sou · GYB390d2 · 2011-01-01 00:00:00 — Beslutanderätten i fråga om gåvor av detta slag ligger primärt hos föreningsstämman. När det gäller gåvor som med hänsyn till föreningens ställning är av liten betydelse, har emellertid – såsom framgår av andra stycket – även styrelsen rätt att fatta beslut. trycket liten betydelse är inte avsett att ha annan betydelse än ringa i den nuvarande lagen. Återbäringsskyldighet vid olaglig värdeöverföring 13 kap. 6 § Om en värdeöverföring som avses i 1 § första stycket 1–3 eller 5 § har skett i strid med bestämmelserna i detta kapitel eller 14–16 kap., är mottagaren skyl- dig att återlämna vad han eller hon har tagit emot, om föreningen visar att han eller hon insåg eller bort inse att värdeöverföringen stod i strid med denna lag (återbäringsskyldighet). Har en värdeöverföring enligt 1 § 4, som inte avser gåva enligt 5 §, skett i strid med detta kapitel, är mottagaren åter- bäringsskyldig om föreningen visar att han eller hon insåg eller bort inse att transaktionen innefattade en värdeöverföring från föreningen. På värdet av den egendom som ska återbäras ska mottagaren betala ränta enligt 5 § räntelagen (1975:635) från det att värdeöverföringen ägde rum till dess att ränta ska betalas enligt 6 § räntelagen till följd av 3 eller 4 § samma lag. Paragrafen motsvarar närmast 10 kap. 7 § första stycket i den nu- varande föreningslagen (jfr prop. 1986/87:7 s. 202 och 203). Den innehåller, tillsammans med 7 §, en reglering av rättsföljderna vid olaglig värdeöverföring. Paragrafen kan tillämpas om en värdeöverföring står i strid med 13–16 kap. Den är tillämplig oberoende av om den bestämmelse som har överträtts är uppställd i borgenärernas eller i medlem- marnas intresse. I det senare fallet aktualiseras den emellertid inte om samtliga medlemmar har varit överens om att åsidosätta be- stämmelsen. I sådana fall föreligger nämligen inte någon överträdelse av lagen i den bemärkelse som avses här (jfr kommentaren till 2 §). Beslut om vinstutdelning vid årsstämma förutsätter att fören- ingen har upprättat resultaträkning och balansräkning som har fast- ställts av föreningsstämman. Skulle så inte vara fallet, står beslutet i strid med bestämmelserna i 14 kap. Detsamma gäller om stämman har beslutat om värdeöverföring på grundval av en i något väsent- ligt hänseende felaktig resultat- eller balansräkning. Bestämmel- serna omfattar däremot inte handlande i strid med likhetsprincipen eller handlande som utgör ett sådant behörighetsöverskridande som regleras i 8 kap. 39 §. I de fallen ska i stället de rättsföljder som i allmänhet gäller beträffande sådana överträdelser inträda. Det inne- bär t.ex. att ett beslut att rikta vinstutdelning till en viss krets av medlemmar över huvud taget inte är giltigt. Ett sådant beslut får således inte verkställas. Om så ändå har skett, ska utdelningen betalas tillbaka till föreningen oberoende av mottagarens goda eller onda tro. Av första stycket framgår att rättsföljden av en olaglig värdeöver- föring är s.k. återbäringsskyldighet, dvs. en skyldighet att återbetala erhållet belopp eller, om värdeöverföringen har avsett sakvärden, lämna tillbaka det som har erhållits. Detta gäller oavsett om värde- överföringen har skett till medlemmarna eller till någon utom- stående. Vad som ska återbäras blir beroende av värdeöverföringens storlek och den regel som har överträtts. Har t.ex. regler om beslutsunderlag åsidosatts, ska i princip hela det utdelade beloppet återbäras. Om en värdeöverföring i stället har skett i strid med 3 §, behöver medlemmarna återbära endast vad som motsvarar skill- naden mellan värdet av det som har mottagits och det värde som lovligen hade kunnat delas ut. Mottagaren ska alltså återbära det olagligen överförda till föreningen. Är det fråga om ett odelbart sakvärde kan det uppkomma problem. Ett sätt att lösa dessa är att mottagaren återlämnar egendomen mot erhållande av kompensa- tion avseende den giltiga delen av värdeöverföringen (jfr S. i SvJT 1992 s. 98, se dock J. , Kapitalskyddet i aktie- bolag, 4 uppl. s. 114). Om den egendom som har överförts vid en sakvärdesutdelning har förstörts eller överlåtits vidare, bortfaller inte ansvaret i sig. Mottagaren har då i stället att i enlighet med allmänna principer om obehörig vinst till föreningen betala ett belopp som motsvarar det olagligen överförda värdet. Om en formenligt beslutad vinstutdelning har skett i strid med föreningslagen, blir mottagaren enligt första stycket första meningen återbäringspliktig endast om föreningen visar att han eller hon har varit i ond tro, dvs. insåg eller bort inse att värdeöverföringen stod i strid med föreningslagen. Även vid en icke formenlig värdeöverföring har mottagaren ett godtrosskydd. Godtrosregeln innebär i detta fall dock endast att mottagaren av värdeöverföringen undgår återbäringsskyldighet, om han eller hon varken insett eller bort inse att transaktionen inne- fattade en värdeöverföring från föreningen. Huruvida mottagaren också har insett eller bort inse att värdeöverföringen var olaglig spelar däremot inte någon roll. Godtrosregelns utformning innebär exempelvis att den som har köpt en föreningen tillhörig bil till under- pris utan att ha insett eller bort inse att bilen såldes till underpris inte behöver lämna tillbaka bilen. Det ligger emellertid i sakens natur att det sällan finns något utrymme för god tro om mottag- aren är en medlem som tar aktiv del i föreningens skötsel. Står det klart att mottagaren var medveten om att bilen såldes till underpris, saknar det betydelse om han eller hon har svävat i villfarelsen att värdeöverföringen var tillåten. Det följer av styrelsens ansvar för förvaltningen av föreningens angelägenheter att det är styrelsen som för föreningens talan om återbäringsskyldighet. Vid likvidation kan talan föras av likvidator. Om föreningen har försatts i konkurs, kan konkursförvaltaren föra talan om återbäringsskyldighet för konkursboets räkning. I andra stycket har upptagits en räntebestämmelse. Den överens- stämmer i sak med gällande rätt. Bristtäckningsansvar vid olaglig värdeöverföring 13 kap. 7 § Om det uppkommer någon brist vid återbäring enligt 6 §, är de personer som har medverkat till beslutet om värdeöverföringen ansvariga för bristen (brist- täckningsansvar). Detsamma gäller dem som har medverkat till verkställ- andet av beslutet eller till upprättandet eller fastställandet av en oriktig balans- räkning som har legat till grund för beslutet om värdeöverföring. För ansvar enligt första stycket förutsätts, i fråga om styrelseledamot, verk- ställande direktör, revisor och särskild granskare, uppsåt eller oaktsamhet, och, i fråga om medlem eller annan, uppsåt eller grov oaktsamhet. För brist som uppkommer vid återbäringen ansvarar även den som har tagit emot egendom från en person som avses i 6 § första stycket med vetskap om att den härrör från en olaglig värdeöverföring. Vid tillämpningen av bestämmelserna i första–tredje styckena gäller 22 kap. 4 och 5 §§. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet att ersätta den brist som kan uppkomma i samband med återbäring enligt 13 kap. 6 §. Paragrafen motsvaras delvis av 10 kap. 7 § andra stycket i den nuvarande föreningslagen (jfr prop. 1986/87:7 s. 203). Av första stycket framgår att s.k. bristtäckningsansvar kan aktua- liseras i vissa fall av medverkan till en olovlig värdeöverföring. Det gäller för det första då en person har medverkat till beslutet om en olaglig värdeöverföring. Som exempel kan nämnas ledamöterna i en styrelse som har föreslagit stämman att den ska besluta om en olaglig värdeöverföring eller en medlem som har röstat för ett sådant beslut. För det andra gäller ansvaret den som har medverkat till verkställandet av beslutet. Som exempel kan nämnas en styrelseleda- mot eller en verkställande direktör som har verkställt en utbetal- ning eller ingått ett avtal som innebär en olaglig värdeöverföring. För det tredje kan ansvaret drabba den som har medverkat till upprättande eller fastställande av en oriktig balansräkning som har legat till grund för beslutet om värdeöverföring. En styrelseledamot eller en verkställande direktör som har undertecknat en oriktig balansräkning och en revisor som har tillstyrkt den kan bli ansvariga på dessa grunder. Inte i något av fallen krävs det att den med- verkande själv har erhållit något av det som olagligen överförts. Medverkansansvaret kan även gälla utomstående, t.ex. en med- lemmen närstående person som genom rådgivning eller faktisk hjälp medverkar till att den olagliga värdeöverföringen har kunnat komma till stånd. Av andra stycket framgår att de subjektiva rekvisiten skiljer sig åt mellan de olika kategorierna av medverkande. När det gäller styrelse- ledamöter, verkställande direktör och revisor krävs uppsåt eller oaktsamhet för att ansvaret ska inträda. För medlemmar och andra gäller ett krav på uppsåt eller grov oaktsamhet. Att ansvar för den senare gruppen av medverkande inträder först vid uppsåt eller vårds- löshet av kvalificerat slag innebär att en utomstående rådgivare, t.ex. en bank eller advokatbyrå som bistår vid en värdeöverförings- transaktion, inte har någon långtgående undersökningsplikt beträff- ande transaktionens laglighet. Om rådgivaren likväl har fått klart för sig att transaktionen inkräktar på det bundna egna kapitalet eller strider mot försiktighetsregeln eller om han eller hon har haft påtaglig anledning att misstänka att så är fallet, kan medverkans- ansvar dock komma i fråga. Kravet på uppsåt är uppfyllt när den aktuella personen har haft vetskap om de faktiska förhållanden som innebär att beslutet innefattade en olaglig värdeöverföring. Av all- männa principer följer däremot att okunskap om lagens innehåll saknar betydelse för bedömning av uppsåtsfrågan. En annan sak är att den medverkande kan gå fri från ansvar om han eller hon har gjort en rättslig felbedömning av innebörden i en viss transaktion och denna felbedömning framstår som ursäktlig. Bestämmelsen i tredje stycket saknar tidigare motsvarighet. En motsvarande bestämmelse finns dock i 17 kap. 7 § tredje stycket aktiebolagslagen (se prop. 2004/05:85 s. 757–759). Den innebär att bristtäckningsansvar även i vissa fall kan åläggas den som utan att själv ha medverkat till värdeöverföringen har tagit emot den olov- ligen överförda egendomen. Såsom framgår av 6 § kan den som har tagit emot en olaglig värdeöverföring bli återbäringsskyldig. melserna om återbäringsskyldighet avser mottagande i första led. Bestämmelsen i 7 § tredje stycket är tillämplig vid mottagande i senare led. Ett exempel på ett sådant mottagande i senare led som kan utlösa bristtäckningsansvar är när en bank tillgodogör sig ett belopp, som härrör från en olaglig värdeföring och som har över- förts till en medlems konto, genom att amortera ned en kredit som medlemmen har i banken (jfr NJA 1997 s. 418). Om pengar som sätts in på ett bankkonto inte kommer den kontoförande banken till del, riskerar banken däremot inte något bristtäckningsansvar, efter- som banken i ett sådant fall inte kan anses vara mottagare av egen- domen. En förutsättning för bristtäckningsansvar enligt tredje stycket är att egendomen har tagits emot från en sådan person som avses i 13 kap. 6 § första stycket. Vad som avses är en person för vilken de objektiva kriterierna för återbäringsskyldighet föreligger. Något krav på att den personen rent faktiskt är återbäringsskyldig upp- ställs däremot inte. Bristtäckningsansvar kan alltså inträda även om mottagaren i första led har varit i god tro och därför inte är åter- bäringsskyldig enligt 13 kap. 6 §. För att ansvar ska inträda enligt tredje stycket krävs vidare att mottagaren har haft vetskap om att det är fråga om en olaglig värde- överföring. Att mottagaren borde ha förstått att det rörde sig om en olovlig värdeöverföring räcker alltså inte. Vetskapen ska avse dels det förhållandet att det har skett en olaglig värdeöverföring, dels den omständigheten att just den mottagna egendomen härrör från den olagliga värdeöverföringen. En allmän förutsättning för att bristtäckningsansvar enligt första eller tredje stycket ska kunna göras gällande är att det står klart att beloppet inte kan återkrävas av den i 6 § angivne mottagaren av egendomen, antingen därför att denne inte har varit i sådan ond tro som sägs där eller därför att han eller hon saknar tillgångar. Av hänvisningen till 22 kap. 4 och 5 §§ i fjärde stycket framgår att flera bristtäckningsansvariga ansvarar solidariskt samt att bristtäck- ningsansvaret kan jämkas. Vad den bristtäckningsansvarige tvingas betala kan han eller hon regressvis återkräva av den som är åter- bäringsskyldig enligt 13 kap. 6 §. I den utsträckning även andra är bristtäckningsansvariga kan han eller hon av var och en av dem åter- kräva vad de slutligen bör bära av ersättningsskyldigheten mot föreningen. Preskription inträder enligt allmänna bestämmelser. Beviljad ansvarsfrihet påverkar inte ansvaret. Talan om bristtäckningsskyldighet kan föras av dem som är be- rättigade att föra talan om återbäring enligt 13 kap. 6 § (jfr kom- mentaren till den paragrafen). Vem som kan få del av föreningens vinst 14 kap. 1 § Vinstutdelning får lämnas till föreningens medlemmar. 1.i förhållande till den omfattning i vilken någon har deltagit i fören- ingens verksamhet eller i övrigt tagit denna i anspråk (vinstutdelning i form av efterlikvid, återbäringar eller liknande), eller 2.i förhållande till innestående insatser (vinstutdelning i form av insats- ränta). Vinstutdelning som beräknas enligt första stycket 2 får även lämnas till innehavare av förlagsandelar och till avgångna medlemmar. I stadgarna får det bestämmas att vinstutdelning som beräknas enligt första stycket 1 får lämnas även till andra än medlemmar. Paragrafen behandlar utdelning av föreningens överskott i form av vinstutdelning och motsvarar till viss del bestämmelsen i 10 kap. 1 § andra stycket 2 i den nuvarande föreningslagen (se prop. 1986/87:7 s. 195). I första stycket anges att det i första hand är föreningens med- lemmar som kan få del av föreningens överskott i form av vinst- utdelning. Vinstutdelning sker alltid från det redovisade årsresultatet. Den kan beräknas på olika sätt. Av punkten 1 framgår att vinst- utdelning kan beräknas i förhållande till medlemmens samhandel med föreningen. Vinstutdelning som beräknas på detta sätt brukar benämnas efterlikvid i producentkooperativ och återbäring inom konsumentkooperationen. Vinstutdelning i ett arbetskooperativ kan utgå i form av lönetillägg. Enligt punkten 2 kan vinstutdelning beräknas i förhållande till medlemmarnas innestående insatser i föreningen. Med begreppet insats avses såväl inbetalda medlems- insatser, emissionsinsatser som förlagsinsatser. Vinstutdelning som beräknas på detta sätt brukar benämnas insatsränta. Av 4 kap. 1 § 9 framgår att grunderna för fördelning av föreningens vinst ska anges i föreningens stadgar. Inom de allmänna ramar som förevarande paragraf ger ska det i sådana stadgebestämmelser preciseras närmare hur rätten till vinstutdelning ska beräknas. rätten till vinstutdelning därvid beräknas på olika sätt för olika med- lemmar, t.ex. att det med äldre insatser, överinsatser eller insatser som investerande medlemmar har erlagt ska följa en högre eller lägre insatsränta. Det är också möjligt att föreskriva t.ex. att vinst- utdelning med utgångspunkt i medlemmens samhandel med fören- ingen ska ske först sedan medlemmarna har tillgodoräknats viss i stadgarna angiven insatsränta. Stadgebestämmelser av detta slag får dock inte innebära att det görs omotiverade skillnader mellan olika medlemmar. Av andra stycket framgår att vinstutdelning i form av insatsränta även får lämnas till innehavare av förlagsandelar och till avgångna medlemmar. Bestämmelsen motsvarar 10 kap. 4 § andra stycket i den nuvarande föreningslagen (se prop. 1986/87:7 s. 199). Vinst- utdelning till innehavare av förlagsandelar och avgångna medlemmar kan beslutas även om stadgarna saknar bestämmelser om detta. Sär- skilt när det gäller innehavare av förlagsandelar är det dock lämpligt att frågan regleras i stadgarna. I stadgarna och villkoren för utgivna förlagsinsatser bör sålunda lämnas en beskrivning av den rätt till utdelning som innehavare av förlagsandelar har, t.ex. att utdelning är avsedd att utgå med en viss procentsats på insatsbeloppet. Stadgarna bör också innehålla bestämmelser om den företrädesrätt till utdelning som innehavare av förlagsandelar eventuellt bör ha framför medlemmar. Det bör dock understrykas att oavsett vad stadgarna innehåller i dessa avseenden fordras ett särskilt stämmo- beslut om utdelning för att utbetalningar till innehavarna av för- lagsandelar ska kunna ske. Ett sådant utdelningsbeslut får – liksom andra utdelningsbeslut – fattas endast i den utsträckning föreningen har fritt eget kapital tillgängligt och utdelningen är förenlig med försiktighetsregeln (se 13 kap. 3 och 4 §§). Det kan tilläggas att innehavare av förlagsandelar inte kan erhålla avkastning på sina in- satser annat än i form av utdelning. Det är således inte möjligt att avtala om sedvanlig ränta på insatsbeloppet. – När det gäller tidi- gare medlemmar följer det av 11 kap. 15 § att dessa har rätt att få del i den vinstutdelning som avser det sista räkenskapsåret intill deras avgång ur föreningen (en rätt som dock normalt kan begränsas genom bestämmelser i stadgarna). I stadgarna kan vara bestämt att avgångna medlemmar har rätt att återfå sin insats först med något eller fördröjning. Det kan då vara naturligt att, med stöd av 14 kap. 1 §, dela ut insatsränta till dessa medlemmar för den tid under vilken insatserna är innestående i föreningen. Någon ovillkorlig rätt att få sådan insatsränta på kvarstående in- satser har de avgångna medlemmarna dock inte. Den ekonomiska föreningens verksamhet med inriktning på samhandel med medlemmarna hindrar inte att den handlar även med icke-medlemmar. Föreningen har enligt tredje stycket en rätt, men inte en skyldighet, att lämna vinstutdelning även till sådana icke-medlemmar. Vinstutdelningen beräknas då naturligen i förhåll- ande till deras deltagande i verksamheten och utgår därför som efterlikvid, återbäring eller liknande. Bestämmelsen motsvarar 10 kap. 4 § första stycket i nuvarande föreningslagen. En nyhet är dock att det har tydliggjorts att det krävs stadgebestämmelser för att det ska vara möjligt att lämna vinstutdelning till icke-med- lemmar. Detta torde överensstämma med gällande rätt (se A. Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar. En kommentar, 3 uppl., s. 409). 14 kap. 2 § Beslut om vinstutdelning fattas av föreningsstämman. Stämman får inte besluta om utdelning av större belopp än vad styrelsen har föreslagit eller godkänt annat än om det finns en sådan skyldighet enligt stadgarna. Paragrafen behandlar frågan om ordningen för beslut om vinst- utdelning och motsvarar till viss del 10 kap. 5 § i nuvarande fören- ingslagen (se prop. 1986/87:7 s. 199). Enligt första stycket är det alltid föreningsstämman, såsom fören- ingens högsta beslutande organ, som fattar beslut om vinstutdel- ning. Denna rätt kan stämman varken i ett enskilt fall eller genom föreskrift i stadgarna delegera till styrelsen eller annan. I föreningar som tillämpar ett fullmäktigesystem torde regelmässigt beslut om vinstutdelning fattas på fullmäktigemöte (se 7 kap. 1 och 40 §§). Föreningsstämmans beslut om vinstutdelning fattas med enkel majoritet. I stadgarna kan anges ett högre eller lägre majoritetskrav. Där kan också anges särskilda förutsättningar för att stämmans be- slut ska vara giltigt, t.ex. att beslutet måste godkännas av ett utom- stående organ. Bestämmelsen i andra stycket saknar motsvarighet i nuvarande föreningslagen. En liknande bestämmelse finns dock i 18 kap. 1 § andra stycket aktiebolagslagen. Den aktualiseras om medlemmarna vid stämman vill genomdriva en högre vinstutdelning än vad styr- elsen har föreslagit. Styrelsen har då möjlighet att inlägga sitt veto mot den högre vinstutdelningen. Detta gäller dock inte om det av föreningens stadgar följer en skyldighet att dela ut ett visst belopp. Det kan t.ex. vara fråga om en föreskrift i stadgarna om att en viss procentandel av föreningens vinst ska delas ut. I sådana fall har stadgarnas reglering företräde framför styrelsens veto (under förut- sättning att den utdelning som medlemmarna vill ha till stånd är förenlig med bestämmelserna i 13 kap. 3 och 4 §§). Om inte annat beslutas, ska vinstutdelningen utbetalas i pengar. Föreningsstämman kan emellertid besluta att utdelningen ska ske i annat än pengar, sakvärdesutdelning. Den kan också bestämma att medlemmarna ska ges möjlighet att välja mellan utdelning i pengar eller annan av stämman bestämd egendom. Däremot är det inte möj- ligt att genom majoritetsbeslut besluta att vissa medlemmar ska ha utdelning i pengar och andra i sakvärden, eftersom ett sådant beslut skulle strida mot likhetsprincipen. Om samtliga medlemmar är överens, kan de sätta sig över lagens regler om formerna för värdeöverföring (se 13 kap. 2 § andra stycket). Ett av medlemmarna fattat samfällt men formlöst beslut om värdeöverföring kan alltså i och för sig vara giltigt. Det utgör emellertid då inte ett beslut om vinstutdelning utan är snarare en förtäckt utdelning (jfr 13 kap. 1 § första stycket 4). Skillnaden får betydelse i fråga om återbäringsskyldighet och bristtäckningsansvar; det är sålunda generellt sett lättare att återkräva olagliga värdeöver- föringar från den som inte kan åberopa ett formellt vinstutdel- ningsbeslut (se 13 kap. 6 och 7 §§). Med hänsyn till de risker som formlösa värdeöverföringsbeslut är förenade med bör denna typ av beslut undvikas. Om beslutet har getts formen av ett stämmobeslut, ska dess lag- lighet emellertid prövas enligt bestämmelserna i detta kapitel. Ett beslut om vinstutdelning som inte har tillkommit i enlighet med dessa bestämmelser utgör i princip en olaglig värdeöverföring. Fler- talet av bestämmelserna i 14 kap. syftar emellertid endast till att skydda föreningens medlemmar. Det innebär att bestämmelserna får åsidosättas om samtliga medlemmar är överens om det. Detta gäller t.ex. bestämmelserna i 14 kap. 3 § om att beslutet måste före- gås av ett särskilt upprättat förslag. Ett par bestämmelser i 14 kap. syftar emellertid till att skydda borgenärerna. Det gäller dels be- stämmelsen i 14 kap. 2 § om styrelsens vetorätt, dels bestämmelserna i 14 kap. 5 § om att styrelsen ska upprätta ett motiverat yttrande. Dessa bestämmelser kan alltså inte åsidosättas ens om samtliga med- lemmar skulle godta detta. Förslag till beslut om vinstutdelning 14 kap. 3 § Om föreningsstämman ska pröva en fråga om vinstutdelning, ska styrelsen upprätta ett förslag till beslut enligt bestämmelserna i 4–7 §§. Paragrafen, som saknar tidigare motsvarighet i nuvarande förenings- lagen, innehåller tillsammans med de följande paragraferna bestäm- melser om det beslutsunderlag som ska finnas inför ett beslut om vinstutdelning. En motsvarande bestämmelse finns i 18 kap. 2 § aktie- bolagslagen. Den stämma som fastställer resultat- och balansräkningarna (års- stämman) ska besluta om dispositioner avseende fören- ingens vinst eller förlust. Beslutet ska föregås av ett förslag som styrelsen har lämnat i förvaltningsberättelsen (se 6 kap. 2 § årsredo- visningslagen). Om det föreslås att vinsten ska disponeras genom vinstutdelning, ska det enligt förevarande paragraf tas fram ett för- slag till beslut med mera ingående upplysningar än vad som be- höver anges i förvaltningsberättelsen. Normalt kan frågan om vinst- utdelning inte tas upp på stämman annat än om ett motsvarande förslag har lagts fram och tillhandahållits före stämman. Förslaget ska upprättas av styrelsen. Det är alltså – till skillnad från vad som är fallet enligt aktiebolagslagen – inte möjligt att pröva en fråga om vinstutdelning på grundval av ett förslag som har upprättats utan- för styrelsen.