ett personligt bokslut. Självklart skiftar uppfattningarna. Frågan om upprättelse är i grunden subjektiv. Det finns emellertid några gemensamma inslag, som allmänt av vanvårdade ansetts utgöra nödvändiga delar av processen. Utredningen betraktar dessa som en viktig utgångs- punkt för sina förslag. Omständigheterna skiljer sig åt, men alla upprättelseprocesser1 innehåller vanligtvis följande delar: -Sanningssökande och dokumentation. -Erkännande och ursäkt. -Kompensation, ekonomisk eller av annat slag. -Åtgärder för att förhindra upprepning. Ett ytterligare inslag kan vara rättsliga processer gentemot förövarna. Man kan säga att upprättelseprocessen i egentligen inleddes när tillsattes. 1 Benämningarna skiftar också, t.ex. processer eller kommissioner för att uppnå försoning, gottgörelse eller sanning. Utredningen har valt att använda direktivens benämning – upprättelseprocess. Utgångspunkter för uppdragets genomförande personernas berättelser, journaler och andra handlingar är stommen i sanningssökandet. går i detta betänkande vidare med de andra tre delarna. I flera länder, , , , , och , har kartläggningar eller motsvarande av förekomsten av vanvård inom den sociala barnavården genomförts och upprättelse- processer har inletts eller planeras. I några fall, och , kan man säga att omhändertagandet av barn i ursprungs- befolkningen i sig har varit ett övergrepp, som dessutom kan ha inneburit vanvård. Andra länder har börjat uppmärksamma frågan. har antagit en rekommendation, där ministerkommittén uppmanas be medlems- staterna att anta lagstiftning för att förbjuda alla former av våld mot barn, identifiera strukturella brister inom institutioner samt implementera och utveckla strategier för att förhindra övergrepp i framtiden.2 I delbetänkande (SOU 2009:99) finns beskrivningar av några andra länders åtgärder och processer. I har tyngdpunkten legat på fosterhem, medan institutions- vården varit nästan helt dominerande i andra länder. I övrigt finns stora likheter mellan länderna, såsom barnens maktlöshet och övergivenhet, det bristande intresset från omvärlden, grymheterna i övergreppen och att de vanvårdades röster inte hörts förrän media har uppmärksammat dem. 3.2En skyndsam process är nödvändig har haft i uppdrag att ta fram och doku- mentera grava missförhållanden som inte varit synliga. De andra momenten i upprättelsen återstår . Till skillnad från en del andra länder har den svenska processen inletts utan att det varit tydligt vart den ska leda. I skrivande stund har pågått . har tagit emot många samtal från människor, som har uppskattat intervjuerna men som väntar på erkännande, ursäkter och åtgärder av olika slag.