sou · GZB341 · 2011-04-29 00:00:00 — Man kan anta att det i praktiken oftast blir aktuellt med alkoholservering i samband med högtidsdagar eller då anhöriga eller andra närstående kan tänkas besöka en boende och också äta en måltid tillsammans med henne eller honom. Det ska således inte vara fråga om servering till allmänheten, utan om servering till en bestämd krets personer, nämligen de boende och personer med anknytning till dem. omfattas en sådan servering enligt utredningens bedömning av kravet på tillstånd till servering i slutet sällskap, om serveringen sker med någon regelbundenhet. Som förut har nämnts är utredningens uppdrag att utreda frågan om möjligheten att tillåta alkoholservering på särskilda boenden. Utredningen har därmed tolkat uppdraget så att det inte avser frågan om i vilken utsträckning eller i vilka fall sådan servering bör förekomma. Det bör i stället avgöras av kommunen eller på den som på kommunens uppdrag driver det särskilda boendet med beaktande av de önskemål som de boende kan ha. 5.2Kan man tillåta servering på särskilda boenden? Utredningens bedömning: Alkoholservering på särskilda boenden bör kunna tillåtas utan tillståndsprövning i varje enskilt fall. I avsnitt 3 har utredningen redogjort för bestämmelserna i alkohollagen som rör servering av alkoholdrycker. Huvudregeln är att servering av spritdrycker, vin, starköl och andra jästa alkoholdrycker kräver tillstånd (8 kap. 1 § första stycket alkohollagen). Tillstånd krävs dock enligt tredje stycket i samma paragraf inte om serveringen avser ett enstaka tillfälle för i förväg bestämda personer, sker utan vinstintresse och utan annan kostnad för deltagarna än kostnaden för inköp av dryckerna, och äger rum i lokaler där det inte bedrivs yrkesmässig försäljning av alkohol- och lättdrycker. Tillstånd krävs inte heller för servering av folköl. Däremot krävs i dessa fall en anmälan till kommunen och att man utövar egenkontroll (8 kap. 8 § alkohollagen). För att få tillstånd ställs särskilda krav på tillståndshavaren och den personal som är anställd i verksamheten liksom också på kök, matutbud och lokaler. Är servering på särskilda boenden alltid tillståndspliktig ? Av redovisningen i avsnitt 4 framgår att servering av alkoholdrycker, dvs. försäljning för förtäring på stället, förekommer på särskilda boenden och att det sker antingen inom ramen för ett serveringstillstånd eller på grundval av bestämmelserna om icke tillståndspliktig servering vid enstaka tillfällen (8 kap. 1 § tredje stycket alkohollagen). Utöver detta förekommer det att de boende på särskilda boenden enskilt eller gemensamt köper in alkoholdrycker som de förtär vid gemensamma måltider eller andra tillfällen. Det är då emellertid inte fråga om servering i alkohollagens mening. Som framgår av redovisningen i det föregående förekommer det också att man på särskilda boenden serverar de boende och deras anhöriga eller andra närstående som har anmält sig i förväg alkoholdrycker till självkostnadspris vid högtidliga tillfällen. I dessa fall tolkar man lagen så att det gäller servering som inte är tillståndspliktig enligt nuvarande 8 kap. 1 § tredje stycket. Tillståndsplikten för sådan servering avskaffades genom en lagändring . I den proposition som låg till grund för lagändringen uttalade regeringen i denna del följande (prop. 2000/01:97, avsnitt 5.3): I 6 kap. 1 § alkohollagen (1994:1738) stadgas att servering av spritdrycker, vin och starköl får ske endast om tillstånd har meddelats. Servering enligt alkohollagens mening inträffar när någon tillhandahåller dessa alkoholdrycker mot ersättning (1 kap. 8 §). Ersättningens storlek har ingen betydelse. Även om alkoholdrycken säljs till självkostnadspris eller t.o.m. med förlust är det servering. Ingår spritdryck, vin eller starköl som del av en middag, flygresa eller annat som sedan faktureras kunden har också tillståndspliktig servering inträffat. Det är däremot med vissa undantag tillåtet att bjuda på alkoholdryck (se 4 kap. 9 §). Serveringstillstånd krävs inte heller vid samköp eller ombudsmannaförfarande. Med dessa begrepp menas att en eller ett par av deltagarna i ett sällskap på uppdrag av de övriga anskaffar dryckerna. Det ska vara fråga om ett enstaka tillfälle, en begränsad krets och antingen en lika fördelning av kostnaderna eller efter vars och ens förbeställda mängd. Begreppet efter vars och ens förbrukning förekommer också (NJA 1941 s. 47), vilket vid praktisk tillämpning inte längre godkänns. Problemet är att försäljning till självkostnadspris som nämnts ovan är tillståndspliktig och det kan vara svårt att dra en gräns mellan dessa två företeelser. Alkoholservering sker ofta i olika sammanhang utan att det finns något vinstsyfte med serveringen. Det kan vara fråga om servering till självkostnadspris vid firmafester och föreningars årsmöten m.m. En annan vanlig företeelse är att personer som bjuder , 50–årsfest eller liknande bjuder på en välkomstdrink, vin till maten och något till kaffet, men att gästerna sedan får betala eventuella övriga alkoholdrycker till självkostnadspris. En del av dessa arrangörer ansöker om serveringstillstånd därför att man inte vill göra sig skyldig till något olagligt. Hur många som serverar till självkostnadspris utan att känna till tillståndskravet eller utan att bry sig om att ansöka om tillstånd finns det givetvis inga uppgifter om. Det är dock inte någon särskilt djärv gissning att påstå att det antagligen är vanligt. Gemene man har svårt att förstå det alkoholpolitiska motivet bakom denna tillståndsplikt, när serveringen sker utan vinstintresse till en begränsad krets av vänner och bekanta eller arbetskamrater på ett företag. Enligt regeringens mening bör kravet på serveringstillstånd kunna avskaffas när det gäller enstaka arrangemang som anordnas för vissa bestämda personer och där dessa inte betalar mer för dryckerna än självkostnadspris. Härmed avses inköpspriset för dryckerna. kommersiellt intresse får inte finnas. Den får heller inte äga rum på serveringsställe där det bedrivs yrkesmässig försäljning av alkoholdrycker eller lättdrycker. Att upprätthålla krav på tillstånd i fråga om dessa tillställningar synes närmast motverka allmänhetens förståelse för det alkoholpolitiska regelsystemet. I som har gett ut sägs i kommentaren till den aktuella bestämmelsen(6 kap. 1 § den tidigare alkohollagen) bland annat följande: Det får inte vara fråga om en verksamhet som återkommer mer eller mindre regelbundet. Ett bröllop och en jubileumsfest är exempel på när kriteriet för enstaka tillfälle kan anses uppfyllt. Föreningsmöten och pubkvällar på arbetsplatser m.m. tillhör däremot inte denna kategori. För att undantaget ska vara tillämpligt ska gästerna också vara kända till namn och antal i förväg, dvs. det handlar endast om inbjudna gäster. Ingen annan kostnad utöver inköpskostnaden för dryckerna får tas ut av gästerna. Avgift för att få delta i tillställningen eller betalning för annat får inte förekomma. Detta innebär att arrangören i anslutning till tillställningen inte kan ta betalt för vare sig mat eller för andra varor eller tjänster m.m. Med den tolkning som gör i sin handbok av den aktuella lagbestämmelsen skulle en sådan servering som förekommer på särskilda boenden vid högtidliga tillfällen inte utgöra servering vid enstaka tillfällen eftersom sådan servering förekommer mer eller mindre regelbundet och således vara tillståndspliktig. I handboken anges också att betalning för annat inte får förekomma, t.ex. för mat. Också av denna anledning skulle den nämnda serveringen vara tillståndspliktig, eftersom de boende får betala för den måltidsservice som tillhandahålls på särskilda boenden. Utredningen har för sin del svårt att finna stöd för handbokens ståndpunkt i det sist redovisade avseendet i lagbestämmelsens ordalydelse eller dess förarbeten. Det anförda visar emellertid att det finns en osäkerhet i frågan huruvida den servering av alkoholdrycker utan tillstånd som förekommer på särskilda boenden i samband med högtidliga tillfällen är förenlig med alkohollagen. Slutsatsen av det föregående är att man med de regler som gäller behöver tillstånd enligt alkohollagen för servering av alkoholdrycker på särskilda boenden, om en sådan servering förekommer med någon form av regelbundenhet, t.ex. vid och födelsedagsfiranden. I de flesta fall bör det räcka med tillstånd till serve- ring för slutna sällskap, beroende dock på hur serveringen anordnas. Den fråga man bör ställa sig är om det är nödvändigt med tillstånd och en prövning i varje enskilt fall, eller om det kan räcka med att i lagstiftningen tillåta servering av alkoholdrycker på särskilda boenden. Vid bedömningen av denna fråga bör man utgå från de alkoholpolitiska skyddsintressen som bär upp de nuvarande reglerna. Behövs en prövning i varje enskilt fall av lämpligheten hos den som driver ett särskilt boende eller måltidsservice på ett sådant boende? En första förutsättning för serveringstillstånd är enligt 8 kap. 12 § alkohollagen att sökanden kan visa att han eller hon med hänsyn till sina personliga och ekonomiska förhållanden samt omständigheterna i övrigt är lämplig att utöva verksamheten och att verksamheten kommer att drivas i enlighet med de krav som ställs upp i alkohollagen. Vidare krävs att sökanden genom att avlägga prov visar att han eller hon har de kunskaper om lagstiftningen som behövs för att på ett lagenligt sätt utöva serveringsverksamheten. Bestämmelserna har sin grund i att servering av alkohol till allmänheten är en socialt ansvarsfull uppgift och att man därför måste säkerställa att det bara är seriösa aktörer som kan komma i fråga och att de har en god kunskap om det regelverk som omgärdar alkoholserveringen. Det är kommunernas ansvar att bedriva verksamhet i form av sådana särskilda boenden som avses i 5 kap. 5 § andra stycket och 7 § tredje stycket socialtjänstlagen. Det är också kommunen som prövar frågor om serveringstillstånd enligt alkohollagen. Kommunen prövar alltså sin egen lämplighet för verksamheten enligt 8 kap. 12 § alkohollagen i de fall kommunen söker och får tillstånd till alkoholservering på särskilda boenden som kommunen själv driver. Det framstår inte som en alldeles nödvändig ordning. Som har redovisats i det föregående (avsnitt 2) kan kommunen med stöd av 2 kap. 5 § socialtjänstlagen uppdra åt någon annan att utföra kommunens uppgifter när det gäller särskilda boenden. Kommunen eller den åt vilken kommunen har uppdragit att driva det särskilda boendet kan också i sin tur uppdra åt någon underentreprenör att tillhandahålla måltidsservice på det särskilda boendet. Frågan är om det kan anses alldeles nödvändigt att pröva lämpligheten av en sådan aktör inom ramen för ett tillståndsförfarande enligt alkohollagen. Vid bedömningen av denna fråga bör beaktas att kommunen, innan man träffar avtal med en enskild aktör om att driva verksamhet med särskilda boenden, kan antas bedöma om den enskilde aktören är lämplig för uppgiften med hänsyn både till dennes personliga och ekonomiska förhållanden och att detta även inkluderar frågan om alkoholservering, för den händelse det skulle vara aktuellt. Kommunen kan också ställa villkor i fråga om de underentreprenörer som den enskilde utföraren kan tänkas anlita. Till det kommer att kommunen alltid har det yttersta ansvaret för verksamheten, även om man lämnar uppdrag till en enskild utförare. Vidare bör beaktas att frågan om alkoholservering bara bör kunna bli aktuell i de fall den särskilda boendeformen innefattar måltidsservice. Med hänsyn till den prövning som kommunen ändå måste göra innan den uppdrar åt en enskild aktör att bedriva verksamhet i form av särskilt boende, kan det enligt utredningens bedömning inte anses nödvändigt att kommunen prövar dennes lämplighet också inom ramen för ett tillståndsförfarande enligt alkohollagen. Utredningens slutsats är således att någon individuell lämplighetsprövning enligt alkohollagen inte framstår som nödvändig när det gäller den som driver ett särskilt boende som tillhandahåller måltidsservice. De krav som alkohollagen ställer bör kunna tillgodoses inom ramen för den prövning som kommunen ändå måste göra innan den uppdrar år någon enskild utförare att bedriva verksamheten. Behövs särskilda krav på lokaler? Enligt 8 kap. 14 § alkohollagen ska ett serveringstillstånd omfatta ett visst avgränsat utrymme som disponeras av tillståndshavaren. Syftet med den bestämmelsen är att serveringsutrymmena ska vara överblickbara för att serveringspersonalen ska kunna kontrollera vilka gäster som får tillgång till alkoholdrycker och kunna se om olägenheter uppstår. Reglerna i alkohollagen om lokaler får anses nödvändiga när det gäller alkoholservering till allmänheten. När det däremot gäller servering av alkoholdrycker till de boende och deras närstående på särskilda boenden ställer sig saken annorlunda. de boendes hem eller i anslutning till hemmet i gemensamma utrymmen på det särskilda boendet. Någon risk för att lokalerna inte skulle vara överblickbara eller för olägenheter av det slag som kan förekomma på restauranger med alkoholservering till allmänheten lär knappast finnas på särskilda boenden som tillhandahåller måltidsservice. Utredningen bedömer att det därför inte finns något behov av att i ett tillstånd avgränsa utrymmen där alkoholservering får ske på särskilda boenden. Enligt 8 kap. 16 § alkohollagen ska lokaler som används av den som har stadigvarande serveringstillstånd vara lämpliga från brandsäkerhetssynpunkt. När det gäller särskilda boenden svarar kommunen redan för att de är lämpliga från brandsäkerhetssynpunkt. Det får anses följa av kommunens ansvar enligt socialtjänstlagen, plan- och bygglagstiftningen och lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Någon särskild reglering med hänsyn till alkoholservering på sådana boenden bör därför inte vara nödvändig. Behövs särskilda krav på matutbud och kök? För att få stadigvarande tillstånd för servering till allmänheten krävs enligt 8 kap. 15 § alkohollagen att serveringsstället har ett eget kök i anslutning till serveringslokalen och att man tillhandahåller lagad eller på annat sätt tillredd mat. Gästerna ska kunna erbjudas ett varierat utbud av maträtter. För tillstånd till alkoholservering i slutna sällskap ställs bara kravet att serveringsstället tillhandahåller tillredd mat och inte något krav på kök i anslutning till serveringslokalen. Kravet på matservering som förutsättning för alkoholservering har funnits . Det har motiverats med att berusningseffekten blir mindre om alkoholen intas med mat än om den intas på fastande mage. Utredningen har i det föregående avgränsat frågan om alkoholservering på särskilda boenden till att gälla alkoholservering till de boende, deras anhöriga och andra närstående. Det är således inte fråga om servering till allmänheten, utan i stället om alkoholservering i slutet sällskap. Som framgår av redovisningen i avsnitt 3 ställs det numera inte något krav på kök eller köksutrustning när det gäller sådan servering. Behöver man då ställa upp något krav på att serveringsstället ska tillhandahålla tillredd mat? Med serveringsstället avses i detta sam- manhang det särskilda boendet. En av utredningens utgångspunkter för sina överväganden är att alkoholserveringen på särskilda boenden gäller sådana boenden som tillhandahåller måltidsservice. Genom denna avgränsning behöver man enligt utredningens mening inte ställa upp något särskilt krav på att serveringsstället ska tillhandahålla tillredd mat. Behövs särskilda krav på personalen? I 8 kap. 18 § ställs krav på att tillståndshavaren eller en av denne utsedd serveringsansvarig person ska ha tillsyn över serveringen och vara närvarande på serveringsstället . Tillståndshavaren ska anmäla till kommunen vem eller vilka personer som är serveringsansvariga. Personen i fråga ska ha fyllt och vara lämplig för uppgiften. Vidare ställs krav på att de som anlitas som köks- och serveringspersonal eller för uppgifter som är betydelse för ordning och nykterhet ska vara anställda av tillståndshavaren eller inhyrda av bemanningsföretag. Skälet till kravet på en serveringsansvarig person är att det är viktigt att alkoholserveringen sker på ett ansvarsfullt sätt så att överservering, servering till minderåriga och störningar av olika slag förhindras. Att det ska finnas någon som ansvarar för och har tillsyn över serveringen av alkoholdrycker på särskilda boenden kan vara motiverat, även om risken för alkoholpolitiska olägenheter vid en sådan servering måste bedömas vara minimal. Huruvida detta krav ska regleras i lag eller överlämnas till den som bedriver serveringen att organisera inom ramen för en egenkontroll av alkoholserveringen kan diskuteras. Utredningen återkommer till denna fråga i följande avsnitt. Kravet på att serveringspersonal ska vara anställd av tillståndshavaren eller inhyrd från bemanningsföretag syftar till att garantera att arbets- och skattelagstiftning följs. Bakgrunden till det är att det i restaurangbranschen har varit vanligt med svartarbete och att det alltjämt förekommer. När det gäller personal som anlitas för alkoholservering på särskilda boenden finns inte samma behov av reglering. Kommunerna eller enskilda aktörer som kommunen uppdragit att driva verksamheten kan inte förväntas anlita svart arbetskraft eller annars bryta mot arbets- eller skattelagstiftningen. Ett formellt krav när det gäller personalens anställningsförhållanden behövs därför enligt utredningens uppfattning inte vid servering av alkoholdrycker på särskilda boenden. Behövs föreskrifter om serveringstider? För den som har serveringstillstånd gäller särskilda regler om serveringstider. Bestämmelser om det finns i 8 kap. 19 § alkohollagen. Enligt paragrafens första stycke är det kommunen som beslutar under vilka tider servering får ske. Om kommunen inte har beslutat något annat gäller dock att servering av spritdrycker, vin, starköl eller andra jästa alkoholdrycker får ske tidigast och inte pågå längre än . Serveringsstället ska enligt paragrafens tredje stycke vara utrymt senast efter serveringstidens utgång. I fjärde stycket undantas rumsservering på hotell och minibar på hotellrum från bestämmelserna i första – tredje styckena. Frågan är om det behövs några särskilda bestämmelser om serveringstider när det gäller alkoholservering på särskilda boenden. Regleringen om serveringstider i 8 kap. 19 § syftar främst till att motverka olägenheter som onykterhet och oordning. Alkoholservering på särskilda boenden skiljer sig i flera avseenden åt jämfört med utskänkning i traditionell bemärkelse. Det är fråga främst om servering till måltider i omedelbar anslutning till de boendes hem. Risken för onykterhet och oordning måste betraktas som i det närmaste obefintlig. Utredningen finner därför att det inte behövs några särskilda bestämmelser om serveringstider i nu aktuella fall. Utredningens slutsats av den genomgång som har gjorts i det föregående av de krav som ställs upp för att få serveringstillstånd är att någon särskild prövning i varje enskilt fall inte behövs för att tillåta alkoholservering på särskilda boenden. Utredningen bedömer således att de särskilda boendena redan uppfyller de krav som från alkoholpolitiska och andra synpunkter kan ställas för att få bedriva en sådan servering. 5.3Reglering av alkoholservering på särskilda boenden Utredningens förslag: I alkohollagen tillåts servering av spritdrycker, vin, starköl och andra jästa alkoholdrycker till de boende och deras närstående på sådana särskilda boenden som avses i 5 kap. 5 och 7 §§ socialtjänstlagen och 9 § 9 lagen om stöd till vissa funktionshindrade och som tillhandahåller måltidsservice. Den som bedriver alkoholservering på ett särskilt boende ska utöva särskild kontroll (egenkontroll) över serveringen. För egenkontrollen ska det finnas ett för verksamheten lämpligt program. Om den som bedriver alkoholservering på ett särskilt boende inte följer bestämmelserna i alkohollagen, ska han eller hon kunna förbjudas att fortsätta med serveringen eller meddelas varning, om ett förbud skulle vara en alltför ingripande åtgärd. Ett förbud ska gälla . Av föregående avsnitt framgår att utredningen bedömer att det från alkoholpolitiska utgångspunkter inte finns något behov av att göra en tillståndsprövning i varje enskilt fall när det gäller alkoholservering på sådana särskilda boenden som tillhandahåller måltidsservice. Den fråga som återstår att besvara är om man bör ställa upp några särskilda krav i lag för en sådan servering och också hur en sådan servering i övrigt ska regleras. Egenkontroll eller krav på serveringsansvarig person? Av föregående avsnitt framgår att utredningen bedömer att de skyddsintressen som ligger bakom de krav som ställs i 8 kap. alkohollagen för att få serveringstillstånd i huvudsak redan är tillgodosedda när det gäller alkoholservering till de boende och deras närstående på sådana särskilda boenden som tillhandahåller måltidsservice. I föregående avsnitt under rubriken särskilda krav på personalen? har utredningen anfört att det kan diskuteras huruvida man ska ställa krav på en särskilt utpekad person som är ansvarig för serveringen och som ska utöva tillsyn över serveringen eller om det behövs någon annan form av kontroll. När det gäller sådan alkoholservering vid enstaka tillfällen som är undantagen från tillståndskravet i alkohollagen enligt 8 kap. 1 § tredje stycket ställs inte några särskilda krav utöver vad som följer av de allmänna bestämmelserna om försäljning i 3 kap. alkohollagen. När det gäller servering av folköl, som inte heller är tillståndspliktig, krävs enligt 8 kap. 8 § tredje och fjärde styckena att verksamheten anmäls till kommunen och att den som bedriver serveringen utövar särskild kontroll (egenkontroll). Servering av alkoholdrycker till de boende och deras närstående på sådana särskilda boenden som tillhandahåller måltidsservice är till sin karaktär sådan att man som regel inte behöver befara överservering, servering till minderåriga eller några andra nykterhets- eller ordningsproblem. kan man emellertid inte helt utesluta några sådana olägenheter. Med hänsyn till det, men framför allt med hänsyn till den ansvarsfulla uppgift det trots allt är att servera alkohol finns det enligt utredningens mening anledning att ställa krav på någon form av kontroll på den som bedriver serveringen. Närmast till hands ligger enligt utredningens mening att kräva att den som bedriver alkoholservering på särskilda boenden utövar särskild kontroll (egenkontroll) över serveringen och utarbetar särskilda egenkontrollprogram för ändamålet. Sådana program bör i likhet med vad som gäller för servering av folköl bland annat beskriva hur personalen ska få information om alkohollagens bestämmelser och vilka rutiner som ska tillämpas vid serveringen. Programmet kan också ange t.ex. en serveringsansvarig person vars uppgift är att finnas till hands vid eventuella problem med alkoholserveringen. Till ledning för dem som ska utarbeta egenkontrollprogram och för att åstadkomma någon form av enhetlighet i landet kan i sin ge vägledning om vad ett sådant program bör innehålla. En sådan vägledning finns redan i handboken för dem som säljer och serverar folköl. Utredningen utgår från att handboken också kommer att innehålla vägledning när det gäller egenkontrollprogram för alkoholservering på särskilda boenden. Vem ska få serveras? Som har redovisats i det föregående har utredningen haft som utgångspunkt att det bara är de boende och deras närstående som ska kunna serveras alkoholdrycker inom ramen för en icke tillståndspliktig alkoholservering på särskilda boenden. I 3 kap. alkohollagen finns andra allmänna regler och begränsningar som automatiskt kommer att gälla också för sådan servering. Sålunda föreskrivs i 3 kap. 5 § att försäljning av alkoholdrycker ska skötas på ett sådant sätt att skador i möjligaste mån förhindras. Den som tar befattning med försäljning av alkoholdrycker har också ett ansvar för att ordning och nykterhet råder på försäljningsstället.