sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — – Att underlåtenheten är en betingelse för det andra brottet torde vara ett objektivt brottsrekvisit enligt 23:6. Om det däremot inte behöver styrkas att underlåtenheten att avslöja brottet varit orsak till att ett fullbordat brott kommit till stånd, blir bestämmelsen naturligtvis avsevärt mer användbar som reservbestämmelse för fall där en misstänkt person inte kan överbevisas om mer än att ha förhållit sig passiv när själva brottet begicks. Det är i denna riktning som rättsutvecklingen har gått. Särskilt efter det så kallade Kodefallet, RH 1997:1, torde det få anses vara ett etablerat rättstillstånd att det för ansvarsutkrävande räcker att det inte varit helt uteslutet att avslöjandet av ett pågående brott skulle ha haft verkan. Det mycket uppmärksammade Kodefallet, som avsåg det rättsliga efterspelet till mordet på 15-årige , kan i korthet beskrivas enligt följande: Tre ungdomar, så kallade skinnhuvuden, dömdes till varierande straff för att ha på ett utdraget och grymt sätt misshandlat till döds vid norr om . En fjärde yngling i sällskapet, som inte visats ha deltagit i misshandel utan endast ha varit åskådare till denna, lades till last att han inte ringt polisen trots att han haft tillgång till mobiltelefon. Den sålunda passive ynglingen var åtalad för att enligt 23 kap. 6 § BrB ha underlåtit att avslöja grov misshandel. Åtalet mot honom ogillades av tingsrätten men bifölls av hovrätten, som därvid förde ett resonemang rörande frågan i vad mån ett avslöjande av misshandeln i detta fall hade varit verkningsfullt: Vid bedömningen konstaterar hovrätten först att det i lagtexten inte finns någon inskränkning för sådana otjänliga avslöjanden som omnämns i doktrinen. Ej heller finns det stöd för någon sådan inskränkning i förarbetena, jfr NJA II 1962 s. 340 och 1948 s. 219 ff. Hovrätten ansluter sig emellertid till bedömningen [att ansvar är uteslutet om avslöjandet skulle ha varit verkningslöst] på så sätt att är det rent faktiskt så att ett avslöjande inte kan få någon verkan så faller en underlåtenhet att avslöja brottet utanför det straffbara området. Det saknas emellertid skäl att undanta sådana fall där det är tveksamt om ett avslöjande kan få någon verkan eller ej. Så fort det finns någon, om än liten, möjlighet att ett allvarligt brott kan komma att avvärjas genom ett avslöjande finns det ett klart intresse av att det finns ett påtryckningsmedel för att få avslöjandet till stånd. – I föreliggande fall kan det naturligtvis ifrågasättas om hjälp skulle ha hunnit fram för att förhindra den återstående misshandeln av . – Det står emellertid klart att hela händelseförloppet från det [de av tingsrätten dömda jämte den fjärde ynglingen] anlände till Abborreklippan till dess kastades i sjön sista gången, pågick under mer än . Denna tid är så lång att det inte på något sätt är omöjligt att hjälp skulle kunna ha kommit så snart att i vart fall delar av den fortsatta misshandeln skulle ha kunnat förhindras. var kritisk till hovrättens dom i Kodefallet och föreslog att 23 kap. 6 § första stycket BrB skulle ändras så att det bättre framgår att straffansvar endast kan ådömas om den straffbelagda gärningen helt eller delvis kunde ha hindrats om en anmälan eller något annat uppgiftslämnande hade skett (SOU 1996:185 s. 322) samt anförde som motivering följande: Enligt vår uppfattning kan det ifrågasättas om det är rimligt att med hot om straff kräva att någon agerar för att anmäla eller på annat sätt lämna uppgifter om en straffbelagd gärning, om man inte kan utgå i från att gärningen hade kunnat helt eller delvis hindras genom uppgiftslämnandet. Att kräva ett ingripande redan när det inte är uteslutet att den straffbelagda gärningen skulle ha avvärjts förefaller vara att ställa alltför höga krav på den vars handlingsskyldighet har ifrågasatts. förslag om att 23 kap. 6 § skulle ändras så att den tidigare rättsuppfattningen – att underlåtenheten att anmäla varit orsak till att ett fullbordat brott kommit till stånd – blev bekräftad och tydliggjord, förverkligades inte. Regeringen tog tvärtom avstånd från förslaget och förde det inte vidare till . I proposition 2000/01:85, vari även refereras till ett senare hovrättsavgörande, uttalade regeringen bland annat följande. Bestämmelserna i 23 kap. 6 § innehåller inte något uttryckligt krav på att anmälan eller åtgärderna för att avslöja brott skulle ha varit verkningsfulla. Huruvida ett sådant krav ändå följer av gällande rätt har varit föremål för olika meningar i doktrinen. Straffbudet har inte heller aktualiserats mer än i ett par enstaka fall i praxis. Det är således inte helt klart vilket samband som krävs mellan den företagna åtgärden och möjligheten att brottet förhindras på grund av den handlingspliktiges agerande. Det torde visserligen vara så att om anmälan eller åtgärden inte på något sätt skulle kunna bidra till att hindra att brottet fullbordades, bör straffansvar inte ådömas. Frågan är emellertid vad som faktiskt krävs i form av orsakssamband mellan åtgärderna och motverkande av det fullbordade brottet. Det s.k. Kode-målet (RH 1997:1) rörde bl.a. underlåtenhet att avslöja brott. I målet dömdes en av gärningsmännen för mord och en annan för bl.a. grov misshandel. En tredje person, som närvarat under hela den tid misshandeln pågick och som haft mobiltelefon men underlåtit att använda den för att anmäla brottet, dömdes för underlåtenhet att avslöja grov misshandel. (Han ansågs inte ha haft uppsåt i förhållande till mord.) I sin motivering anförde hovrätten bl.a. att det inte kunde uteslutas att åtgärden skulle ha varit verkningsfull om den hade vidtagits och att straff därför borde utdömas för underlåtenheten i detta hänseende. I ett senare avgörande (RH 1999:86) behandlades frågan om underlåtenhet att avslöja mord. En man, A, hade blivit skjuten och därefter infann sig en annan man, B, på platsen där den skjutne befann sig. B underlät dock att tillkalla ambulans eller larma polisen. Tingsrätten, som ansåg det styrkt att A fortfarande levde för B:s besök på platsen, dömde B för underlåtenhet att avslöja mord, eftersom det inte kunde anses uteslutet att ett larm kunde ha räddat den skjutnes liv. Hovrätten friade dock B, eftersom det inte kunde anses styrkt att den skjutne mannen levde när B befann sig på platsen. Med hänsyn till att paragrafen inte innehåller något uttryckligt krav på orsakssambandet mellan ett agerande och brottets förhindrande och det sätt på vilket bestämmelsen har kommit att uppfattas i praxis torde utredningens förslag kunna leda till en inte oväsentlig begränsning av det kriminaliserade området. Man kan fråga sig om en sådan begränsning är motiverad, särskilt mot bakgrund av att underlåtenhet att avslöja brott endast är straffbelagt vid mycket allvarliga brott. Vidare kan införandet av ett sådant uttryckligt krav leda till bevissvårigheter. Om kravet på verkningsfulla åtgärder skall bedömas utifrån objektiva utgångspunkter innebär det att åklagaren måste bevisa att åtgärderna kunde ha en sådan effekt. Från subjektiva utgångspunkter skulle det också finnas stora möjligheter för den handlingspliktige att hävda att han eller hon gjorde bedömningen att åtgärderna inte kunnat ha sådan verkan. I likhet med Riksåklagaren anser regeringen dessutom att det inte bör ankomma på den handlingspliktige att avgöra om åtgärderna skulle ha kunnat vara verkningsfulla eller inte. Regeringen anser därför att de föreslagna förändringarna inte bör göras. I och med att hovrättens rättstillämpning i Kodefallet och även i det nämnda rättsfallet 1999 inte har blivit nämnvärt ifrågasatt, vare sig i senare rättstillämpning eller av statsmakterna när anledning kunde ha funnits därtill, står det i praktiken klart att det för straffansvar är tillräckligt att det inte kan uteslutas att ett avslöjande av ett pågående brott skulle ha haft verkan. Kravet att brottet ska vara å färde, dvs. inte vara fullbordat, får naturligtvis inte frångås, men om det – som i Kodefallet – är fråga om ett utdraget och rörigt händelseförlopp kan det finnas ett betydande utrymme för en pressad bedömning att brottet alltjämt var å färde och att avslöjandeplikt därmed förelåg. I varje fall har de nämnda avgörandena i förening med hur dessa mottagits jämnat vägen för en tillämpning av straffbestämmelsen i sådana fall där det från allmän synpunkt kan framstå som angeläget att en misstänkt gärningsman inte går helt fri från ansvar för en gärning som han kunnat motverka men valt att förhålla sig passiv inför. 2.4.3Skyldighet att hindra brott Det behandlade lagrummet 23 kap. 6 § första stycket BrB straffbelägger som framgått under vissa omständigheter den som underlåter att avslöja ett pågående brott. Ett dominerande syfte med lagrummet, om än inte ett brottsrekvisit, är naturligtvis att brott så långt det är möjligt ska hindras från att komma till utförande och fullbordan. I så måtto kan anmälningsskyldigheten i systematiskt hänseende sägas innefatta också en skyldighet att hindra de grova brott enligt som det här är fråga om. Frånsett detta innehåller svensk rätt inte någon allmän skyldighet att hindra andra personer från att begå brott. I 23 kap. 6 § andra stycket BrB finns emellertid en bestämmelse som generellt kriminaliserar föräldrar, andra uppfostrare samt förmyndare som underlåter att från brott hindra den som står under deras vård eller lydnad, när det kan ske utan fara för dem själva eller deras närmaste och utan anmälan till myndighet. Brottet är subsidiärt i förhållande till underlåtenhet att avslöja brott enligt 23 kap. 6 § första stycket och straffet bestäms enligt samma principer och följaktligen aldrig strängare än fängelse . En ursprunglig motivering för att göra föräldrar ansvariga för att inte ha förhindrat sina barns brott var att en sådan straffbestämmelse skulle ge stöd för skadeståndstalan mot föräldrar (och andra uppfostrare) som genom bristande tillsyn orsakat att barnet genom brott tillfogat annan skada. För straffbarhet krävs alltså att barnet stått under uppfostrarens vård eller lydnad. Med det uttrycket bör enligt KBrB förstås ett sådant faktiskt förhållande mellan uppfostrare och underårig som skäligen bör medföra förpliktelse för den förre att öva tillsyn över den . Utom adoptiv- och fosterföräldrar kan även exempelvis en lärare under vissa förhållanden vara att anse som uppfostrare. Till skillnad från den i 23 kap. 6 § första stycket BrB angivna skyldigheten att avslöja brott omfattar skyldigheten att hindra brott alla möjliga typer av brott, i princip även bagatellartade förseelser samt brott enligt specialstraffrätten. Eftersom straff ska utmätas i enlighet med vad som är stadgat för den som endast i mindre mån medverkat till brottet, kommer å andra sidan ansvar som regel inte fråga för underlåtenhet att förhindra mindre allvarliga brott som barnet begår. Inte heller kan ansvar ifrågakomma för uppfostraren om barnet handlat utan uppsåt eller culpa; det är en följd av att straffansvaret avser barnets brott och inte dess straffbelagda gärningar. föreslog härvidlag en ändring i straffbestämmelsen men regeringen ansåg att förslaget inte borde genomföras (se SOU 1996:185 s. 325 och prop. 2000/01:85 s. 19; jfr /Ulväng/Jareborg s. I sammanhanget kan nämnas att Kommittén om straffansvar för organiserad brottslighet i betänkandet SOU 2000:88 övervägde införandet i av en ny 23 kap. 6 a § av följande lydelse i första stycket: Den som i ledande ställning inom en sammanslutning, där allvarlig brottslig verksamhet förekommer, underlåter att göra vad som skäligen kan begäras för att verksamheten skall upphöra, döms för underlåtenhet att hindra brottslig verksamhet till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Fyra av kommitténs nio ledamöter och samtliga fem experter ställde sig bakom förslaget. Kommitténs majoritet avstod emellertid från att lägga fram förslaget, bland annat med hänvisning till att bestämmelsen närmast skulle komma att utgöra en komplettering till reglerna om medverkan, förberedelse och stämpling till brott och därför skulle få ett förhållandevis begränsat tillämpningsområde. 2.4.4Skyldighet att avvärja fara Till de allmänfarliga brott som straffbeläggs i 13 kap. BrB hör mordbrand (1 §), grov mordbrand (2 §), allmänfarlig ödeläggelse (3 §), spridande av gift eller smitta (7 §) samt förgöring (8 §). Till dessa brott är i 13 kap. 10 § knutet ett så kallat omissivdelikt, dvs. ett brott där underlåtenheten att agera är kriminaliserad. Brottet benämns underlåtenhet att avvärja allmänfara och beskrivs i lagtexten på följande vis: Har någon, utan att vara förfallen till ansvar enligt vad förut i detta kapitel är sagt, vid handhavandet av eld, sprängämne eller gift eller annorledes framkallat fara för brand eller ofärd som i 1, 2 eller 3 § sägs eller allmän fara som avses i 7 eller 8 § och underlåter han, efter att hava kommit till insikt därom, att till farans avvärjande göra vad skäligen kan begäras, dömes för underlåtenhet att avvärja allmänfara till böter eller fängelse i högst . Den som har framkallat en fara, exempelvis genom att göra upp eld, kan alltså dömas enligt 13 kap. 10 § BrB om han – sedan elden exempelvis spridit sig på ett oväntat sätt och hotar intilliggande bebyggelse – underlåter att göra vad som i den situationen skäligen kan begäras av honom i avsikt att förhindra eller begränsa skadeverkningarna. Vad som i det avseendet närmare kan krävas av den som framkallat faran måste enligt KBrB bero av en bedömning med hänsyn tagen till omständigheterna i det särskilda fallet. Det omöjliga kan naturligtvis inte begäras och inte heller alltför stora ansträngningar eller uppoffringar. En avvägning måste ske mot den skada som är att befara då en avvärjande åtgärd kommer i fråga. Det är tydligt att straffbestämmelsen i 13 kap. 10 § BrB – i likhet med bestämmelsen i 23 kap. 6 § om straff för underlåtenhet att avslöja brott – i viss mån kan komma till användning som reservbestämmelse gentemot den som misstänks för exempelvis mordbrand men som inte kan överbevisas om att ha handlat vare sig med uppsåt eller av oaktsamhet. Enligt tillgänglig kriminalstatistik är det emellertid ytterst ovanligt att någon över huvud taget lagförs för underlåtenhet att avvärja allmänfara. 2.4.5Skyldighet att varna och tillkalla hjälp Utöver den skyldighet att agera vid farliga situationer som anges i – skyldighet att avslöja brott, att hindra brott och att avvärja fara – finns inom specialstraffrätten en bestämmelse som i vissa fall straffbelägger underlåtenhet att varna och tillkalla hjälp. I 2 kap. 1 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor föreskrivs en skyldighet för den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller om en olycka som innebär fara får någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa att, om det är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Detsamma gäller den som får kännedom om att det föreligger en överhängande fara för en brand eller en sådan olycka. Straffet för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör vad som åligger honom eller henne enligt angivna lagrum är böter. I ringa fall döms dock inte till ansvar (10 kap. 3 §). Som framgår av lagtexten innefattar den angivna handlingsplikten endast en skyldighet att varna och tillkalla hjälp, däremot inte någon skyldighet att delta i själva släckningsarbetet eller i annat räddningsarbete. Skyldigheten att agera enligt 2 kap. 1 § lagen om skydd mot olyckor anses föreligga bara om situationen inte kan bemästras av dem som är på olycksplatsen. Inte heller finns någon skyldighet att tillkalla hjälp om polisen eller räddningstjänsten har kommit till platsen. Skyldigheten att varna dem som är i fara anses gälla bara om det är praktiskt möjligt att vidta åtgärden och vidare kan det i detta avseende inte ställas särskilt stora krav på den enskilde (prop. 2002/03:119 s. 103 ff.). hade i sitt slutbetänkande SOU 2002:10 förordat en mer vidsträckt handlingsplikt och föreslagit en särskild bestämmelse enligt vilken det skulle åligga var och en att vidta skäliga åtgärder till skydd mot olyckor. Vid beredningen av utredningens förslag ansåg emellertid regeringen att det skulle föra alltför långt och medföra betydande svårigheter av rättslig art att låta en sådan generell handlingsplikt – även om den endast gav uttryck för en existerande princip om den enskildes ansvar på området – komma till uttryck i en lagbestämmelse. En sådan svårighet var att i lagtexten avgränsa omfattningen av den enskildes ansvar. En annan svårighet var att fastställa bestämmelsens relation till annan lagstiftning, t.ex. på de straff- och skadeståndsrättsliga områdena (prop. 2002/03:119 s. 51). 2.4.6Skyldighet att stanna kvar på platsen En ganska speciell skyldighet att bete sig på visst sätt vid situationer som kan betecknas som farliga och där till och med liv kan stå på spel, finns i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott. I dess 5 §, den så kallade smitningsparagrafen, föreskrivs en skyldighet att i vissa fall stanna kvar på den plats där en trafikolycka ägt rum. Första och andra styckena i paragrafen lyder: Om en vägtrafikant, som med eller utan skuld haft del i uppkomsten av en trafikolycka, genom att avlägsna sig från olycksplatsen undandrar sig att i mån av förmåga medverka till de åtgärder vartill olyckan skäligen bör föranleda, eller om han undandrar sig att uppge namn och hemvist eller att lämna upplysningar om händelsen, döms till böter eller fängelse . Är brottet med hänsyn till omständigheterna att anse som grovt, döms till fängelse i högst . Vad som straffbeläggs är alltså endast själva avlägsnandet från olycksplatsen. Väl ger lagtexten även uttryck för att den som kvarstannar ska i mån av förmåga vidta de åtgärder vartill olyckan skäligen bör föranleda. Till sådana åtgärder skulle med ett normalt betraktelsesätt kunna räknas att ge eller tillkalla hjälp åt dem som skadats vid olyckan. Som framgått är emellertid ingen straffsanktion knuten till underlåtenhet att vidta räddningsåtgärder. Detta torde dock inte hindra att bedömningen av smitningsbrottets svårighetsgrad i praktiken påverkas av olycksoffrens hjälpbehov, trots att syftet med straffbestämmelsen enbart varit att tillgodose utredningstekniska behov av polisiär, skadeståndsreglerande och försäkringsmässig karaktär. I den mån en sådan influens sker i rättstillämpningen kan det beskrivas som att det moraliskt förkastliga i att lämna nödställda medtrafikanter åt sitt öde bestraffas av domstolarna i form av ett påslag på det straff som annars skulle ha utdömts. 2.5Nöd- och nödvärnsrätt m.m. Som konstaterats i det föregående finns det i ett antal särskilda fall en rättslig skyldighet att bistå nödställda personer och även att agera vid farliga situationer i övrigt. Denna skyldighet kan komma i konflikt med andra straffrättsliga bestämmelser. Exempelvis kan en befälhavare som enligt sjölagen är skyldig att hjälpa en haverist vara tvungen att bryta mot sjötrafikreglerna, den som har ett tillsynsansvar över ett barn kan behöva använda fysiskt våld för att avvärja ett angrepp mot barnet och den som har försatt sig i en situation där han har en skyldighet att avvärja allmänfara enligt 13 kap. 10 § BrB kan behöva bryta sig in i annans bostad för att därifrån ringa . Motsvarande konfliktsituationer kan naturligtvis föreligga även i de långt vanligare fallen att hjälpinsatsen görs utan att det föreligger någon rättslig skyldighet att agera. Gemensamt för båda situationerna är att det uppkommer en problematik som är nära relaterad till 24 kap. BrB om allmänna grunder för ansvarsfrihet, särskilt bestämmelserna om nödvärns- och nödrätt. I 24 kap. 1 § BrB anges att en gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om gärningen med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. I lagrummet anges särskilt att rätt till nödvärn föreligger mot ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom. För att en nödvärnsgärning ska vara straffbar krävs alltså att den har varit uppenbart oförsvarlig, vilket ger ett avsevärt utrymme för den som vill avvärja ett angrepp att välja de medel som ligger närmast till hands eller som faller honom in. I förarbetena till sägs också att man bör räkna med en relativt bred marginal till förmån för den angripne vid bedömande huruvida han hållit sig inom gränserna för nödvärnsrätten. Enligt 24 kap. 4 § BrB utgör en eljest straffbelagd gärning som någon begår i nöd brott endast om gärningen med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. En rätt att agera på ett sätt som annars skulle ha varit brottsligt föreligger alltså när en fara hotar liv eller hälsa, och det oavsett om nödsituationen uppkommit genom mänskligt handlande eller inte. Jämfört med nödvärnsrätten är marginalen för ett oproportionerligt handlande mindre, eftersom brytpunkten för när nödhandlingen utgör brott uppkommer redan när handlingen är oförsvarlig; den krävs alltså inte som vid en nödvärnshandling att handlingen varit uppenbart oförsvarlig. Straffrihet på grund av nödrätt torde i en del fall kunna åberopas även om den vars liv eller hälsa motiverar ingripandet motsätter sig detsamma. Det gäller exempelvis om någon med fysiskt våld Nuvarande rättsläge SOU 2011:16 hindrar en annan person att begå självmord (jfr /Ulväng/ Jareborg s. 246). I 24 kap. 6 § BrB anges vad som gäller vid så kallad nöd- eller nödvärnsexcess. Där sägs att om någon i fall av nöd eller nödvärn har gjort mer än vad som är medgivet, ska han ändå vara fri från ansvar om omständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig. Till denna straffrihetsgrund ansluter en straffmätningsbestämmelse i 29 kap. 3 § BrB som innebär att det ska anses som en förmildrande omständighet att gärningen är en sådan som avses i bestämmelserna om nödvärn och nöd men likväl inte straffri enligt dessa bestämmelser. Detsamma gäller om brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla. I båda fallen finns också en möjlighet att underskrida för brottet angivet straffminimum. Även regeln i 24 kap. 7 § BrB om verkan av samtycke kan aktualiseras i en situation där någon ingriper för att bistå en person som befinner sig ett nödläge. Lagrummet föreskriver att en gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas utgör brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig. Sammantaget ger de angivna bestämmelserna ett ganska stort utrymme att bryta mot specifika straffbestämmelser, inklusive befogenhet att bruka fysiskt våld, inte bara för att skydda sig själv utan också när syftet är att bistå andra människor som befinner sig i en nödsituation. Förhållandet bekräftas av en rikhaltig om än inte alldeles enhetlig rättspraxis på området. Här finns inte anledning att i detalj redogöra för denna praxis. Dock kan nämnas att i ett relativt avgjort och mycket uppmärksammat rättsfall, NJA 2009 s. 234, helt frikände en person som med överskridande av sin nödvärnsrätt utövat synnerligen kraftigt våld mot en annan person som han upplevde som ett hot mot sig själv, sin hustru och sina minderåriga barn.3 Den av frikände personen hade av tingsrätten och hovrätten dömts till fängelse för grov misshandel, bestående i att han upprepade gånger slagit den andre personen i huvudet med en hammare varav denne fått livshotande skador. motiverade frikännandet med att den angripne personen inte förmått att begränsa sin våldsanvändning till vad som utgjort tillåtet våld enligt bestämmelsen om nödvärn. 3 Se , Nödvärnsexcess med livsfarligt våld, JT 2010/11 s. 141 ff., och där angiven litteratur. Det kan även nämnas att Högsta domstolens utsträckta tolkning av reglerna om nödvärnsexcess redan synes ha vunnit efterföljd i underinstanserna.