sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Kommittén avstod från att lägga fram något förslag eftersom den ansåg att det – utöver de allmänna reglerna om underlåtenhetshandlingars jämställande med positivt handlande och de särskilda straffrättsliga specialbestämmelserna, särskilt regeln i trafikbrottslagen om obehörigt avvikande från trafikolycksplats – inte hade förmärkts något behov av en sådan bestämmelse. I vissa fall kunde enligt kommittén en dylik bestämmelse framstå som rent olämplig (s. 143). Vid remissbehandlingen av betänkande ifrågasatte Hovrätten över och kommitténs slutsatser. Departementschefen var emellertid av samma uppfattning som kommittén och ansåg det ej lämpligt att upptaga en allmän bestämmelse, varigenom underlåtenhet att bistå den som på ett eller annat sätt befinner sig i fara kriminaliseras (prop. B 97). behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Vid riksdag väckte företrädare för två likalydande motioner, vari begärdes en allmän bestämmelse i kapitel om liv och hälsa om skyldighet att bistå annan i nödsituationer (motion nr 16 i första kammaren och nr 17 i andra kammaren). I motionerna åberopades att det enligt svensk rättsuppfattning bör vara en självklar moralisk plikt för envar att efter förmåga bistå annan som är i nöd. Då någon häremot svarande generell juridisk plikt inte existerar i svensk rätt, förelåg det enligt motionärernas mening en bristande överensstämmelse mellan den allmänna rättsuppfattningen och lagens bestämmelser – mellan moralisk och juridisk plikt för den enskilde. Rättsligt ansvar kunde t.ex. inte – hur moraliskt förkastligt handlingssättet än kunde vara – utkrävas av den som underlåter att rädda annan från att drunkna, även om det kunnat ske utan fara eller uppoffring, eller av den som vägrar att ställa sin bil till förfogande för transport av livsfarligt skadad eller ens av den som vägrar att i en nödsituation ställa sin telefon till förfogande för tillkallande av polis eller läkare. I motionerna anfördes att detta förhållande är uppenbarligen stötande för det allmänna rättsmedvetandet. Motionärerna ansåg att utvecklingen, ej minst med hänsyn till bilismens snabba utveckling och den ständigt ökande frekvensen av trafikolyckor, hade gått dithän att det allvarligt kunde ifrågasättas om handlade välbetänkt, då den stannade för att inte föreslå någon allmän bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå den som befinner sig i fara. Motionärerna tillade att man även i andra sammanhang i det dagliga livet möter situationer där frånvaron av en sådan rättsregel, som kunde ge juridiskt stöd åt den moraliskt självklara plikten att bistå annan i nöd, är att beklaga. Första lagutskottet inhämtade yttranden från skilda remissinstanser (se 1LU utl. I huvudsak positiva till motionerna ställde sig och , vilka båda framhöll att en allmän bestämmelse om handlingsplikt kunde förmå människor som eljest skulle förhålla sig passiva, att göra insatser för att rädda liv eller begränsa personskador. Som skäl för en sådan bestämmelse framhöll dessutom att det, särskilt med hänsyn till den ökade trafiken över gränserna, var önskvärt med en likartad lagstiftning i de nordiska länderna. motiverade sin inställning enligt följande: behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Den känsla av moralisk plikt att bistå människor i nöd, som kan antagas vara allmänt förekommande, torde såsom regel vara till fyllest för att förmå människor att i de av motionärerna åsyftade fallen lämna bistånd, varför en straffsanktion kan synas obehövlig. De tillfällen då hjälp kan bli erforderlig inträffa enligt förutsättningarna för det tilltänkta stadgandet helt oberoende av den presumtive hjälparens egna göranden och låtanden. Brottet att icke lämna hjälp skulle, om straffsanktion förefunnes, ha karaktären av ren tillfällighetsförbrytelse. Ur individualpreventiv synpunkt skulle en straffbestämmelse därför sannolikt icke vara av större betydelse. Härav följer emellertid icke att en sådan bestämmelse ej ur allmänpreventiv synpunkt skulle kunna tjäna såsom ett värdefullt stöd för människors handlande i kritiska situationer, där andra människor befinna sig i livsfara, och så att säga aktivera oföretagsamheten hos den presumtive hjälparen. Det kan även för den allmänna rättskänslan framstå såsom synnerligen stötande att en person, som i en situation där han utan olägenhet för honom själv kunnat värdefullt bidraga till att rädda annan människas liv, icke för sin underlåtenhet att ingripa kan drabbas av någon som helst påföljd. Med den fortgående ökningen av trafiken på våra vägar och de därmed förbundna ökade riskerna för svåra trafikolyckor kan ifrågasättas om den i gammal inhemsk tradition grundade skyldigheten att ingripa med anledning av eldsvåda icke nu bör kompletteras med en allmän skyldighet att ingripa där någon med anledning av trafikolycka befinner sig i livsfara. Övriga remissinstanser synes inte ha ansett att det fanns något praktiskt behov av en straffsanktionerad allmän regel om handlingsplikt. förklarade sig visserligen dela motionärernas uppfattning att det bör vara en självklar moralisk plikt att efter förmåga bistå en nödställd. Därifrån var det emellertid enligt förbundet långt till att kriminalisera underlåtenhet i detta avseende. framhöll att en sådan underlåtenhet att lämna bistånd som exemplifierats i motionerna torde förekomma endast i rena undantagsfall; det stora flertalet medborgare torde i stället vara beredda att – även med stora uppoffringar – utan straffhot bistå andra personer i farosituationer av olika slag. Liknande synpunkter anfördes av bland andra . Statsåklagaren i , Statsåklagaren i samt berörde i sina yttranden huvudsakligen en eventuell straffbestämmelses tillämpning på trafikolycksfallsituationer. Statsåklagaren i menade för sin del att den allmänna samhällsmoralen med all säkerhet var så välutvecklad att de flesta människor träder i funktion när de står inför en nödsituation och att – när så inte är fallet – det troligen inte står mycket att vinna behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer med en kriminalisering. Statsåklagaren tillade att han från sin mångåriga åklagarverksamhet inte kunde erinra sig något fall där han saknat en sådan generell straffbestämmelse som motionärerna efterfrågat. Även de två instanser som i princip tillstyrkt en straffbestämmelse – och – framhöll att vissa svårigheter är förknippade med en allmän hjälpplikt i nödsituationer. Hovrätten påpekade att ett lagbud av detta slag med nödvändighet måste utformas i ganska allmänna ordalag för att kunna täcka de vitt skilda situationer för vilka det är avsett. De lagtolkningsproblem som måste uppstå till följd härav, kunde medföra risk för bristande enhetlighet i praxis. Svårigheter kunde vidare tänkas uppkomma för den enskilde att i det särskilda fallet bedöma om situationen är sådan, att hans ingripande är av lagen påkallat och vilka åtgärder som i så fall bör vidtagas. Man kunde även enligt hovrätten ifrågasätta lämpligheten av att skapa ett brott vars objektiva innehåll ofta kommer att växla efter person. uttalade att det kan förefalla vara en både svår och grannlaga uppgift att i lagstiftningen göra en avvägning mellan å ena sidan det intresse som står på spel för den som befinner sig i en nödsituation och å andra sidan den uppoffring som räddningen kräver. Enligt föreningen torde dessa svårigheter dock ej vara oöverkomliga; en god förebild kunde sökas i den norska lagstiftningen på området. Om det emellertid skulle visa sig att särskilda svårigheter mötte när det gällde att utarbeta ett stadgande med generell giltighet, var det enligt föreningen likväl angeläget att man i varje fall eftersträvade någon form av lösning av frågan såvitt avsåg trafikolyckorna. anförde att det torde vara omöjligt att i lagtext utstaka sådana gränser för det straffbara området att från detta område uteslöts situationer i vilka en underlåtenhet att ingripa bör vara straffri. På liknande sätt befarade att även sådana fall som rent moraliskt inte borde omfattas av straffansvar kunde komma att drabbas av påföljd enligt den ifrågasatta allmänna bestämmelsen. framförde i sitt yttrande betänkligheter också från praktisk synpunkt enligt följande: Ofta torde ingripande för att bistå annan åsamka den ingripande större eller mindre skada till person eller egendom eller medföra mer eller mindre framträdande risk för skada eller olägenhet. Det torde vara ofrånkomligt och även rimligt att den ingripande till viss gräns men behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer icke obegränsat måste tåla skada eller olägenhet eller risk därför. Det är uppenbart att gränsen för den skada, olägenhet eller risk, som vederbörande måste tåla, kan variera beroende på arten och graden av den föreliggande farosituationen. En allmän skyldighet att bistå annan i fara inrymmer ett otal till art och grad varierande farosituationer. En allmän bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå annan i fara måste nödvändigtvis vara så utformad, att däri med någorlunda säkerhet skall av envar kunna utläsas huruvida det i en viss situation, då annan befinner sig i fara, är förenat med straff eller icke att underlåta att bistå den som är utsatt för faran. Med hänsyn till ovan berörda gränsdragningsproblem torde det kunna ifrågasättas om det är praktiskt möjligt att utforma en straffbestämmelse, som uppfyller rimliga krav på klarhet. En helt allmänt hållen bestämmelse måste ofrånkomligen bli upphov till betydande tolkningssvårigheter, såväl för domstolar som än mer för enskilda medborgare. I andra yttranden underströks att stora bevissvårigheter kan föreligga vid tillämpning av bestämmelser av den art som förordades i motionerna. Slutligen pekade några remissinstanser på risken för felaktig behandling av skadade. Exempelvis framhöll att det från läkarhåll hade framförts betänkligheter mot att låta icke utbildade personer omhänderta skadade. Förbundet erinrade också om risken för att alltför många trafikanter stannar för att hjälpa till vid trafikolycksplatser och därigenom skapar fara för ytterligare olycksfall samt hindrar polisens och ambulanspersonalens arbete. Första lagutskottet förklarade sig i betänkandet hysa förståelse för den humanitära inställning som låg till grund för motionerna. Emellertid ansåg utskottet att frågan om en generell sanktionering av den moraliskt sett självklara plikten att söka avvärja olyckor eller begränsa verkningarna därav måste bedömas huvudsakligen från andra utgångspunkter. Till närmare utvecklande av sin tankegång anförde utskottet följande. Vad gäller det kriminalpolitiska behovet av en allmän straffbestämmelse mot underlåtenhet att bispringa nödställd torde utskottet få erinra om att rättsordningen redan nu sörjer för erforderlig reaktion mot åtskilliga av de mest straffvärda fallen, såsom då personer i ansvarsfull ställning har åsidosatt sina särskilda skyldigheter. Inom det område som lämnats straffritt synes de allra flesta människor vara beredda att självmant prestera åtminstone så mycket som man rimligen kunde fordra av dem genom en straffbestämmelse. Den som brister i behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer hjälpsamhet, när en allvarlig nödsituation föreligger, torde också i regel få räkna med att drabbas av en kännbar, social reaktion. Vid nu angivna förhållanden förefaller det praktiska behovet av bestämmelsen tämligen begränsat. Detta intryck har vunnit starkt stöd under remissbehandlingen. Mot den föreslagna kriminaliseringen kan, som jämväl framgått under remissbehandlingen, andragas vissa allvarliga betänkligheter. Dessa sammanhänger till en del med att brottsrekvisitet finge angivas i ganska allmänt hållna ordalag. Bestämmelsen skulle sålunda icke kunna innehålla någon närmare precisering av vilka konkreta handlingar, som i växlande situationer krävdes av samhällsmedlemmarna. Detta måste leda till avsevärda svårigheter för domstolarnas rättstillämpning och än större svårigheter för de enskilda att förutse hur deras förhållningssätt inför en viss nödsituation skulle komma att bedömas. Rättssäkerheten skulle härigenom lätt bli lidande. Det torde även med fog kunna ifrågasättas om man kan påräkna att en bestämmelse av angiven art verkligen skulle vara ägnad att frambringa ändamålsenliga mått och steg från sådana personer som, väl oftast av allmän oföretagsamhet eller rådlöshet, tenderar till att hålla sig passiva. Härvidlag måste särskilt beaktas att risken för olämpliga åtgärder vid omhändertagandet av svårt skadade kan komma att ökas; ej sällan torde det vara vanskligt att utan viss fackkunskap avgöra vilket förfarande som därvid är tillrådligt. Med ledning av huvudsakligen de synpunkter som återgivits har utskottet stannat för uppfattningen att övervägande skäl talar för den ståndpunkt till förevarande lagstiftningsspörsmål, som intogs i samband med tillkomst. I sitt av godkända betänkande avstyrkte första lagutskottet sålunda bifall till motionsyrkandena. En ledamot (cp) reserverade sig och hemställde om utredning avseende införande i av en bestämmelse om en allmän skyldighet att bistå annan i nödsituationer, varvid särskilt bör beaktas de ökade risker för farliga trafikolyckor, som vållas av växande trafikproblem. Vid riksdag behandlades en enskild motion (c) med yrkanden och motiveringar snarlika de som framfördes i de redovisade motionerna (bet. JuU 1971:16; motionären hörde för övrigt till dem som hade motionerat i ämnet ). Motionen remissbehandlades, varvid tillstyrkte att frågan skulle bli föremål för utredning medan Hovrätten för tillstyrkte en utredning med den mer begränsade behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer målsättningen att överväga frågan om att utsträcka straffansvaret enligt 5 § trafikbrottslagen (som statuerar ansvar för så kallad smitning). Övriga remissinstanser, däribland Riksåklagaren, och , avstyrkte bifall till motionen på i huvudsak tidigare anförda skäl. hänvisade till positiva yttrande ärende, men ifrågasatte om det verkligen hade framträtt något praktiskt behov av en allmän bestämmelse om straff för underlåtenhet i det avseende som hade angivits i motionen. Föreningen pekade också på de svårigheter som måste uppstå vid försök att i lagtext tillfredsställande utforma regler om skyldighetens omfattning; dessa skulle dock kunna förstås av den enskilde och tillämpas av domstolarna. Föreningen hänvisade i denna del till ett uttalande i med fleras Kommentar till (band 1, s. 23 i då aktuell upplaga) att de bestämmelser som försökts i utländsk lagstiftning i denna fråga blivit alltför vaga för att ge verklig ledning eller, om så inte blivit fallet, visat sig vara i behov av korrigeringar. Hovrätten för menade att de skäl som kan anföras mot införande av en allmän bestämmelse om skyldighet att bistå annan i nödsituation väger över de skäl som talar för en sådan regel. Till stöd härför anförde hovrätten följande: Det kan utan tvivel framstå såsom mycket stötande för det allmänna rättsmedvetandet att icke någon som helst påföljd drabbar den som förhåller sig passiv i en situation, där han utan egen risk kan ingripa för att rädda annans liv. Känslan hos allmänheten av en moralisk plikt att inskrida i nödsituationer torde emellertid i regel vara tillräckligt stark för att förmå människor att lämna bistånd, och de fall då någon visar uppenbar likgiltighet i situationer, när annans liv står på spel, torde vara få. Den som underlåter att hjälpa i allvarliga nödsituationer måste räkna med att drabbas av en stark social reaktion. Möjligheten att därutöver med hot om straffpåföljd aktivera en oföretagsam eller ovillig person till ingripande synes vara begränsad. I sitt av godkända betänkande hänvisade justitieutskottet till första lagutskottets betänkande ärende och fann för sin del att det som hade förflutit sedan motionsspörsmålet senast prövades av inte inträffat något som borde föranleda ett annat bedömande, en uppfattning som enligt vad justitieutskottet framhöll hade vunnit starkt stöd av remissinstanserna. Utskottet avstyrkte således – enhälligt – bifall till motionen. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Redan året därpå behandlade på nytt en motion i samma ämne (bet. JuU 1972:18). Det gällde nu en enskild flerpartimotion (c, s, fp, m) med begäran om förslag från regeringen på lagstiftning om straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå annan person i nödsituationer. Innehållet överensstämde i stort sett med vad som anförts i de tidigare motionerna, men som exempel på situationer där en straffbestämmelse skulle vara av värde angavs nu också att det hade förekommit fall där barn och åldringar misshandlats i en folksamling, utan att någon hade gripit in och försökt hjälpa den misshandlade, även när de hade haft förmåga därtill. Känslan av moralisk plikt att bistå människor i nöd var enligt motionärerna inte allmänt förekommande. En lagstiftning på området skulle därför kunna bidra till att stärka denna känsla genom att plikten också skulle vara grundad i den juridiska lagstiftningen. I sitt av godkända, enhälliga betänkande anförde justitieutskottet bland annat följande: Som regel torde väl känslan av en moralisk skyldighet att inskrida vara tillräckligt stark för att förmå människor att vara verksamma efter sin förmåga, och de fall då någon visar uppenbar likgiltighet i situationer när annans liv står på spel torde vara få. Otvivelaktigt förekommer dock fall av det slag motionärerna nämner där den gällande ordningen har för den allmänna rättskänslan stötande konsekvenser; att en person, som utan olägenhet för honom själv kunnat värdefullt bidraga till att rädda en annan människas liv, inte för sin underlåtenhet kan drabbas av någon som helst påföljd bortsett från eventuell social reaktion torde för många framstå som klart otillfredsställande. En straffbestämmelse skulle från individualpreventiv synpunkt sannolikt icke vara av större värde eftersom, om straffsanktion funnes, brottet att inte lämna hjälp i det helt övervägande antalet fall skulle ha karaktär av ren tillfällighetsförbrytelse. Från allmänpreventiv synpunkt är det emellertid inte osannolikt att en sådan bestämmelse skulle kunna tjäna som ett stöd för människors handlande i kritiska situationer där hjälpinsatser påkallas och kunna förmå en oföretagsam eller ovillig person att ingripa. Å andra sidan kan mot en lagstiftning i berört hänseende anföras åtskilliga betänkligheter. Ett lagbud som föreskriver skyldighet att ingripa måste med nödvändighet utformas i ganska allmänt hållna ordalag för att kunna täcka de vitt skilda situationer som kan tänkas uppkomma. Härav skulle emellertid följa svårigheter för den enskilde att avgöra om situationen är sådan att den kräver ingripande från hans sida och, i så fall, vilka åtgärder som bör vidtas. Rädslan att drabbas av straff skulle också kunna öka risken för t.ex. olämpliga åtgärder vid omhändertagande av skadade. Man kan inte heller bortse från att en behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer allmänt hållen lagregel skulle kunna ge upphov till bristande enhetlighet i rättstillämpningen till men för rättssäkerheten. Invändningar av nu angivet slag har emellertid i åtskilliga andra länder inte ansetts ha den tyngden att de hindrat en lagstiftning. Allmänna bestämmelser om straff för den som underlåter att bistå annan vid livsfara m.m. finns således bl.a. i , , och i . I anslutning till detta konstaterande bör dock nämnas att förekommande bestämmelser, i varje fall i de nordiska länderna, ytterst sällan vunnit tillämpning. Så t.ex. inhämtade utskottet föregående år att de norska bestämmelserna inte syntes ha tillämpats efter 1962. Vid en avvägning mellan för- och nackdelar finner utskottet inte tillräckliga skäl för begäran om lagstiftning i enlighet med motionärernas vittsyftande förslag. De olägenheter som nuvarande ordning kan innebära framför allt på trafikområdet gör emellertid att utskottet – trots tvivel rörande möjligheterna att utforma en straffbestämmelse som fyller rimliga krav på klarhet – inte vill motsätta sig att en begränsad översyn av hithörande spörsmål kommer till stånd i lämpligt sammanhang. Vid en sådan översyn, som i huvudsak bör ha avseende på trafiklagstiftningen, torde i främsta rummet böra övervägas att utsträcka straffansvaret enligt 5 § trafikbrottslagen – vilken bestämmelse ju hänför sig endast till den som haft del i uppkomsten av trafikolycka – att avse icke blott den som obehörigen avlägsnar sig från en olycksplats utan även den som kvarstannar men undandrager sig att efter förmåga hjälpa skadad eller nödställd. I anslutning härtill vill utskottet understryka den ovan berörda olägenhet av en lagstadgad skyldighet att ingripa som ligger däri att rädslan för straff kan öka risken för olämpliga hjälpåtgärder; med tanke på de faror som är förbundna med icke sjukvårdskunniga personers omhändertaganden av skadade får en straffsanktion inte ges sådan räckvidd att den kan framkalla oöverlagda hjälphandlingar som endast ökar faromomenten. Syftet med en översyn bör endast vara att komma åt den, i brist på allmän medmänsklighet grundade passivitet som tar sig uttryck i medveten nonchalans eller i underlåtenhet att tillkalla hjälp åt svårt skadad eller nödställd person. I anslutning till vad justitieutskottet sålunda anförde om det möjliga behovet av begränsad översyn av ett vidgat straffansvar erinrade utskottet om det arbete som vid tillfället pågick inom avseende en genomgripande översyn och omarbetning av vägtrafiklagstiftningen. Detta arbete kom emellertid inte att leda till någon ändrad lagstiftning i nu berört hänseende. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer 4.5Reformtankar 1979–1993 räddningstjänstkommitté övervägde i sitt slutbetänkande Effektiv räddningstjänst (SOU 1983:77) införandet av bestämmelser om skyldighet för allmänheten att efter förmåga bistå den vars liv är i fara (s. 541). Kommittén erinrade om att den i sitt förslag till räddningstjänstlag hade skrivit in en bestämmelse om att räddningsorganen inte var skyldiga att ingripa om behövliga åtgärder tillräckligt snabbt kunde vidtas av enskild fysisk eller juridisk person. Bestämmelsen kunde enligt kommittén ses som en uppmaning till enskilda att vidta räddningsåtgärder i mindre komplicerade fall. Mot bland annat den bakgrunden fann kommittén inte något behov av kompletterande bestämmelser om en generell skyldighet för enskilda att vidta räddningsåtgärder. Frågan om behovet av en allmän bestämmelse rörande underlåtenhet att bistå andra personer som är utsatta för fara på grund av brott diskuterades också i departementspromemorian Efter (Ds 1993:15 s. 59 ff.). Utredaren, professor , konstaterade att det inte rimligen kan krävas ett ingripande av den som själv riskerar att bli skadad i en farlig situation, som till exempel när vapen finns med i bilden, och att – om en ingripandeplikt införs – en trovärdig invändning om nöd alltid måste godtas. Dock kunde det enligt utredaren tänkas situationer där det med fog kan krävas att ett ingripande sker och ett brott därmed förhindras. Som exempel angavs det fallet att en grupp män kommer in i en lokal där en man just påbörjat en våldtäkt mot en kvinna. I stället för att ingripa, vilket männen hade kunnat göra utan fara för den egna säkerheten, ställer de sig att åse och kommentera övergreppet. Utredaren ställde sig kritisk till att ett sådan beteende är straffritt och menade att det kan ifrågasättas om det är befogat att det i svensk rätt ställs betydligt lägre krav på människor att ingripa till andras hjälp än i många andra rättssystem. Utredaren avvisade en sänkning av beviskraven som metod att komma till rätta med den så kallade Lindomeproblematiken men menade att några liknande principiella invändningar inte gör sig gällande i fråga om en försiktig utvidgning av ansvaret för medhjälp till brott och för underlåtenhet att hindra, avslöja eller anmäla brott.