sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — Dessa byggs upp av avgifter som betalas in till staten av respektive reaktorinnehavare. Utöver respektive fond finns en säkerhet till ett visst begränsat belopp för en reaktorinne- havares kostnader. I samtliga fall har reaktorinnehavarna lämnat borgen som säkerhet.46 Den som är skyldig att betala kärnavfallsavgift ska således även ställa säkerhet för de kostnader som ännu inte täcks av de avgifter som har betalats. Utrymmet för att kräva säkerheter motsvarar således för varje tillståndshavare den summa som återstår att betala till dess de inbetalda avgifterna täcker de kostnader som omfattas av kärnavfallsavgiften. Om beräkningarna av kostnaderna är kor- rekta bör det innebära att kraven på säkerheternas omfattning och utformning sänks för varje beräkningsperiod.47 Utöver det grundläggande kravet på säkerhet är det möjligt att för reaktorföretag kräva säkerhet i form av att ett eller flera ägarbolag tar på sig ansvar för avgiftsbetalningarna. Lagen inne- håller också en möjlighet att fastställa den ekonomiska risk som staten bär för de kostnader som ska täckas av kärnavfallsavgifter. Om en sådan risk fastställs får tillståndshavaren, utöver sin skyl- dighet att betala kärnavfallsavgift, åläggas att betala en riskavgift. Avgiftsmedlen ska förvaltas i en statlig fond, kärnavfallsfonden. Fondens medel ska placeras på räntebärande konto i Riks- gäldskontoret eller i skuldförbindelser utfärdade av staten. Utöver medel som fonderas för att täcka en reaktorinnehavares kostnader ska varje reaktorinnehavare även tillhandahålla säkerheter för de kostnader som ännu inte täcks av inbetalade avgiftsmedel. De fonderade avgiftsmedlen får användas för de kostnader som reaktorinnehavarna får för att ta hand om och slutförvara det använda kärnbränslet och kärnavfallet samt för avveckling och rivning av anläggningarna. prövar frå- gor om hur och i vilken utsträckning fonderade avgiftsmedel får användas för de kostnader som reaktorinnehavarna förväntas få för åtgärder och verksamheter som ingick i det beräkningsunderlag som kärnavfallsavgiften grundade sig på. 2005/06:183 s. 27. 2005/06:183 s. 43. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet avgifterna inte är tillräckliga ska även ställda säkerheter få användas för att täcka kostnaderna. Skyldigheten att betala kärnavfallsavgift och ställa säkerheter upphör då de allmänna skyldigheterna enligt 10 § kärntekniklagen har fullgjorts eller befrielse från dem medgetts av regeringen. Skyldigheterna har inte fullgjorts förrän ett slutförvar slutligt har förslutits. Kärntekniklagens bestämmelser innebär således att reaktorinnehavarnas ansvar kan komma att kvarstå efter det att verksamheten vid kärnkraftsreaktorerna faktiskt har upp- hört. 4.8Lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. (Studsvikslagen) Lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radio- aktivt avfall m.m. (Studsvikslagen) reglerar skyldigheten för den som har tillstånd att inneha och driva en kärnkraftsreaktor att betala en avgift till staten som ett kostnadsbidrag för slutlig hante- ring av restprodukter från kärnteknisk verksamhet som har ett samband med framväxten av det svenska kärnkraftsprogrammet. Avgiftsskyldiga tillståndshavare är , , och, till dess andra reaktor stängdes av, . Avgiftens storlek, som är för varje levererad kilowattimme elström som genereras vid respektive anläggning bestäms direkt i Studsvikslagen. Avgifts- medlen betalas in till Kärnavfallsfonden, som förvaltar medlen i den så kallade Studsviksfonden. beslutar om den närmare användningen av avgiftsmedlen. Studsvikslagen upphör att gälla vid utgången av 2011.48 trädde ellagen i kraft och ersatte därmed en tidigare lag samt lagen (1994:618) om handel med el. Den nya lagen reglerar bl.a. verksamheter inom produktion, överföring och användning av el. Lagen innehåller bestämmelser om nätkon- 2008/09:121, bet. 2008/09:FöU8, riksdagsskrivelse 2008/09:222. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet cession, nätverksamhet och nättariffer, övergripande system och balansansvar, skyddsåtgärder och skadestånd, elsäkerhetsåtgärder, konsumentfrågor, tillsyn m.m. Enligt 1 § förordningen (1994:1806) om systemansvaret för el är () den myndighet som enligt 8 kap. 1 § ellagen har det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. har bl.a. utfärdat föreskrifter och allmänna råd om driftsäkerhetsteknisk utformning av produktionsanläggningar (SvKFS 2005:2). Föreskrifterna ställer krav på viss teknisk dimen- sionering av produktionsanläggningar för att skapa de nödvändiga förutsättningarna för driftsäkerhet i det nationella elsystemet. Kraven avser störningstålighet, spänningsreglering, effektreglering, avställning och start efter yttre spänningslöshet, kommunikation och styrbarhet samt verifiering och dokumentation. Säkerhetsskyddslagen gäller vid verksamhet förutom hos staten, kommunerna och landstingen samt vissa aktiebolag som staten har inflytande över även vissa enskilda företag – om verksamheten vid dessa är av betydelse för rikets säkerhet eller annars särskilt behöver skyddas mot terrorism. Till sådana företag räknas bland andra kärnkraftverken. Säkerhetsskyddsförordningen innehåller mer detaljerade bestämmelser om säkerhetsskydd. meddelade av (SvKFS 2005:1) gäller för verksam- het vid kärnkraftverken. Säkerhetsskyddslagstiftningen innehåller regler om informa- tionssäkerhet, tillträdesbegränsning samt om säkerhetsprövning med registerkontroll. Syftet är att skydda de verksamheter som omfattas av lagen mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet samt att även i andra fall skydda hemliga uppgifter från att obehörigen röjas. Vad gäller informationssäkerheten kan ett grundläggande krav sägas vara att obehöriga inte ska få del av uppgifter som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och som är av betydelse för rikets säkerhet (hemliga uppgifter). Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet Regler för vattenverksamhet finns i och i lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. Vattenverksamheter är enligt bland annat att uppföra anläggningar i vattenområden och bortleda vatten från vatten- områden. En fullständig definition av vattenverksamhet finns i 11 kap. 2 § . För vattenverksamhet krävs tillstånd enligt , om inte något annat följer av de undantag från tillståndsplikten som anges i . Ansökan om tillstånd för vattenverksamhet prövas av miljödomstolen. Ansökan om tillstånd för markavvattning prövas dock i vissa fall av . är tillsynsmyndighet över vattenverksamheter. Bestämmelserna om vattenverksamhet är tillämpliga på intag och utsläpp av kylvatten från kärnkraftsreaktorer. Samtliga till- ståndshavare till kärnkraftsreaktorer har tillstånd till vattenverk- samhet enligt den tidigare gällande vattenlagen (1983:291). 5 En samordnad lagstiftning Utredningens bedömning: Utredningen har sammanfattat reformbehovet på följande sätt: -, kärntekniklagen och strålskyddslagen är mer överlappande än parallella; bestämmelserna reglerar likartade materiella sakfrågor från delvis olika utgångspunkter, -tillståndsprövningen enligt , kärntekniklagen och strålskyddslagen är exempel på en överlappande reglering, -den bristande samordningen mellan de tre lagarna leder till onödig dubbelprövning samt till att resurserna inte används på bästa sätt, -tillståndsprövningen av små och från miljösynpunkt mindre och relativt harmlösa ärenden går onödigt högt upp i instans- kedjan; jämfört med mer omfattande tillståndsärenden kan det förefalla onödigt att sådana ärenden ska prövas av rege- ringen respektive av miljödomstolen, -regelverken bör samordnas så att det blir möjligt att på ett tydligt sätt anpassa tillstånds- och tillsynsförfarandet till verksamhetens farlighet och behovet av särskild kompetens hos verksamhetsutövaren, -begreppen kärnteknisk verksamhet respektive verksamhet med strålning är överlappande och otydliga samt har olika utgångspunkter – kärnteknisk verksamhet konstituerar i sig tillståndsplikt vilket inte är fallet med verksamhet med strålning, -begreppen radioaktivt avfall och kärnavfall är överlap- pande; – distinktionerna är svåra att upprätthålla och fyller inget syfte, -reglerna i kärntekniklagen om godkännande av uppdrags- tagare och entreprenörer bör förenklas, -utövar tillsyn över tillämpningen av kärntekniklagen, strålskyddslagen och i de avseenden som gäller joniserande eller icke-joniserande verk- samhet; myndigheten har således formella möjligheter att i samma sakfråga/ärende att välja om ett visst krav ska ställas enligt kärntekniklagen, strålskyddslagen eller ; tillsynsreglerna bör mot denna bakgrund och med hänsyn till rättsäkerheten samordnas, -överklagande av beslut om före- lägganden måste samordnas – samma sakfråga/ärende kan komma att prövas av antingen regeringen, förvaltnings- domstolen eller miljödomstolen beroende på om myndig- heten väljer att tillämpa , kärntekniklagen och strålskyddslagen som grund för sitt beslut, -sanktionsbestämmelserna enligt kärntekniklagen, strål- skyddslagen och överlappar varandra och bör därför samordnas; straffbestämmelserna enligt 29 kap. miljö- balken liksom reglerna om miljösanktionsavgifter enligt 30 kap. gäller även för verksamheter enligt kärn- tekniklagen eller strålskyddslagen; en förseelse kan vara straffbar enligt såväl som kärntekniklagen eller strålskyddslagen; En huvuduppgift för utredningen har varit att utreda förutsätt- ningarna för en samordnad reglering av verksamheter på kärntek- nikens och strålskyddets område. Möjligheterna att föra samman bestämmelserna i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen) och strålskyddslagen (1988:220) till en enda lag bör enligt direktiven särskilt studeras. Syftet ska vara att förenkla och effektivisera bestämmelsernas struktur och uppbyggnad utan att samhällets krav på kärnsäkerhet och strålskydd eftersätts. De generella principerna för säkerhet och strålskydd i den när det gäller verksamhet med strålning läggs fast i -Lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen), -(1998:808), -Strålskyddslagen (1988:220), Bestämmelserna i dessa lagar kompletteras av förordningar och myndighetsföreskrifter som innehåller mer detaljerade bestäm- melser. Den nuvarande lagregleringen på området framgår över- siktligt av kapitel 4. Kärntekniklagen gäller kärnteknisk verksamhet. I lagen används begreppet kärnteknisk verksamhet som ett samlingsbegrepp för vad lagen omfattar. Kärntekniklagen är inriktad på att dels ta till- vara säkerheten vid den kärntekniska verksamheten, dels ta tillvara åtaganden på icke–spridningsområdet samt på tillsyn över och insyn i denna verksamhet. Kärntekniklagen innehåller också de centrala bestämmelserna som rör omhändertagande och slutför- av kärnavfall och använt kärnbränsle. Regeringen har bemyndigat att utfärda föreskrifter enligt kärntekniklagen. Kärnteknisk verksamhet får inte bedrivas utan tillstånd1. Frågor om tillstånd enligt kärntekniklagen prövas av regeringen om det är fråga om större anläggningar medan mindre anläggningar prövas av . Är det fråga om drift av en anläggning för radioaktivt avfall enligt strålskyddslagen prövas frågan om tillstånd av . syftar till att skydda miljön och människors hälsa mot miljöfarlig verksamhet. Reglerna kan tillämpas för all verk- samhet och alla åtgärder som påverkar miljön – från stora industri- projekt till små enstaka åtgärder av privatpersoner. En nyhet i , i förhållande till vad som gällde enligt tidigare miljö- lagstiftning, är att frågor om strålning – såväl joniserande som icke- joniserande – omfattas av bestämmelserna i balken. Av framgår att användning av anläggningar som kan medföra olägenhet för människors hälsa eller miljön är att betrakta 1 Jfr 5 § första stycket kärntekniklagen. För verksamhet som är av liten omfattning eller avser vetenskaplig verksamhet vid universitet och liknande institutioner finns undantag från tillståndskravet i 4–14 §§ förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet (kärnteknik- förordningen). som miljöfarlig verksamhet. I förarbetena till balken anges särskilt drift av kärntekniska anläggningar som exempel på användning som är att betrakta som miljöfarlig verksamhet. Vidare anges att användning av anläggningar som kan medföra olägenhet för omgivningen genom bl.a. joniserande strålning är att betrakta miljöfarlig verksamhet. All kärnteknisk verksamhet är såldes miljö- farlig verksamhet enligt . Frågor om tillstånd enligt för kärnteknisk verksam- het och övrigt verksamhet med strålning prövas av miljödomstolen. Är det fråga om nya anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av regeringen enligt kärntekniklagen samt anläggningar för att bryta uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av kärnbränsle ska regeringen innan miljödom- stolens tillståndsprövning pröva tillåtligheten av dessa anlägg- ningar2. Efter regeringens tillåtlighetsprövning går ärendet vidare till miljödomstolen. Om regeringen finner att en verksamhet är tillåtlig får miljödomstolen inte neka tillstånd. Det bör i samman- hanget observeras att regeringen får tillåta en verksamhet endast om kommunfullmäktige har tillstyrkt detta3. Av framgår att balken ska tillämpas parallellt med annan lagstiftning som reglerar verksamheten4. Det innebär att i de avseenden som omfattar joniserande eller icke- joniserande strålning gäller parallellt med strålskyddslagen och kärntekniklagen. Strålskyddslagen syftar till att skydda människor, djur och miljön från skadliga effekter till följd av strålning. Strålskyddslagen är därmed inte bara viktig när det gäller att skydda anställda som är sysselsatta i verksamhet med strålning utan även allmänheten i omgivande miljö och patienter i sjukvården. Regeringen har bemyndigat att utfärda föreskrifter enligt strålskyddslagen. Bestämmelserna innebär alltså att det krävs två separata tillstånd för att få inneha och driva en kärnteknisk anläggning, respektive att inneha en anläggning för att bearbeta, hantera, lagra respektive att slutförvara använt kärnbränsle eller radioaktivt avfall. Det är fråga om dels ett tillstånd enligt kärntekniklagen eller strålskyddslagen, dels ett tillstånd enligt . Mot bakgrund av att miljö- balken, kärntekniklagen och strålskyddslagen ska tillämpas 2Jfr 17 kap. 1 § . 3Jfr 17 kap 6 § . 1 kap. 3 § . parallellt innebär det att tillståndsvillkor som beslutas av miljö- domstolen i ett tillståndsärende enligt kan komma att omfatta sådana åtgärder som redan är föreskrivna enligt de före- skrifter som beslutats enligt kärntekniklagen eller strålskyddslagen. 5.1.3Reformbehov – några identifierade problemområden Behovet av regelförenkling och effektivisering när det gäller kärn- teknisk verksamhet och övrig verksamhet med strålning har varit en återkommande fråga5. Mot bakgrund av att miljö- balken, kärntekniklagen och strålskyddslagen ska tillämpas paral- lellt innebär det att tillståndsvillkor som beslutas av miljödom- stolen i ett tillståndsärende enligt kan komma att omfatta sådana åtgärder som redan krävs enligt de föreskrifter som beslutats enligt kärntekniklagen eller strålskyddslagen. Det är inte enbart frågan om den dubbla tillståndsprövningen, den överlappande prövningsprocessen med två separata tillstånd med lika rättsverkan som angetts utgöra ett problem. Även andra frågor som har sin grund i en bristande samordning i lagstiftningen har tagits upp. Utredningen har sammanfattat de problemområden som förts fram på följande sätt: -, kärntekniklagen och strålskyddslagen är mer över- lappande än parallella; bestämmelserna reglerar likartade mate- riella sakfrågor från delvis olika utgångspunkter, -tillståndsprövningen enligt , kärntekniklagen och strålskyddslagen är exempel på en överlappande reglering, -den bristande samordningen mellan de tre lagarna leder till onödig dubbelprövning samt till att resurserna inte används på bästa sätt, -tillståndsprövningen av små och från miljösynpunkt mindre och relativt harmlösa ärenden går onödigt högt upp i instans- kedjan; jämfört med mer omfattande tillståndsärenden kan det förefalla onödigt att sådana ärenden ska prövas av regeringen respektive av miljödomstolen, 5 för strålsäkerhet (M 2007:05) skrivelse till regeringen samt av lagstiftningen på strål- säkerhetsområdet . -regelverken bör samordnas så att det blir möjligt att på ett tydligt sätt anpassa tillstånds- och tillsynsförfarandet till verk- samhetens farlighet och behovet av särskild kompetens hos verksamhetsutövaren, -begreppen kärnteknisk verksamhet respektive verksamhet med strålning är överlappande och otydliga samt har olika utgångspunkter – kärnteknisk verksamhet konstituerar i sig tillståndsplikt vilket inte är fallet med verksamhet med strål- ning. -begreppen radioaktivt avfall och kärnavfall är överlappande; – distinktionerna är svåra att upprätthålla och fyller inget syfte, -reglerna i kärntekniklagen om godkännande av uppdragstagare och entreprenörer bör förenklas, -utövar tillsyn över tillämpningen av kärntekniklagen, strålskyddslagen samt enligt i de avseenden som gäller joniserande eller icke-joniserande verk- samhet; myndigheten har således formella möjligheter att i samma sakfråga/ärende att välja om ett visst krav ska ställas enligt kärntekniklagen, strålskyddslagen eller ; till- synsreglerna bör med hänsyn till rättsäkerheten samordnas, -överklagande av beslut om före- lägganden måste samordnas – samma sakfråga/ärende kan komma att prövas av antingen regeringen, förvaltningsdomstolen eller miljödomstolen beroende på om myndigheten väljer att tillämpa , kärntekniklagen och strålskyddslagen som grund för sitt beslut, -sanktionsbestämmelserna enligt kärntekniklagen, strålskydds- lagen och överlappar varandra och bör därför sam- ordnas; straffbestämmelserna enligt 29 kap. liksom reglerna om miljösanktionsavgifter enligt 30 kap. gäller även för verksamheter enligt kärntekniklagen eller strål- skyddslagen; en förseelse kan vara straffbar enligt såväl miljö- balken som kärntekniklagen eller strålskyddslagen. 5.2Reglerna i strålskyddslagen, kärntekniklagen och samordnas i förslag: slutsats är att frågor om strålskydd och kärnsäkerhet inte alltid kan särskiljas utan måste beaktas i ett sammanhang. Behov av samordning av säkerhets- och strålskyddsintressen föreligger i nästan samtliga led inom kärnbränslecykeln och gör sig gällande såväl vid granskning och bearbetning av det underlag som ligger till grund för utformningen av en anläggning som vid åtgärder som måste vidtas under anläggningens drift. I praktiken har det också lett till en viss överlappning av olika tillsynsåtgärder enligt respektive lagstiftning. Det finns enligt utredningens uppfattning inte längre någon anledning att specialreglera den kärntekniska verksamheten i en särskild lag på det sätt som har gällt . Den verk- samhet som regleras i kärntekniklagen och strålskyddslagen kan och bör ges en samordnad reglering i en gemensam lagstiftning på området. har tillkomst omfattat joniserande och icke-joniserande strålning. tillämpningsområde omfattar förutom olägenheter som uppstår vid joniserande strålning även säkerheten hos anläggningar, tillsynsfrågor och verksamhetsutövares egenkontroll. Det finns således flera nära kopplingar mellan reglerna i , kärntekniklagen och strålskyddslagen. I flera avseenden är reglerna överlappande. De allmänna hänsynsreglerna och miljökvalitetsnormerna enligt prövas även enligt kärntekniklagen. De hänsynsregler som gäller enligt strålskyddslagen har samma syfte som de allmänna hänsynsreglerna enligt . Det finns heller inte några formella hinder att med stöd av balkens regler ställa krav och föreskriva villkor som rör såväl kärnsäkerhet som strålskydd. Frågor om anläggningssäkerhet och skydd mot joniserande strålning kan i ett tillståndsärende enligt således komma att prövas lika noggrant enligt såväl som kärntekniklagen och strålskyddslagen utifrån de syften de olika lagarna har att tillgodose. Utredningen har studerat följande fyra alternativa möjlig- heter att samordna bestämmelserna i , strålskydds- lagen och kärntekniklagen. 1)Bestämmelser som rör tillståndsprocessen för nya större anläggningar och effekthöjningar i kärnkraftsreaktorer integre- ras i medan övriga bestämmelser samlas i en fristående strålsäkerhetslag, 2)Bestämmelser som rör strålsäkerhet samlas i en fristående strålsäkerhetslag men i övrigt sker ingen förändring jämfört med det nuvarande regelverket, 3)Begreppen joniserande och icke-joniserande strålning utgår ur , 4)Bestämmelser som rör strålsäkerhet integreras i sin helhet De nära kopplingar mellan reglerna i , kärntek- niklagen och strålskyddslagen leder enligt utredningen fram till att bestämmelserna om kärnsäkerhet och strålskydd bör sam- ordnas i . mål att främja en hållbar utveckling så att nu levande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö stämmer också överens med syftena enligt kärn- tekniklagens och strålskyddslagen. Skyddet för människor och miljön enligt avser inte enbart ett skydd mot skador utan även skyddet för människan mot andra olägenheter, dvs. sådana störningar som kan minska människors välbefinnande i ett medicinsk eller hygieniskt avseende. En fördel med att lägga de samlade bestämmelserna på strålsäkerhetsområdet i är att regler således formellt täcker verksamhet med såväl joniserande som icke-joniserande strålning. En annan fördel är att vissa regler i , t. ex. de allmänna hänsynsreglerna redan tillämpas och ska beaktas vid prövning av ärenden enligt kärntekniklagen. Tillsynskapitlet i balken är komplett och behö- ver i princip inte ändras om materiella strålsäkerhetsbestäm- melser förs in. Detsamma gäller sanktionsbestämmelserna enligt 29 och 30 kap. . innehåller inte några materiella regler om joniserande eller icke-joniserande strålning även om balken omfattar joniserande och icke-joniserande strålning . Då frågor som rör verksamhet med strålning ska tillämpas enligt miljö- balken får man, förutom i de allmänna hänsynsreglerna, söka vägledning i kärntekniklagen och strålskyddslagen samt före- skrifter som utfärdats med stöd av dessa lagar. Enligt utred- ningens uppfattning skapar den samlade prövningen av störningskällor som medges om reglerna enligt kärntekniklagen och strålskyddslagen samordnas i balken förutsättningar för en bättre helhetsbild av riskerna för miljön. Samhällets krav på ökad säkerhet och strålskydd kommer att därigenom att stärkas. En samordning av bestämmelserna om kärnsäkerhet och strålskydd i innebär dessutom en regelförenkling i förhållande till den ordning som gäller bland annat genom att den ifrågasatta dubbla tillståndsprövningen slopas för anläggningar där verksamhet med strålning bedrivs. En ytterligare fördel med en samlad tillståndsprövning enligt , jämfört med en prövning enligt kärntekniklagen, är förhandlingsoffentligheten som den kommer till uttryck i bl.a. 2 kap. 11 § andra stycket RF och i 5 kap. 1 § första stycket . Av dessa bestämmelser följer att förhandling i domstol ska som huvudregel vara offentlig. Således prövar miljödomstolen prövar mål om miljöfarlig verksamhet under en huvudförhandling till vilken allmänheten har tillträde. Vissa remissinstanser är närvarande och får svara på frågor från domstolen. Vissa ideella organisationer har rätt att överklaga domar och beslut. Beredning och prövning av ett tillstånds- ärende enligt nuvarande kärntekniklagen eller strålskyddslagen sker genom ett skriftligt förfarande med små möjligheter till en övergripande insyn på samma sätt som sker vid en huvud- förhandling i miljödomstolen. Regeringens prövning kommer vid en samordning av reglerna i bli inriktad på tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. av nya större anläggningar i stället för tekniska överväganden om säkerhet och strålskydd som bättre tas om hand av