sou · GZB37 · 2011-02-09 00:00:00 — Med hänsyn till de konsekvenser informationsöverföring kan få för den personliga integriteten är det angeläget att den personkrets som omfattas är snävt avgränsad. Därtill kommer de praktiska tillämp- ningsproblem som annars skulle uppkomma, eftersom exempelvis den personkrets som vistas tillsammans med den person som åt- gärden avser kan vara mycket vid. Enligt utredningens mening bör därför utgångspunkten vara att endast uppgifter rörande den person som är aktuell för handräckning omfattas. Ett undantag är emellertid motiverat när det gäller tvångsom- händertaganden som sker med stöd av LVU. Anledningen härtill är att sådan vård bl.a. ska beslutas om det på grund av fysisk eller psy- kisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas, dvs. de s.k. miljöfallen (2 § LVU). Mot bakgrund av att omhändertagandet då sker just på grund av för- hållanden i hemmet, är det motiverat att personkretsen, när det gäller den beställande myndighetens uppgiftsskyldighet, även omfattar andra personer i den unges hushåll. Som angetts ovan kan handräckningsåtgärder enligt LVM, LVU, LPT, LRV och LSU vara av varierande slag och därmed kräva mer eller mindre omfattande information om den enskilde. Att behovet varierar behöver inte enbart bero på omständigheter hänförliga till den enskilde, utan kan även bero på vilken handräckningsåtgärd som avses. Typiskt sett är informationsbehovet större när en person ska frihetsberövas, än när han eller hon redan är frihetsberövad. Att exempelvis inhämta uppgifter ur vapenregistret kan under vissa om- ständigheter vara befogat i samband med att en våldsbenägen person ska hämtas i hemmet, men är det sällan om samma person ska trans- porteras från en institution till en annan. Myndigheternas behov av information i samband med handräckning Det ligger i sakens natur att den beställande myndighetens upp- giftsskyldighet endast ska röra uppgifter som den verkställande myndigheten är i behov av för planeringen och genomförandet av åtgärden. Med hänsyn till att handräckning i allmänhet endast bör begäras i fall då Polisens (Kriminalvårdens) särskilda tvångsbefo- genheter behövs, bör utgångspunkten vara att uppgiftsskyldigheten omfattar de uppgifter som utgör själva grunden för begäran, dvs. information som kan läggas till grund för säkerhetsbedömningen. Därtill kommer bl.a. särskild information som behövs för att den verkställande myndigheten ska kunna bemöta den person som hand- räckningen avser på ett lämpligt sätt. Informationen ska i första hand röra den aktuella situationen. Uppgifter om personens historik kan dock vara relevanta för att bedöma exempelvis vålds- och rymnings- benägenhet. Behovet av sådana uppgifter avtar i regel med tiden men bör bedömas i det enskilda fallet. För att informationen ska få en lämplig utformning och omfatt- ning bör särskilda blanketter utformas för ändamålet, se avsnitt 20.4.4. Dessa bör innehålla ett antal tvingande fält. Därmed åstadkoms en naturlig kvalitetssäkring, eftersom säkerhets- och övriga lämp- lighetsbedömningar då passerar flera led, nämligen såväl beställaren som planeraren och transportören. Uppgiftsskyldigheten innebär att den beställande myndigheten utan uppmaning ska lämna uppgifterna. Med hänsyn till att det är den verkställande myndighetens behov av information som avses, ska den beställande myndigheten därutöver på begäran lämna komplet- terande uppgifter. Det är således den verkställande myndigheten som avgör vilken information som behövs. Att den verkställande myndigheten ges möjlighet att inhämta registeruppgifter i samband med en handräckning innebär inte att sådana uppgifter alltid ska inhämtas. En myndighet som har rätt att få ut registeruppgifter ska i varje enskilt fall noga pröva behovet av information. En begäran om att få ta del av uppgifter ur belastnings- eller misstankeregistret får göras endast om skälet till det uppväger den olägenhet det innebär för den som berörs (7 § BRL och 6 § MRL). Behovet härav ska bedömas i varje enskilt fall. De uppgifter som den beställande myndigheten bör vara skyldig att lämna ska, liksom den eventuella kunskap Polisen redan har om personen i fråga, vara avgörande för om registeruppgifter ska inhämtas eller inte. Myndigheternas behov av information i samband med handräckning Rättsliga förutsättningar för att behandla uppgifterna hos den myndighet som verkställer handräckningen En förutsättning för ökad tillgång till information om enskildas per- sonliga förhållanden i samband med handräckning är att det finns rättsliga förutsättningar att behandla uppgifterna hos de verkstäl- lande myndigheterna. Huvudregeln är att sekretess inte följer med en uppgift när den lämnas till en annan myndighet. I här aktuella fall bör emellertid ut- gångspunkten vara att information som är sekretessbelagd hos de beställande myndigheterna respektive sekretessbelagda registerupp- gifter ska kunna vara det också hos de verkställande myndigheterna. Som framgått ovan gäller sekretess hos en polismyndighet för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om upp- giften röjs och uppgiften hänför sig till bl.a. ärende om omhänder- tagande eller handräckning enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård eller om vård av missbrukare utan samtycke inom samt ärende om handräckning en- ligt lagstiftningen om omsorger om psykiskt utvecklingsstörda, vård av unga utan samtycke inom eller enligt LSU (35 kap. 20 § OSL). Paragrafen omfattar således såväl handräckning enligt LPT, LRV och LVM som enligt LVU och LSU. Ovan nämnda regleringar innebär att utgångspunkten är att in- formation som är sekretessbelagd hos de beställande myndigheterna ska kunna vara det också hos den verkställande myndigheten. Detta är enligt utredningens mening lämpligt. Bestämmelsen i 35 kap. 20 § OSL omfattar emellertid endast polismyndigheten. Den bör därför kompletteras för att även avse annan verkställande myndighet, när- mast Kriminalvården. Var ska författningsändringarna införas? Regler rörande beställande myndigheters uppgiftsskyldighet riktar sig primärt till just de beställande myndigheterna. Uppgiftsskyldig- heten bör därför regleras genom att bestämmelserna om handräck- ning i LVM, LVU, LPT, LRV och LSU kompletteras på så sätt att den myndighet som begär biträde utan hinder av sekretess ska lämna Myndigheternas behov av information i samband med handräckning den verkställande myndigheten de uppgifter om den enskilde som behövs för planeringen och genomförandet av åtgärden Bestämmelser om tillgång till registeruppgifter riktar sig, till skillnad från regler om uppgiftsskyldighet, i första hand till den verkstäl- lande myndigheten. Det är därför mest naturligt att reglerna införs i de författningar som reglerar respektive register, dvs. BRL, MRL med respektive förordning samt vapenlagen. I BRL och MRL finns bestämmelser som upptar ändamål för respektive register. Handräckningsändamål omfattas emellertid inte av dessa bestämmelser. Nämnda lagar bör därför kompletteras på så sätt att det anges att respektive register även ska föras för att ge in- formation om sådana uppgifter som behövs för planering och genom- förande av handräckningsåtgärd som anges i författning. I BRF och MRF bör anges att den verkställande myndigheten har rätt att få ut uppgifter för biträde enligt LVM, LVU, LPT, LRV och LSU. Inte heller de ändamål som vapenlagen anger för förande av vapen- register omfattar handräckningsändamål. Lagen bör därför kom- pletteras på så sätt att vapenregistren även ska ha till ändamål att ge information om sådana uppgifter som behövs för att planera och genomföra en handräckningsåtgärd enligt angivna lagar om tvångsvård. Bedömning och förslag: Det ankommer på den myndighet som begär handräckning att förse den verkställande myndigheten med praktisk information. Blanketter bör utformas för ändamålet. Sam- arbete bör inledas respektive fördjupas för att underlätta infor- mationsutbytet. Praktisk information är i många fall varken integritetskänslig eller sekretessbelagd. Det finns då i och för sig inget hinder mot att den verkställande myndigheten själv inhämtar sådan information. En handräckningsåtgärd ligger emellertid i första hand i den beställande myndighetens intresse. Det är inte rimligt att en handräckningsåt- gärd försenas på grund av att polismyndigheten behöver efterforska Myndigheternas behov av information i samband med handräckning grundläggande praktisk information. Det bör därför ankomma på den beställande myndigheten att förse den verkställande myndig- heten med praktisk information. För att sådan information regelmässigt ska lämnas bör Riks- polisstyrelsen och Kriminalvården i samråd med företrädare för beställande myndigheter på central nivå utforma blanketter för ända- målet. kommuner och landsting (SKL) har tillsammans med landstingen inlett ett arbete med att utforma sådana blanketter. Det framtida arbetet med att utforma sådana blanketter bör underlättas härav. Enligt vad utredningen erfarit finns det även ett betydande ut- rymme för att på lokal nivå inleda respektive fördjupa samarbetet mellan verkställande och beställande myndigheter när det gäller utbyte av bl.a. kontakt- och jouruppgifter, se avsnitt 12.4.1 och 17.6.5. 21 Kostnads- och konsekvensanalys Utredningen har i uppdrag att lämna förslag som skapar förutsätt- ningar för en ändamålsenligt organiserad transportverksamhet. Verk- samheten ska vara rättssäker och effektiv. Utredningen har vidare, enligt direktiven men även enligt kommittéförordningen (1998:1474), att redovisa förslag till finansiering i de delar utredningens förslag innebär ökade kostnader eller minskade intäkter för det allmänna samt vilka ekonomiska konsekvenser förslagen förväntas få. Detsamma gäller förslagens betydelse för brottsligheten och det brottsföre- byggande arbetet, för jämställdhet mellan kvinnor och män samt eventuella konsekvenser för barn. Nedan diskuteras ekonomiska konsekvenser av utredningens för- slag (avsnitt 21.2) samt konsekvenser i övrigt (avsnitt 21.3). 21.2.1Konsekvenser för andra myndigheter än Kriminalvården Den transportverksamhet som rör frihetsberövade personer är en viktig kugge i samhällsmaskineriet. Transporterna rör ett stort an- tal verksamheter, såväl inom rättsväsendet som inom hälso- och sjuk- vården samt . Brister i transportverksamheten får därför följdverkningar inom vitt skilda områden, ibland i flera led. Några exempel på sådana konsekvenser på det ekonomiska planet är mer- arbete på grund av inställda domstolsförhandlingar och läkarbesök samt kostnader till följd av ineffektivt platsutnyttjande. Inställda utrikestransporter orsakar särskilt stora kostnader. Mot denna bak- grund bedöms utredningens förslag till en mer ändamålsenlig trans- portorganisation i förlängningen bidra till ett effektivare resursutnytt- jande inte minst hos de myndigheter som är beställare och mottagare En uppskattning av dessa samhälleliga bespa- ringar låter sig inte göras, utan utredningen nöjer sig med detta kon- staterande. Utredningens förslag innebär ett klargörande av arbetsfördel- ningen mellan framförallt Kriminalvården och polismyndigheterna. Något förenklat innebär förslagen att transporter av frihetsberö- vade personer i större utsträckning ska utföras av Kriminalvårdens transporttjänst i stället för av polismyndigheterna samt att myndig- heter som beställer handräckning i vissa fall ska kunna vända sig direkt till Kriminalvården, utan att gå via polismyndigheten. Därmed upp- kommer stordriftsfördelar som Polisens kärnverksamhet renodlas. En särskild vinst ligger i att polismyndigheterna inte i samma utsträckning behöver ha beredskap för transportverksamhet. Även den uppstramning av tillämpningen av handräckningsinstitutet som utredningen förespråkar innebär att det inom Polisen frigörs resur- ser som i stället kan användas till kärnverksamheten. De förslag som bl.a. syftar till en uppstramning av tillämpningen av handräckningsinstitutet och att motverka ett eventuellt överutnytt- jande, innebär att en del av de transporter som sker som hand- räckningsåtgärder i stället ska utföras av socialnämnder, vårdgivare och samt ett tydliggörande av den beställande myn- dighetens ansvar för medföljande personal m.m. Förslagen innebär inte att dessa myndigheter tillförs nya ansvarsuppgifter, utan endast att bestämmelserna om handräckning ska tillämpas på det sätt som lagstiftaren avsett. Mot bakgrund härav bör förslagen i dessa delar genomföras inom nuvarande kostnadsramar. Utredningens förslag rörande samverkan mellan myndigheter, däribland ökad användning av videokonferensutrustning, syftar i för- längningen till en minskning eller effektivisering av transporterna och därmed minskade kostnader. Förslagen bör få positiva konsekvenser även utanför transportområdet. Ett exempel härpå är att video- konferensutrustning också har många andra användningsområden. Även kostnader i samband med samverkan bör därför bäras av myn- digheterna inom ramen för respektive budget. Att Kriminalvården får ett tydligare och utökat ansvar för trans- porter åt andra myndigheter innebär ökade krav på Kriminalvården i två hänseenden. För det första förutsätter det en höjd ambitionsnivå när det gäller transporternas utförande, framförallt för att de skyndsamhetskrav som uppställs rörande olika kategorier av frihetsberövanden ska kunna tillgodoses. Att så sker är av stor betydelse såväl ur rättssäkerhets- perspektiv som för att berörda myndigheter ska kunna upprätthålla en hög effektivitetsnivå. Utredningen har i kapitel 10 konstaterat att kostnaderna inom transporttjänsten har ökat i på- fallande grad samt att det bör finnas utrymme att bedriva verksamheten under något stramare villkor. I nämnda kapitel har ut- redningen presenterat en rad förslag som syftar till en effektivisering av Kriminalvårdens transportverksamhet. Förslagen innebär bättre tillvaratagande av storskalefördelar, en flexiblare resursanvändning samt förbättrade planeringsförutsättningar. Enligt utredningens be- dömning bör de effektivitetsvinster som därigenom uppnås innebära att Kriminalvården bör kunna leva upp till nämnda ambitionskrav utan ökade anslag. För det andra innebär utredningens förslag att Kriminalvården ska utföra fler transporter, dvs. ökade transportvolymer, se nedan. Som framgår av avsnitt 2.4.5 hanterar landets polismyndigheter omkring 20 000 handräckningsärenden, varav ungefär hälften avser handräckningar enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Majoriteten av resterande handräckningar sker med stöd av övriga lagar om tvångsvård samt utlänningslagen (2005:716). Fler- talet av dessa handräckningsåtgärderna kan antas innebära transporter av frihetsberövade personer. Det är därför rimligt att uppskatta an- talet genomförda handräckningsåtgärder som innefattar transporter av frihetsberövade personer till omkring 15 000 . Utifrån den enkät som utredningen har låtit landets polismyndigheter besvara, har utredningen uppskattat att polismyndigheterna i genomsnitt överlämnar verkställigheten av omkring var tredje handräcknings- transport till Kriminalvården. En sådan uppskattning överensstäm- mer ungefärligen med Kriminalvårdens uppgift att myndighetens transporttjänst genomför omkring 5 000 transporter enligt de olika lagarna om tvångsvård, se avsnitt 10.3.1. Det saknas närmare underlag för att avgöra i vilken utsträckning förslagen kommer att innebära en ökad belastning på transporttjänst- en. I fråga om inrikestransporter kan konstateras att de förslag som presenteras i avsnitt 12.4.1 syftar till en minskning av det totala antalet transporter. Särskilt användningen av videokonferensutrust- ning kan förväntas minska antalet transporter till främst dom- stolsförhandlingar i inte obetydlig omfattning. Det får dock antas att denna utveckling inte kommer att på- verka det totala antalet transporter av frihetsberövade personer i avgörande grad. De förslag som utredningen i avsnitt 17.6 lämnar rörande en upp- stramning av tillämpningen av handräckningsinstitutet torde endast marginellt påverka det totala antalet transporter. Det får däremot antas att de kommer att innebära att handräckning kommer att be- gäras i mindre utsträckning, vilket innebär en avlastning för rätts- väsendet, dvs. Polisen och Kriminalvården. I fråga om transporter i samband med handräckning innebär ut- redningens förslag en förskjutning av ansvaret för transporter från polismyndigheterna till Kriminalvården i två hänseenden; dels genom att polismyndigheterna i större utsträckning ska överlämna verk- ställigheten av transporterna till Kriminalvården, dels genom att beställande myndigheter i vissa fall ska begära handräckning direkt hos . Utredningen föreslår vidare att det i LPT införs en möjlighet att begära biträde bl.a. för förflyttning av frihetsberövade personer mellan institutioner samt att sådant biträde ska begäras direkt av Kriminal- vården. Även om den typen av transporter i viss utsträckning utförs av polismyndigheter och Kriminalvården, saknas upp- gifter om i vilken utsträckning det sker. Det är även i övrigt svårt att uppskatta behovet härav. Det kan dock förmodas att införandet av en sådan möjlighet till biträde kommer att innebära en ökning av antalet transporter i samband med handräckning enligt LPT. I sammanhanget kan vidare nämnas att antalet personer som Kriminalvården ska transportera kan komma att öka till följd av förslag som kan komma att lämnas av Psykiatrilagsutred- ningen (S 2008:09). Vid en sammantagen bedömning uppskattar utredningen att för- slagen kommer att innebära en ökning med omkring 5 000 inrikes- transporter. Denna siffra motsvarar ungefär det antal transporter som Kriminalvården utför åt andra myndigheter vid handräckning enligt nämnda lagar om tvångsvård. Det får dock antas att andelen transporter enligt LPT kommer att vara större än . När det gäller utrikestransporter utför transporttjänsten flertalet transporter. Utredningens förslag bedöms därför i praktiken inte innebära några nämnvärda förändringar beträffande det antal utrikestransporter som Kriminalvården utför. Till denna transport- kategori hänförs emellertid även transporter inom till bl.a. flygplatser för utrikes resor. Utredningen har ifrågasatt den ordning som innebär att Kriminalvårdens transporttjänst tas i anspråk för denna typ av resor när det gäller icke-frihetsberövade personer. Att Kriminalvården inte längre skulle utföra sådana transporter skulle innebära en stor avlastning för framförallt inrikesverksamheten. Frigjorda resurser kan exempelvis användas för att avdela särskilda transportgrupper för transporter till . Utredningens förslag innebär ökade kostnader för Kriminalvården till följd av ökade transportvolymer. Ovan har uppskattats att för- slagen för Kriminalvårdens del kommer att innebära en ökning av antalet inrikestransporter med omkring 5 000 transporter. Som framgår i avsnitt 10.3.3 uppgick kostnaderna för de 4 611 transporter som Kriminalvården utförde vid handräckning en- ligt de olika lagarna om tvångsvård till , varav personalkostnader och övriga kostnader inklu- sive kapitalkostnader till . Av dessa utgjorde kost- naderna för inrikes taxiflyg . Med hänsyn bl.a. till att sådana transporter i större utsträckning än andra utförs med taxiflyg, är den genomsnittliga kostnaden för transporter enligt lagar- na om tvångsvård i genomsnitt högre än för andra transporter. Även om en ökning av det totala antalet transporter som Krimi- nalvården utför bör innebära ett antal stordriftsfördelar och därmed effektivitetsvinster, är det vid en beräkning av kostnaderna för det ökade antalet transporter lämpligt att utgå från nämnda siffror. Utifrån detta underlag är det rimligt att Kriminalvården behöver nyanställa 20–25 personer, varav en eller två transportplanerare. digheten behöver därför tillföras resurser för personalkost- nader med . I syfte att undvika en överkapacitet inom trans- portorganisation föreslår utredningen att väktare ska kunna förord- nas för vissa transportuppdrag. fakturerar bevakningsföretagen exklusive moms för denna typ av tjänster. I beloppet ingår eventuella tillägg för obekväm arbetstid. I förekommande fall tillkommer fordonskostnader uppgående till ca per mil. Även om höjda kvalifikationskrav kan innebära att timkostnaden per väktare höjs något, bedömer ut- redningen att nämnda kostnader för extern personal inte, eller endast marginellt, överstiger de kostnader som annars uppkommer när Kri- minalvården anlitar extra personal. Förslaget bör därför inte inne- bära ökade kostnader för Kriminalvården. För att tillgodose fordonstillgången behöver Kriminalvården dels köpa in fordon, dels underhålla dessa. Därtill kommer bl.a. kost- nader för bränsle samt för taxiflyg. Kriminalvården behöver därför få möjlighet att investera för inköp av fordon och tillföras resurser för fordonskostnader, inklusive kost- nader för taxiflyg, med . Utredningen har vidare föreslagit att en satsning görs på IT-stöd för planering av transporter. I likhet med ledningen för transport- tjänsten vill utredningen lyfta fram detta behov som det i särklass viktigaste när det gäller att åstadkomma en effektivare planering av transportverksamheten. En sådan satsning är ett nödvändigt verktyg för att transporttjänsten ska kunna planera verksamheten på ett ända- målsenligt sätt. Enligt ledningen för transporttjänsten finns grun- derna för ett sådant stöd redan på marknaden. Inköp av IT-stöd beräknas, inklusive konsultkostnader, att uppgå till omkring 7 miljo- ner kronor. Utredningens förslag syftar till att – genom att utnyttja de stor- driftsfördelar som Kriminalvårdens transportverksamhet kan ge – åstadkomma en ändamålsenlig och effektiv transportverksamhet utifrån ett samhälleligt helhetsperspektiv. Förslagen bedöms därför innebära lägre kostnader för det totala antalet transporter av frihets- berövade personer, men vissa kostnadsökningar för Kriminalvården. Utredningen lämnar även ett antal förslag som internt ska effek- tivisera Kriminalvårdens transportverksamhet. Storskalefördelar och en flexiblare resursanvändning bör således uppnås bl.a. genom att transporttjänsten tar över en större del av de transporter som de lokala verksamhetsställena utför och förbättrade planeringsmöjlig- heter i övrigt. Förslagen innebär visserligen inte att någon verksamhet i sin hel- het flyttas över från Polisen till Kriminalvården, eftersom Polisen alltjämt ska ha det primära ansvaret för flera typer av transporter av frihetsberövade. Förändringarna får ändå anses innebära en sådan förskjutning mellan verksamhetsområdena att de bör leda till bespa- ringar hos Polisen. Förslagen bör därför finansieras genom att medel förs över från Polisen. Utredningens förslag får i några avseenden konsekvenser för barn som är föremål för handräckning enligt LVU och andra lagar om tvångsvård. I fråga om handräckning enligt dessa lagar föreslår ut- redningen att utgångspunkten ska vara att personal från den bestäl- lande myndigheten ska medverka vid åtgärden. Därmed tillgodoses bättre barnets särskilda behov. När det gäller handräckning enligt LSU föreslår utredningen att sådan personal ska närvara vid behov. Utredningen föreslår även att en ung person som är föremål för omhändertagande enligt LVU, om han eller hon är , ska kunna tas i förvar om det är nödvändigt för att en transport ska kunna genomföras. Detsamma föreslås gälla vid handräckning en- ligt LSU. Placering i förvar ska endast kunna ske undantagsvis, exempelvis om det bedöms vara lämpligare än att den unge får sova under transporten eller under bevakning i en olåst lokal. Utredningen lämnar vidare förslag på hur samverkan mellan myn- digheter bör öka.