sou · GZB317 · 2011-02-15 00:00:00 — Det är således inte tillräckligt att våldet är erforderligt för att t.ex. hindra en rymning, utan det ska dessutom vara försvarligt. har enligt 11 kap. 2 § andra stycket UtlL ansvaret för behandlingen och tillsynen av en utlänning som hålls i förvar. Detta gäller inte bara i förvarslokalen, utan också när dessa personer, under transport eller annars, tillfälligt vistas utanför lokalen. personal kan därför i dessa situationer i samma utsträckning som inom förvarslokalerna använda våld om utlänningen försöker rymma eller sätter sig till motvärn. Om en förvarstagen utlänning fullföljer en rymning så långt att de tjänste- män som haft att bevaka honom eller henne förlorar kontakten upphör dock befogenheten för personal att bruka våld. Därefter är det polisens uppgift att söka efter och återföra den förvarstagne (se prop. 2003/04:35 s. 82–83). I 11 kap. UtlL finns även andra bestämmelser om tvångsmedel. En förvarstagen utlänning får t.ex. under vissa förutsättningar kroppsvisiteras, försändelser till utlänningen undersökas och egendom i vissa fall omhändertas. 11.3.1Sjukvård åt förvarstagna utlänningar Utlänningar som vistas i ett förvar En utlänning som hålls i förvar ska ha tillgång till hälso- och sjukvård i samma omfattning som den som sökt uppehållstillstånd som flykting, alternativt skyddsbehövande eller skyddsbehövande i övrigt (se 11 kap. 5 § första stycket UtlL och 4 § första stycket 3 lagen [2008:344] om hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl.). Reglerna innebär att ett landsting ska erbjuda förvarstagna barn vård i samma omfattning som barn som är bosatta inom men för förvarstagna vuxna är omfattningen av vården begränsad till vård som inte kan anstå, mödrahälsovård, vård vid abort och preventivmedelsrådgivning. Begreppet vård som inte kan anstå innefattar vård och behandling av sjukdomar och skador i de fall där även en måttlig fördröjning bedöms kunna medföra allvarliga följder för patienten. När det är fråga om en person med särskilda behov, som t.ex. en person som utsatts för tortyr eller annan Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? allvarlig våldshandling, bör bedömningen av vilken vård som kan anstå göras särskilt omsorgsfullt (se prop. 2007/08:105 s. 38). Av 11 kap. 5 § andra stycket UtlL framgår att en utlänning som hålls i förvar och som behöver sjukhusvård ska ges tillfälle till sådan vård. Verksamhetschefen för den sjukhus- enhet där en utlänning vårdas ska enligt tredje stycket samma bestämmelse se till att eller den som förestår den lokal där utlänningen ska vistas genast underrättas, om utlänningen önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Bestämmelsen i 11 kap. 5 § tredje stycket UtlL har vållat vissa tolkningsproblem. Eftersom bestämmelsen förutsätter att Migra- tionsverket behöver underrättas om en utlänning önskar lämna eller har lämnat ett sjukhus har den av tolkats som att verket inte har en skyldighet att bevaka en utlänning när denne är inlagd på sjukhuset. Enligt uppgift från har verket inte heller resurser att bevaka de förvarstagna utlänningar som lagts in på sjukhus. Bestämmelsen i 11 kap. 2 § UtlL är dock tillämplig. Av den framgår som tidigare nämnts att har ansvaret för tillsynen av en förvarstagen utlänning. Något undantag för den tid en utlänning är inlagd på sjukhus görs inte i 11 kap. 2 § UtlL. Viss oklarhet om rättsläget råder därför i detta avseende. När det gäller huvudmannaskapet och kostnaden för vården fastslogs i propositionen Om mottagande av asylsökande m.fl. att landstingen ska vara huvudmän för all sjukvård för utlänningar och att staten ska ha kostnadsansvaret för denna vård (prop. 1993/94:94 s. 58–59). fanns överenskommelser mellan staten och (som sedermera övertogs av Kommuner och Landsting) om hälso- och sjukvård till utlänningar. Från gällde t.ex. en överenskommelse om hälso- och sjukvård för utlänningar som hölls i förvar enligt utlänningslagen och som vistas i en förvarslokal. I överens- kommelserna åtog sig att rekommendera de enskilda landstingen att erbjuda den vård som närmare preciserades i överenskommelserna. Staten å sin sida åtog sig att ersätta landstingen för den vård som gavs i enlighet med överens- kommelserna. Bestämmelser om statlig ersättning i enlighet med vad som angavs i överenskommelserna fanns även i förordningen (1996:1357) om statlig ersättning för hälso- och sjukvård till asylsökande. Denna förordning är alltjämt gällande medan omfattningen av den vård landstingen är skyldiga att erbjuda Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? förvarstagna utlänningar numera regleras i den ovan nämnda lagen (2008:344) om hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl. Ersättning enligt förordningen (1996:1357) om statlig ersättning för hälso- och sjukvård till asylsökande beslutas och betalas enligt 1 § andra stycket av . Enligt 2 § och 5 § a i förordningen får ersättning ges för sådan vård som landstingen är skyldiga att erbjuda en förvarstagen utlänning. Av bestämmelserna framgår motsatsvis att landstingen inte är berättigade till ersättning för annan vård än den som är skyldigt att erbjuda. I förordningen (1994:362) om vårdavgifter för vissa utlänningar m.m. finns bestämmelser om de avgifter som utlänningarna i vissa fall själva ska betala för vården. Omfattningen av vården och kostnadsansvaret för vården är alltså lagreglerad. Hur landstingen ska erbjuda de förvarstagna den vård som är skyldigt att erbjuda är dock inte närmare reglerat. Förvarsenheterna har i vissa fall tecknat skriftliga avtal med landstingen om detta medan andra förvarsenheter har muntliga överenskommelser med närmast liggande vårdcentral. I praktiken gäller följande. Till förvaret i , som har 50 platser, kommer en sjuksköterska och stannar varje gång. Vid behov kontaktar sjuksköterskan en läkare som i vissa fall besöker förvaret och den utlänning som behöver vård. I andra fall förmedlas ett recept via sjuksköterskan eller så transporteras utlänningen till den vårdcentral där sjuksköterskan och läkaren arbetar. Under de tider sköterskan inte är närvarande är personalen hänvisad till att ringa sjukvårdsupplysningen om en utlänning blir sjuk och om personalen vid ett sådant samtal får rådet att transportera utlänningen till en akutmottagning gör man det. I vissa fall har man även utnyttjat tjänster som doktorn kan komma. På förvaret i , där det finns 60 platser, kommer sjukvårds- personal . Vid det ena tillfället kommer en sjuksköterska och vid det andra tillfället kommer en sjuksköterska och en läkare. Sjukvårdspersonalen stannar så länge de har patienter att ta emot, normalt ett . Utlänningarna får i förväg skriva upp sig på en lista och alla som skrivit upp sig på listan tas emot av läkaren eller sjuksköterskan. På förvaret i finns det 30 platser. Förvaret ligger bredvid en asylprövningsenhet med ett boende. En sjuksköterska arbetar heltid på boendet och förvaret. Sjuksköterskan stämmer av med Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? förvaret om någon har begärt att träffa honom eller om det annars finns ett behov av att han träffar någon . Personalen kan även ringa sjuksköterskan han inte befinner på förvaret och han kommer då normalt . Vid behov kontaktar sjuksköterskan en läkare som antingen kommer till förvaret eller så transporteras utlänningen till en vårdcentral. Den tid sjuksköterskan inte arbetar kan förvaret kontakta en sjukvårdspatrull som kommer till förvaret. På förvaret i finns 20 platser. förekom det inte några regelbundna besök av sjukvårdspersonal på grund av att ett tidigare samarbete med ett privat vårdbolag upphört. När det gäller förhållandena , se avsnitt 11.8 om kritik från . inleddes ett samarbete med . kommer en distriktssköterska . Vid behov bokar hon in läkarbesök vid den vårdcentral som hon är knuten till. sjuksköterskan inte är närvarande kan förvarspersonalen även vända sig till vård- centralen. En bedömning görs per telefon om hur akut vårdbehovet är och utifrån den bokas en läkartid till eller . I vissa fall har det uppstått problem på grund av att Kriminalvårdens transporttjänst inte kunnat transportera en utlänning till just den tid som bokats och då har läkarbesöket skjutits upp. Personalen har även vänt sig till sjukvårdsupplysningen . Till förvaret i kommer en sjuksköterska . Där finns 45 platser. Om sjuk- sköterskan anser att en utlänning behöver träffa en läkare bokar hon hos en läkare på vårdcentralen. När sjuksköterskan inte är närvarande vänder sig personalen i första hand till vårdcentralen och när den är stängd till sjukvårdsupplysningen. Generellt kan sägas att det inte förekommer att psykologer, psykiatriker eller kuratorer kommer vare sig för enstaka eller regelbundna besök på förvaren (förutom vissa kuratorsbesök på förvaret i ). Inget av förvaren har heller några upparbetade kontakter inom psykiatrivården, utan kontakten med sjukvården sker nästan uteslutande med närmaste vårdcentral. Om ett akut läge uppstår när det gäller en utlännings psykiska hälsa transporterar man utlänningen till en psykiatrisk akutmottagning för bedömning där. Det innebär att vårdintyg för psykiatrisk tvångsvård i princip aldrig utfärdas av en läkare som besökt en utlänning på ett förvar, utan av en läkare på en psykiatrisk akut- Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? På inget av förvaren sker vidare någon läkar- undersökning vid inskrivning och inte heller s.k. screening för risk för självmord eller annat självskadande beteende. Om en utlänning vid ett inskrivningssamtal uppger sig ha hälsoproblem får han eller hon, om problemet inte bedöms akut av förvarspersonalen, vänta tills den sjuksköterska eller läkare som regelbundet besöker förvaret kommer. Normalt sker uppehåll i de regelbundna besöken av sjukvårdspersonal under en på grund av semestrar. Utlänningar som placerats i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest För de utlänningar som är förvarstagna men placerade i kriminal- vårdsanstalt, häkte eller polisarrest gäller andra regler för hälso- och sjukvård. Omfattningen av den vård de har rätt att få är inte begränsad till vård som inte kan anstå och Kriminalvården har ett större ansvar för att en utlänning får den vård som han eller hon behöver än vad har för en utlänning som befinner sig i ett förvar. Kriminalvårdens ansvar för en intagens behov av stöd- och vårdinsatser begränsas dock av den s.k. normaliseringsprincipen (se prop. 4 s. 90 och 1974:20 s. 85, 117 och 150). Denna princip innebär att det är de ordinarie myndigheterna som primärt ansvarar för de intagnas behov av t.ex. hälso- och sjukvård. Endast i de fall den intagne omhändertagits på ett sådant sätt att det förhindrar andra myndigheters medverkan eller där stödinsatserna uteslutande har sin grund i Kriminalvårdens uppdrag görs avsteg från den principen. Av 5 kap. 1 § häkteslagen, som enligt 11 kap. 2 UtlL gäller i tillämpliga delar, framgår följande. En förvarstagen utlänning som behöver hälso- och sjukvård ska undersökas av läkare. Läkare ska också tillkallas om en förvarstagen begär det och det inte är uppenbart att en sådan undersökning inte behövs. En förvarstagen som behöver hälso- och sjukvård ska vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om en förvarstagen inte kan undersökas eller behandlas på lämpligt sätt i förvaringslokalen, ska den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, ska den förvarstagne föras över till sjukhus. Ett tillstånd till vistelse undanför förvaringslokalen för hälso- och sjukvård ska förenas med de villkor som behövs. Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? förvarstagna ska, om det är nödvändigt från säkerhetssynpunkt, stå under bevakning. 5 kap. 1 § häkteslagen motsvarar i huvudsak 4 § lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. som också reglerar hälso- och sjukvård till intagna. Flera skärpningar av formuleringar- na i bestämmelsen har dock skett. Enligt lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. ska en intagen som bedöms behöva hälso- och sjukvård undersökas av en läkare medan rekvisitet tagits bort i häkteslagen. Denna förändring har i förarbetena motiverats med att en intagen som är frihetsberövad i ett häkte eller i en annan förvaringslokal inte sällan är i psykiskt dåligt skick och under stress. En intagen ska därför undersökas av läkare, såväl när ett behov därav bedöms föreligga som, om det inte är uppenbart obehövligt, när den intagne själv begär det (se prop. 2009/10:135 s. 200). Att det i 5 kap. 1 § häkteslagen anges att den allmänna sjuk- vården ska anlitas först om den intagne inte kan undersökas och behandlas på lämpligt sätt i förvaringslokalen är också nytt. Samma formulering återfinns dock i 9 kap. 1 § fängelselagen (2010:610) som även den träder i kraft . Fängelselagen ersätter lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. 9 kap. 1 § fängelselagen motsvarar i huvudsak 37 § lagen om kriminalvård i anstalt. I den bestämmelsen anges att den allmänna sjukvården bör anlitas om erforderlig undersökning och behandling inte lämpligen kan genomföras inom anstalten och att en intagen får överföras till sjukhus om det behövs. I syfte att ge en intagen ett utökat skydd har bestämmelserna fått en skärpt formulering på så sätt att bör och får ersatts med ska (se prop. 2009/10:135 s. 158). Utöver de något skärpta formuleringarna i 5 kap. 1 § häktes- lagen och 9 kap. 1 § fängelselagen innebär de nya reglerna inte några förändringar i sak. I den allmänna motiveringen i proposit- ionen om en ny fängelse- och häkteslagstiftning anges att normali- seringsprincipen även i fortsättningen bör vara vägledande vid ansvarsfördelningen mellan Kriminalvården och andra myndigheter men i övrigt kommenteras inte frågan om sjukvård till intagna (prop. 2009/10:135 s. 64). Som bakgrund till bestämmelserna får därför vissa uttalande i betänkandet Framtidens kriminalvård anses vara av intresse. Betänkandet har lämnats av den parlamentariska kommitté som på regeringens uppdrag gjort den översyn av kriminalvårdslagstiftningen som föregått de förändringar som Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? träder i kraft . I betänkandet anges följande när det gäller Kriminalvårdens ansvar för sjukvård till intagna (SOU 2005:24 s. 249): Enligt kommitténs mening bör kriminalvården även i fortsättningen ha ett visst ansvar för primär hälso- och sjukvård som intagna i anstalt behöver. Det kan gälla hälsoundersökning i början av verkställigheten, läkarkontakter, viss medicinsk behandling och omvårdnad vid sjukdom eller skada, upprättande av och ansvar för patientjournaler och remisshantering, bedömningar av medicinska funktionshinder och undersökningar vid avskildhets- och tvångsåtgärder. Det kan dock inte komma ifråga att kriminalvården ska svara för all den hälso- och sjukvård, som kan erbjudas i samhället. Om det behövs ska det som kunna vara möjligt att anlita de allmänna sjukhusens medicinska och tekniska resurser samt annan särskild kompetens som och andra vårdgivare kan erbjuda. Några generella riktlinjer som i detalj pekar ut när detta bör komma ifråga kan inte ges, utan detta måste avgöras från fall till fall. Om det är möjligt bör vidare vården planeras in utanför anstalt under permission eller annan vistelse utanför anstalt. Kan vården ges efter villkorlig frigivning bör vården planeras in efter frigivningen. Hänsyn måste tas till de särskilda förutsättningar som anstaltsvistelsen innebär samt kraven på ordning och säkerhet samt samhällsskydd. Detta kan innebära, i synnerhet vid anstalter med hög säkerhetsnivå, att vården normalt bör ges i anstalt. Vården i mer slutna avdelningar kan således bli mer omfattande än vid öppnare förhållanden, där landstingens vårdcentraler och andra vårdinrättningar oftare kan anlitas. För nödvändig vård i anstalt har kriminalvården kostnadsansvaret. I de fall kriminalvården borde ha svarat för vården i anstalt, men i stället anlitat extern vårdgivare bör kriminalvården också svara för vård- kostnaden. Kriminalvården bör också svara för de extra kostnader som kan uppkomma vid vård utanför anstalt, t.ex. för bevakning och transporter. Den vård som i övrigt ges utanför anstalt bör ske under samma förutsättningar och på samma villkor som för andra vårdtagare. Det kan innebära att den dömde får betala samma avgift som andra vårdtagare. Om det finns förutsättningar för det kan ge ekonomiskt bistånd till den intagne för sådan vård som inte ges i anstalt. I praktiken innebär reglerna i häkteslagen och fängelselagen att sjuksköterskor och läkare finns på plats på häktena och anstalterna i en helt annan omfattning än på förvaren. Det innebär också att det ofta finns läkare på häktena och anstalterna som kan utfärda vårdintyg för psykiatrisk tvångsvård om en förvarstagen utlänning bedöms vara i behov av det. anställde Kriminalvården både läkare och sjuksköterskor men numera har man endast sjuk- sköterskor anställda. Sjukvårdstjänster från läkare köps i stället från Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? Enligt en överenskommelse mellan och Kriminalvården svarar Kriminalvården för de sjukvårdskostnader som är förenade med en förvarstagen utlännings vistelse inom kriminalvården. 11.3.2Särskilt om psykiatrisk vård för förvarstagna utlänningar För all psykiatrisk vård gäller de generella föreskrifterna i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Vården kan vara frivillig eller kan ske med tvång och kan ges som öppen eller sluten vård. LPT gäller om den psykiatriska vården är förenad med frihetsberövande och annat tvång. LPT är tillämplig om en patient lider av en allvarlig psykisk störning och på grund av sitt psykiska tillstånd eller personliga förhållanden i övrigt har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård på en sjukvårdsinrättning för dygnetruntvård. En grundläggande förutsättning för vård enligt lagen är att patienten inte samtycker till vården eller att det på grund av hans eller hennes psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med samtycke. Syftet med vården är att patienten ska bli i stånd att frivilligt medverka till erforderlig vård och för att det ska kunna uppnås tillåter lagen användande av tvångsmedel. Utlänningar som hålls i förvar kan bli inlagda inom den vanliga psykiatriska landstingsvården under frivilliga former eller vårdas enligt LPT. Om en utlänning är inlagd under frivilliga former gäller bestämmelserna i 11 kap. 2 § andra stycket och 11 kap. 5 § tredje stycket UtlL, dvs. ansvarar för tillsynen av utlän- ningen men verksamhetschefen på den sjukhusenhet utlänningen vårdas ska se till att underrättas om utlänningen önskar lämna eller redan har lämnat sjukhuset. Om utlänningen vårdas tvångsvis är både bestämmelserna i och LPT tillämpliga. Vårdpersonalen får enligt LPT hindra utlänningen från att lämna vårdinrättningens område och även använda andra tvångsmedel. I praktiken innebär reglerna att sjukvården har tillsynen av utlänningen. Att UtlL och LPT är tillämpliga, och att det saknas uttryckliga lagregler om förhållandet mellan bestämmelserna i de båda lagarna, har medfört vissa problem. Det förekommer att och polismyndigheterna felaktigt anser att en utlänning inte kan vara både förvarstagen och vårdas enligt LPT Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? och att det är beslutet om förvar som inte består om utlänningen tvångsvårdas. I dessa fall förekommer det även att vårdtiden avräknas vid beräkningen av tidsfristen för en ny prövning av förvarsbeslutet. Även en utlänning som är placerad i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest kan vårdas frivilligt eller enligt LPT. En utlänning kan bli inlagd på en reguljär psykiatrisk vårdenhet både för frivillig vård eller för vård enligt LPT. Denna kan även bli placerad och få sådan vård på en sjukvårdsinrättning eller undersökningsenhet som avses i 6 § lagen om (1991:1129) rättspsykiatrisk vård (LRV). En sådan placering torde oftast ske på grund av säkerhetsskäl. Om en utlänning är inlagd inom den vanliga psykiatriska landstingsvården följer ofta kriminalvårdspersonal med och bevakar utlänningen. Detta sker främst om en utlänning vårdas frivilligt men det före- kommer även om en utlänning vårdas enligt LPT (se SOU 2006:17 s. 146). Om en utlänning är inlagd inom den reguljära psykiatrin för frivillig vård gäller endast häkteslagen men om en utlänning vårdas tvångsvis är både häkteslagen och LPT tillämpliga. Om en utlänning förts över för frivillig psykiatrisk vård till en sjukvårds- inrättning eller en undersökningsenhet som avses i 6 § LRV finns en uttrycklig bestämmelse om tillämpliga regler i 5 kap. 2 § tredje stycket häkteslagen. Av den framgår att föreskrifterna om tvångs- medel i 18–24 §§ LPT samt bestämmelserna i 8 § andra stycket LRV gäller för vården på den rättspsykiatriska enheten. Även om vården är frivillig blir alltså vissa bestämmelser i och LRV tillämpliga. 11.4Överenskommelse om samverkandeformer mellan och I syfte att få till stånd ett gott samarbete mellan och dåvarande träffade myndigheterna en överenskommelse 2001 om samverkansformer. I överenskom- melsen anges att det erfarenhetsmässigt är i förhållandevis få och speciella fall som det är aktuellt för att, i synnerhet av säkerhetsskäl, begära placering inom kriminalvården av förvarstagna. Vidare anges att i de fall detta inträffar kan situationen emellertid oftast vara av akut karaktär, vilket kräver en snabb, smidig och effektiv hantering. Främst av detta skäl bedömde Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? myndigheterna att det var angeläget att närmare reglera vilka samverkansformer som ska gälla myndigheterna emellan då det blir aktuellt att placera en förvarstagen inom kriminalvården. I överenskommelsen bestämdes bland annat följande. Omhändertagande av förvarstagna utlänningar inom kriminal- vården ska normal ske genom placering i häkte. I de fall det gäller en förvarstagen utlänning som utvisats på grund av brott och som hålls i förvar i avvaktan på verkställighet av beslutet, torde det emellertid i många fall vara klart lämpligare att utlänningen stannar kvar i kriminalvårdsanstalten. Förvarsenheterna i och ska samverka med häktet , medan förvarsenheterna i och ska samverka med häktet respektive . I de fall platsbrist eller andra omständigheter omöjliggör en placering vid ifrågavarande häkten, eller att placering vid anstalt bedöms lämpligare, ankommer det på nämnda häkten att den förvarstagne bereds plats vid annat häkte eller vid anstalt i det fall detta kan vara aktuellt. ska inte själva behöva söka plats vid annan enhet inom kriminal- vården. Kriminalvården svarar för de kostnader som är förenade med utlänningens vistelse inom kriminalvården. Vid en begäran om plats inom kriminalvården ska förvarsenheten på lämpligt sätt lämna relevant information om personen i fråga, såsom t.ex. anledningen till placeringen, förhållanden rörande personen som särskilt bör beaktas, hälsotillstånd och behovet av läkarkontakt eller tolk. Information om utlänningen ska dokumenteras i en journal och en kopia av journalen ska lämnas över till berörd enhet inom kriminalvården. 11.5Tidigare utredningar om placering av förvarstagna utlänningar Frågan om var en utlänning som är förvarstagen lämpligen ska placeras har berörts i tidigare utredningar. En promemoria med titel Översyn av vissa frågor som rör förvarstagna utlänningar skrevs av generaldirektören . Promemorian upprättades på uppdrag av och uppdraget avsåg främst att se över reglerna om beslut om placering av förvars- tagna utlänningar i kriminalvårdsanstalt, häkte, eller polisarrest. I promemorian gjorde bland annat bedömningen att varken häktena eller förvarslokalerna är en optimal placerings- Var ska en utlänning som tagits i förvar placeras? form för förvarstagna utlänningar som på grund av psykiska hälsotillstånd har behov av vård och stöd, men som inte är tillräckligt sjuka för att tvångsomhändertas inom ramen för LPT.