sou · GZB357 · 2011-07-01 00:00:00 — Denna omständighet kan tala för att det inte är lämpligt att påförande av sanktionsavgift prövas av tillsynsmyndigheten inom ramen för ett förfarande med avgiftsföreläggande utan att prövningen bör göras av domstol. Om straffsanktionen för överträdelserna tas bort finns emellertid inte längre sambandet med väckandet av åtal vid allmän domstol. Det blir också ett mer enhetligt system om förfarandet med avgiftsföreläggande införs även på arbetstidsområdet. I förfarandet på arbetsmiljöområdet prövas frågan om påförande av sanktionsavgift av förvaltningsrätten efter ansökan av Arbets- Utredningens överväganden och förslag på arbetstidsområdet miljöverket om ett avgiftsföreläggande inte godkänns. Den som framför invändningar mot att påföras avgiften kan inte påföras avgiften utan prövning av domstol. Härigenom finns en rättssäkerhetsgaranti. Eftersom bestämmelserna i lagarna på arbetstidsområdet till stor del helt eller delvis har ersatts med bestämmelser i kollektivavtal kan det förväntas att antalet ärenden som gäller påförande av sanktionsavgift blir litet. Sammantaget är det utredningens bedömning att förfarandet vid prövningen av påförande av sanktionsavgift bör vara detsamma på arbetsmiljö- och arbetstidsområdet och att systemet med prövning genom avgiftsföreläggande bör införas även på arbetstidsområdet. Utredningen föreslår därför att förfarandet med avgiftsföreläggande och prövning av förvaltningsdomstol efter ansökan av tillsynsmyndigheten om föreläggandet inte godkänns införs för prövning av påförande av sanktionsavgift i arbetstidslagen, vägarbetstidslagen, lagen om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget, lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik och lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete. Det fordras inte att en överträdelse har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet för att övertidsavgift enligt arbetstidslagen och vägarbetstidslagen ska kunna tas ut. Detta anges emellertid inte uttryckligen i lagtexten. Även den sanktionsavgift som föreslås införas i arbetstidslagarna bör tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. För tydlighetens skull bör detta uttryckligen anges i lagtexten. Liksom när det gäller sanktionsavgift enligt arbetsmiljölagen och övertidsavgift enligt arbetstidslagen och vägarbetstidslagen bör det finnas en möjlighet att jämka eller efterge avgiften. Jämkningsbestämmelsen bör utformas på samma sätt som i arbetsmiljölagen. Bestämmelserna om tidsfrist för delgivning av ansökan, verkställighet av beslut om att avgift ska tas ut och preskription av påförd avgift, som i stort sett är likadant utformade i arbetsmiljölagen, arbetstidslagen och vägarbetstidslagen, bör behållas. Det gäller i detta sammanhang även möjligheten för regeringen att meddela föreskrift om att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp, som finns enligt arbetstidslagen och vägarbetstidslagen. Utredningens förslag: Ändringarna ska träda i kraft . bör ges i uppdrag att ta fram de föreskrifter, som behövs för att ersätta straffsanktionerade regler med sanktionsavgift. Dessa föreskrifter bör träda i kraft som lagändringarna. Som tidigare motiverats bör de straffsanktionerade bestämmelserna i arbetsmiljölagen och föreskrifter i huvudsak sanktioneras med sanktionsavgift i stället för med straff. Sanktionsavgift ska normalt kunna utgå för regelbrott i förfluten tid som föreläggande används för att förhindra upprepad överträdelse . För vissa regler torde genomdrivande med enbart föreläggande framstå som det mest ändamålsenliga. Beträffande ett fåtal regler har utredningen föreslagit att straffsanktionen bibehålls. Som tidigare framhållits bör det vara uppgift att, inom ramen för det givna bemyndigandet, välja ut vilka föreskrifter som ska vara sanktionerade med sanktionsavgift. Ett viktigt skäl till detta är att valet är beroende av den enskilda föreskriftens utformning. Det kan i många fall bli aktuellt för att förtydliga en materiell regel, i samband med att den knyts till sanktionsavgift. Vidare ska verket för varje aktuell föreskrift ange hur sanktionsavgiften ska beräknas. De ifrågavarande straffbestämmelserna bör inte upphävas innan har gjort den beskrivna genomgången av föreskrifterna och de nya bestämmelserna om sanktionsavgift i huvudsak finns på plats. I annat fall skulle ett stort antal bestämmelser bli lämnade utan en adekvat sanktionering under mellan- Det bör enligt utredningens uppfattning vara möjligt att hinna ta fram de föreskrifter som behövs om ikraftträdandet för de föreslagna lagändringarna sätts till . bör få ett uppdrag av regeringen att, inom den angivna tiden, ta fram och besluta de aktuella föreskrifterna. Häri ingår även att bearbeta de materiella föreskrifterna i den mån det behövs med anledning av att de ska knytas till sanktionsavgift. Även ändringarna i arbetstidslagstiftningen bör kunna träda i kraft . Övergången från straff till sanktionsavgift och i vissa fall enbart föreläggande eller förbud medför inte något behov av särskilda övergångsbestämmelser. Utredningens bedömning: Förslagen bidrar till bättre efterlevnad av arbetsmiljö- och arbetstidsbestämmelserna. De medför vidare ett förenklat regelsystem, som leder till minskade kostnader för Polisen, och domstolarna. Den enda förutsebara kostnaden är ett tillfälligt marginellt resursbehov hos under . På det område där straffsanktioner ersätts med sanktionsavgift och, i viss mån, av vitesföreläggande, kan detta förutses leda till ett väsentligt kraftfullare genomdrivande och därigenom bättre efterlevnad av arbetsmiljö- och arbetstidsreglerna. Sanktionsavgifterna är effektivare och innebär att förflyter mellan gärning och sanktion. Detta kan antas bidra till bättre arbetsförhållanden, vilket i förlängningen kan antas leda till vinster för enskilda, företag och andra verksamheter samt för samhället. Ett ytterligare syfte med förslagen är att åstadkomma en regelförenkling. En regelförenkling gör det lättare att överblicka regelsystemet och bidrar därmed även till att reglerna följs bättre. Regelförenklingen underlättar härutöver såväl företagens som tillsynsmyndigheternas verksamhet och medför därför effektivitetsvinster. De samhällsekonomiska vinsterna av en bättre regelefterlevnad, liksom av ett tydligare och mera överskådligt regelsystem är dock svåra att mäta. Besparing hos Polisen och En annan effekt om förslagen genomförs är en påtaglig resursbesparing inom polis- och åklagarväsendet. Det kan konstateras att, inom det område där utredningen föreslår avskaffande av straffsanktioner, inkommer , enligt statistik, mellan 250 och 350 anmälningar till polis- och åklagarmyndigheterna. ledde enligt samma statistik av anmälningarna till lagföring. Det måste dock antas att ett avsevärt arbete har lagts ner även på de fall som inte lett till lagföring, såväl hos åklagare och polis som hos . Om utredningens förslag genomförs, leder det till minskade kostnader hos Polisen och . Minskningen av uppgifter hos polis och åklagare motsvaras inte av någon motsvarande ökning hos , eftersom verket lägger ner avsevärda resurser på utredning och anmälan av dessa ärenden. Det arbete som verket med det föreslagna systemet kommer att lägga ner på att driva sanktionsavgiftsärenden och ev. i något ökad utsträckning ärenden om vitesföreläggande, torde vara mindre än det som läggs ner från verkets sida på utredning och anmälan i straffsanktionsärenden. Även på domstolssidan kan en besparing förutses. Förändringen innebär en minskning av uppgifter hos de allmänna domstolarna. Antalet domar hos de allmänna domstolarna inom det område, där utredningen föreslår avskaffande av straffsanktion, kan med ledning av statistik uppskattas till ett 30-tal . Förslagen medför en mindre ökning av arbetsbördan hos förvaltningsrätterna. Ärenden om sanktionsavgift kommer emellertid att drivas av genom avgiftsföreläggande utan inblandning av domstol. Endast i de fall då föreläggandet inte godkänns kommer ärendet att gå till förvaltningsrätt. Av de avgiftsförelägganden som meddelas med stöd av dagens regler om sanktionsavgift på arbetsmiljöområdet, är det knappt hälften som inte godkänns och alltså måste gå vidare till förvaltningsrätterna. Om man utgår från att ungefär samma andel av avgiftsföreläggandena godkänns även i fortsättningen, är ett rimligt antagande att besparingen hos de allmänna domstolarna motsvaras av en knappt hälften så stor ökning av uppgifter hos förvaltningsrätterna. Ett antal bestämmelser som är straffsanktionerade, kommer enligt förslagen att endast kunna genomdrivas med föreläggande eller förbud. Detta kan ev. leda till en mindre ökning av antalet vitesförelägganden. Eftersom nästan alla förelägganden/förbud följs utan att gå till domstol, kan detta knappast leda till någon märkbart ökad börda för förvaltningsrätterna. Den enda kostnadsökning som kan förutses av utredningens förslag, är en begränsad resursförstärkning av engångskaraktär hos under . Resursbehovet avser att verket före ikraftträdandet av lagändringarna ska göra en genomgång av de ca. 170 bestämmelserna i verkets föreskrifter, som är straffsanktionerade, och avgöra vilka som ska sanktioneras med sanktionsavgift, vidare utforma bestämmelser om beräkning av avgift samt, när det behövs, anpassa föreskrifternas innehåll med hänsyn till att sanktionsavgift ska användas. Vitesförläggande mot staten som arbetsgivare Förslaget att vitesföreläggande ska kunna riktas även mot staten som arbetsgivare kan inte anses medföra någon statsfinansiell kostnad. Det ringa antalet förelägganden mot statliga organ (knappt tio ) ska ställas mot värdet av en bättre arbetsmiljö. Det kan inledningsvis noteras att i den mån normgivningsbemyndigandena i de aktuella författningarna setts över har också en viss, begränsad, språklig modernisering i övrigt gjorts av respektive paragraf. Någon ändring i sak är inte avsedd. 10.1Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160) 3 kap. 3 a § Paragrafen är ny. Bestämmelsen om arbetsgivares anmälningsskyldighet beträffande olycksfall och allvarliga tillbud i arbetet fanns tidigare i 2 § arbetsmiljöförordningen (1977:1166). En viss språklig justering har skett. I förtydligande syfte har den tidigare bestämmelsens första stycke delats upp i två stycken. Någon saklig ändring är inte avsedd. Anmälningsskyldigheten har kommenterats särskilt i avsnitt 6.2.6. 4 kap. 1 § I andra stycket har det införts ett nytt bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om användning och utformning av skyddsanordningar mot fall till lägre nivå. Syftet är att ska kunna meddela föreskrifter om att sanktionsavgift ska utgå vid överträdelse av föreskrifter om sådana skyddsanordningar. 4 kap. 2–7, 9 och 10 §§ I dessa paragrafer har normgivningsbemyndigandet ändrats på så sätt att adressaten anges vara regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Syftet är att utformningen av bemyndigandet ska stämma bättre överens med regeringsformens bestämmelser om normgivning. Dessutom har vissa språkliga justeringar gjorts. 5 kap. 2–5 §§ I dessa paragrafer har normgivningsbemyndigandet ändrats på så sätt att adressaten anges vara regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Syftet är att utformningen av bemyndigandet ska stämma bättre överens med regeringsformens bestämmelser om normgivning. Dessutom har vissa språkliga justeringar gjorts. 7 kap. 7 § Paragrafen har ändrats så att förbud inte nämns särskilt. Någon saklig ändring är dock inte avsedd. Termen föreläggande innefattar även förbud. Uttrycket förbud används dock inte i författningstexten. Ett beslut enligt paragrafen kan således vara ett åtgärdsföreläggande eller ett förbudsföreläggande. I den löpande texten i betänkandet har utredningen använt sig av formuleringen föreläggande och förbud. Paragrafen har vidare ändrats på så sätt att den valmöjlighet har haft när det gäller att förena förelägganden och förbud med vite har tagits bort. Förelägganden och förbud ska alltid förenas med vite. Det har också tydliggjorts att detta även gäller förelägganden och förbud som riktas mot staten som arbetsgivare. Frågan om vite mot staten behandlas särskilt i avsnitt 6.1.4. 8 kap. 2 § Ändringen innebär att straffsanktionen för överträdelser av föreskrifter som har meddelats med stöd av 4 kap. 1–8 §§, föreskrifter om förande av register vid läkarunder- sökning av minderåriga enligt 5 kap. 4 § och föreskrifter om arbetstidens längd och förläggning för minderåriga enligt 5 kap. 5 § har tagits bort. I förtydligande syfte har också några mindre språkliga justeringar gjorts. Bland de straffbelagda handlingarna som räknas upp i första stycket har i en ny femte punkt underlåtelse att lämna underrättelse till om olycksfall och allvarliga tillbud enligt den nya bestämmelsen i 3 kap. 3 a § förts in. Denna anmälningsskyldighet, som tidigare reglerades i 2 § arbetsmiljöförordningen, ska även fortsättningsvis vara straffsanktionerad. Att anmälningsskyldigheten är straffsanktionerad kommer därmed att framgå direkt av lagen. Eftersom straffsanktionen har tagits bort för överträdelser av föreskrifter som har meddelats med stöd av 4 kap. 1–8 §§ och 5 kap. 4 och 5 §§ kan inte både straff och sanktionsavgift komma ifråga för en överträdelse av sådana föreskrifter. Bestämmelsen i andra stycket, som reglerar att det inte ska dömas till ansvar om det för överträdelsen har utfärdats föreskrift om sanktionsavgift, behövs därför inte längre och har tagits bort. I ett nytt andra stycke har en s.k. konfliktlösningsregel införts. Bestämmelsen reglerar hur vite och straff är avsedda att förhålla sig till varandra och innebär att det inte ska dömas till straffrättsligt ansvar för en gärning som omfattas av ett meddelat vitesförbud eller vitesföreläggande. Bestämmelsen är motiverad av att dubbla sanktioner, vite och straff, inte bör förekomma för samma gärning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.2. 8 kap. 5 § Normgivningsbemyndigandet har ändrats på så sätt att adressaten anges vara regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Syftet är att utformningen av bemyndigandet ska stämma bättre överens med regeringsformens bestämmelser om normgivning. Dessutom har en viss språklig justering gjorts. Genom en ändring i paragrafen utökas också området för föreskrifter om sanktionsavgifter från att ha omfattat föreskrifter som meddelats med stöd av 4 kap. 1–3 § och 8 § första stycket till att omfatta föreskrifter inom samtliga områden som anges i 4 kap. 1– 8 §§, föreskrifter om förande av register vid läkarundersökning av minderåriga enligt 5 kap. 4 § och föreskrifter om arbetstidens längd och förläggning för minderåriga enligt 5 kap. 5 §. Frågan om omfattningen av området där får meddela föreskrifter om sanktionsavgifter har behandlats i avsnitt 6.3.2. Högsta beloppet för en sanktionsavgift höjs från till . 8 kap. 5 a § I paragrafen, som är ny, görs ett undantag från möjligheten att ta ut sanktionsavgift. Undantaget avser den situationen att överträdelsen omfattas av ett meddelat vitesförbud eller vitesföreläggande. Motsvarande undantag görs i lagen beträffande området för det straffrättsliga ansvaret. Bestämmelsen är motiverad av att dubbla sanktioner, vite och sanktionsavgift, inte bör förekomma för samma gärning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.2. 8 kap. 6 a § Paragrafen är ny. Förfarandet med avgiftsföreläggande i 8 kap. 9 § arbetsmiljölagen, som regelmässigt tillämpar i fall då det är aktuellt att ta ut en sanktionsavgift, har gjorts obligatoriskt och bestämmelsen om förfarandet i 9 § har förts in i den nya 6 a §. 8 kap. 7 § Paragrafen har ändrats som en följd av att förfarandet med avgiftsföreläggande har gjorts obligatoriskt. Detta innebär att frågan om sanktionsavgift ska tas ut alltid ska prövas av genom ett avgiftsföreläggande. Framför den som avgiftsföreläggandet riktas mot invändningar mot att påföras avgiften eller hör denne inte av sig inom angiven tid får ta ställning till om en ansökan om att sanktionsavgift ska tas ut ska ges in till förvaltningsrätten. Den som framför invändning mot att påföras sanktionsavgift eller inte besvarar ett avgiftsföreläggande kan således inte bli skyldig att betala sanktionsavgift utan att frågan prövas av domstol. 10.2Förslaget till lag om ändring i arbetstidslagen (1982:673) Normgivningsbemyndigandet har ändrats på så sätt att adressaten anges vara regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Syftet är att utformningen av bemyndigandet ska stämma bättre överens med regeringsformens bestämmelser om normgivning. Dessutom har en viss språklig justering gjorts. Paragrafen har ändrats så att förbud inte nämns särskilt. Någon saklig ändring är inte avsedd. Termen föreläggande innefattar även förbud. Uttrycket förbud används dock inte i författningstexten. Ett beslut enligt paragrafen kan således vara ett åtgärdsföreläggande eller ett förbudsföreläggande. I den löpande texten i betänkandet har utredningen använt sig av formuleringen föreläggande och förbud. Paragrafen har vidare ändrats på så sätt att den valmöjlighet har haft när det gäller att förena förelägganden och förbud med vite har tagits bort. Föreläggande och förbud ska alltid förenas med vite. Det har också tydliggjorts att detta även gäller förelägganden och förbud mot staten som arbetsgivare. Frågan om vite mot staten behandlas särskilt i avsnitt 6.1.4. Genom ändring i paragrafen har straffsanktionen för överträdelse av bestämmelserna om ordinarie arbetstid, jourtid, övertid, mertid och sammanlagd arbetstid i 5–10 a §§, förande av anteckningar om jourtid, övertid och mertid i 11 § liksom föreskrifter som meddelats med stöd av 11 §, besked om den ordinarie arbetstidens och jourtidens förläggning i 12 §, dygnsvila i 13 §, veckovila i 14 § och raster i 15–16 §§ tagits bort. I ett nytt andra stycke har en s.k. konfliktlösningsregel införts. Bestämmelsen reglerar hur vite och straff är avsedda att förhålla sig till varandra och innebär att det inte ska dömas till ansvar för en gärning som omfattas av ett meddelat vitesförbud eller vitesföreläggande. Bestämmelsen är motiverad av att dubbla sanktioner, vite och straff, inte bör förekomma för samma gärning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.2. Sanktionsavgift införs som påföljd istället för straff när det gäller överträdelser av bestämmelserna om ordinarie arbetstid, jourtid, övertid, mertid och sammanlagd arbetstid i 5–10 a §§, dygnsvila i 13 § och veckovila i 14 §. Sanktionsavgiften ersätter den övertidsavgift, som utgår vid överträdelse av bestämmelserna om allmän övertid i 8 § och nödfallsövertid i 9 §. Sanktionsavgiften ska tas ut även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Sanktionsavgiften ska beräknas på samma sätt som övertidsavgiften och alltså utgå med en procent av det prisbasbelopp som gällde då överträdelsen begicks för varje otillåten arbetstimme eller jourtid för varje arbetstagare. I tredje stycket görs ett undantag från möjligheten att ta ut sanktionsavgift. Undantaget avser den situationen att överträdelsen omfattas av ett meddelat vitesförbud eller vitesföreläggande. Motsvarande undantag görs i lagen beträffande området för det straffrättsliga ansvaret. Bestämmelsen är motiverad av att dubbla sanktioner, vite och sanktionsavgift, inte bör förekomma för samma gärning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.2 Bestämmelsen om jämkning eller eftergift av avgiften i fjärde stycket har utformats på motsvarande sätt som i arbetsmiljölagen. Avgiften kan således jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra avgiften enligt den angivna beräkningsgrunden. I paragrafen regleras förfarandet vid prövningen av frågan om sanktionsavgift ska tas ut. Frågan om sanktionsavgift ska tas ut prövas av genom avgiftsföreläggande på motsvarande sätt som enligt arbetsmiljölagen. Det innebär att frågan om sanktionsavgift ska tas ut alltid ska prövas av genom ett avgiftsföreläggande. Framför den som avgiftsföreläggandet riktas mot invändningar mot att påföras avgiften eller hör denne inte av sig inom angiven tid får ta ställning till om en ansökan om att sanktionsavgift ska tas ut ska ges in till förvaltningsrätten. Den som framför invändning mot att påföras sanktionsavgift eller inte besvarar ett avgiftsföreläggande kan således inte bli skyldig att betala sanktionsavgift utan att frågan prövas av domstol. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om tidsfrist för delgivning och om verkställighet av beslut om att sanktionsavgift ska tas ut. Den innehåller också en bestämmelse om preskriptionstid för påförda avgifter. Bestämmelserna har utformats på motsvarande sätt som enligt arbetsmiljölagen. Motsvarande bestämmelser gällde också för beslut om uttagande av övertidsavgift enligt arbetstidslagen. Möjligheten för regeringen att meddela föreskrifter om undantag för indrivning av ringa belopp, som finns när det gäller övertidsavgifter enligt 27 § arbetstidslagen, har förts över till den nya bestämmelsen om sanktionsavgift. 10.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete Sanktionssystemet vid överträdelser av lagens regler har anpassats efter sanktionssystemet i de övriga lagarna på arbetstidsområdet. Paragrafen har därför ändrats så att förelägganden som meddelar ska förenas med vite. Straffsanktionen för brott mot förelägganden som meddelar enligt lagen har tagits bort. I andra stycket har en s.k. konfliktlösningsregel införts. Bestämmelsen reglerar hur vite och straff är avsedda att förhålla sig till varandra och innebär att det inte ska dömas till straffrättsligt ansvar för en gärning som omfattas av ett meddelat vitesförbud eller vitesföreläggande. Bestämmelsen är motiverad av att dubbla sank- tioner, vite och straff, inte bör förekomma för samma gärning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.2. Paragrafen är ny. Sanktionsavgift införs som påföljd när det gäller överträdelser av bestämmelserna om ordinarie arbetstid, övertid och nattvila i 2–4 och 9 §§ i lagen. Bestämmelserna blir därmed direkt sanktionerade. Bestämmelsen om avgiften har utformats på motsvarande sätt som enligt arbetstidslagen. Även i denna lag har en konfliktlösningsregel införts som tar sikte på förhållandet mellan sanktionsavgift och överträdelse av ett vitesförbud eller vitesföreläggande. I paragrafen, som är ny, regleras förfarandet vid prövningen av frågan om sanktionsavgift ska tas ut. Bestämmelsen har utformats på motsvarande sätt som enligt arbetstidslagen. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om tidsfrist för delgivning och om verkställighet av beslut om att sanktionsavgift ska tas ut. Den innehåller också en bestämmelse om preskriptionstid för påförda avgifter. Bestämmelsen har utformats på motsvarande sätt som enligt arbetstidslagen. Som en konsekvens av att sanktionsavgift införs för överträdelser av bestämmelserna om ordinarie arbetstid, övertid och nattvila i 2– 4 och 9 §§ i lagen föreslås en ändring i bestämmelsen om skadestånd i 20 § i syfte att undvika dubbla sanktioner vid sådana överträdelser. 10.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete Paragrafen har ändrats så att förbud inte nämns särskilt. Någon saklig ändring är inte avsedd. Termen föreläggande innefattar även förbud. Uttrycket förbud används dock inte i författningstexten. Ett beslut enligt paragrafen kan således vara ett åtgärdsföreläggande eller ett förbudsföreläggande. I den löpande texten i betänkandet har utredningen använt sig av formuleringen föreläggande och förbud. Paragrafen har vidare ändrats på så sätt att den valmöjlighet har haft när det gäller att förena förelägganden och förbud med vite har tagits bort. Föreläggande och förbud ska alltid förenas med vite. Det har också tydliggjorts att detta även gäller förelägganden och förbud mot staten som arbetsgivare. Frågan om vite mot staten behandlas särskilt i avsnitt 6.1.4.