sou · GYB355d2 · 2011-01-01 00:00:00 — Regeringen kan knappast delegera romsk kul- turpolitik till en enskild organisation. Då behövs en institution med offentligrättslig status. En framtida romsk representation skulle kunna sikta mot att ha samma typ av självstyre som , (med undantag för rennäringspolitiken), det vill säga med ett eget ansvar för kulturfrågorna i första hand. Den skulle utgöra remissorgan och officiell representant för den romska gruppen. Den skulle erbjuda många plattformar för romska ledare att växa från. Rätt till delaktighet och inflytande skulle utgöra ett politisk myndighetsförklaring av romer. Den skulle kunna väljas med hjälp av ny teknik men utan att röst- längderna sparades för att undanröja alla farhågor. Delegationen vill föreslå att regeringen, via det föreslagna sekre- tariatet för romska frågor, fortsätter en dialog med romer om möjligheten att inrätta en officiell romsk representation i syfte att kunna lägga fram ett lagförslag på detta område under nästa mandatperiod. 7 Rätt till utbildning Förslag: Delegationen föreslår att får i uppdrag att inom ramen för sin kvalitetsgranskning särskilt granska modersmålsundervisning i förskola/förskoleklass, grundskola samt studiehandledning för elever med romsk språk- och kulturbakgrund. Delegationen föreslår att får i uppdrag att i sam- råd med romska företrädare göra en beskrivning och analys av situationen för romska barn i förskola/förskoleklass. Delegationen föreslår inrättandet av ett statsbidrag för att kommunerna i samråd och samarbete med den romska mino- riteten i kommunen ska kunna genomföra olika åtgärder och insatser inom förskola/förskoleklass samt i syfte att förbättra den romska minoritetens utbildningssituation. Delegationen föreslår att får i uppdrag att i samverkan med Barn- och elevombudet, och leda en sammanhållen insats för att skapa trygga förhållanden för romska barn i skolan. Delegationen föreslår inrättandet av ett statsbidrag för kom- petenshöjande utbildningsinsatser för kommunalt anställd per- sonal med romsk språk- och kulturbakgrund. Delegationen föreslår att Statens skolinspektionen får i upp- drag att inom ramen för sin kvalitetsgranskning särskilt granska måluppfyllelsen vad gäller grundskolekompetens för elever med romsk språk- och kulturbakgrund och kommunernas stöd till de romska eleverna. Delegationen föreslår ett inrättande av ett statsbidrag till utbildningsanordnare inom studieförbund, folkhögskolor samt kommunala vuxenutbildningar för utbildningar anpassade för elever med romsk språk- och kulturbakgrund Delegationen föreslår att möjligheterna till avskrivning av studiemedelsskulder för grundvux-studier för personer med romsk språk- och kulturbakgrund utreds i särskild ordning. Uppdraget ska även omfatta att utreda vilka möjligheter det finns till full bidragsfinansiering av grundvux-studier för per- soner med romsk språk- och kulturbakgrund. Delegationen föreslår inrättandet av ett särskilt statsbidrag för produktion av läromedel i chib för alla nivåer inom skolväsendet. och ska i samverkan med planera och ansvara för läromedel med rätt nivåer och i tillräcklig omfattning i samtliga varieteter produceras för olika användningsområden. Enligt FN:s allmänna förklaring för mänskliga rättigheter och en rad andra bindande traktater har alla rätt till utbildning. Dit hör att utbildning ska erbjudas alla och att den ska ske utan kostnad åtminstone i . Högre utbildning ska erbjudas och finnas allmänt tillgänglig baserat på meriter. Utbildningen ska ta i beaktande utvecklingen av hela män- niskans potential och stärka respekten för de mänskliga fri- och rättigheterna. Två centrala bestämmelser för den allmänna rätten till utbild- ning finns i FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kultu- rella rättigheter. Där framgår att alla och envar har rätt till utbildning. Precis som i den allmänna deklarationen står att sta- terna ska se till att utbildningen till fullo utvecklar människans personlighet, insikten om hennes värde och stärka respekten för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Enligt den sociala och ekonomiska kommittén är rätten till utbildning både en rättighet i sig och en nödvändig förutsättning för att andra rättig- heter ska kunna genomföras. Utbildning är, enligt kommittén, den primära drivkraften bort från en ekonomisk och socialt margina- liserad position för både vuxna och barn. Den hjälper dem att lyfta sig ur fattigdom och gör det möjligt att i större utsträckning delta aktivt i samhällslivet. Att garantera rätten till utbildning är, som kommittén konstaterar, en av de bästa investeringar en stat kan vidta. I rätten till utbildning ingår att grundskoleutbildningen ska vara obligatorisk och kostnadsfri. Utbildningen ska vara tillgänglig för alla, utan diskriminering, och det gäller särskilt för de grupper i samhället som är marginaliserade av olika skäl. Innehållet i utbild- ningen vara relevant och anpassad till dem som utbildar sig i fråga om exempelvis kultur och kvalitet. Det gäller både läroplan och pedagogiska metoder. Utbildningen ska vara flexibel och kunna anpassas till de behov som finns i ett samhälle i förändring och kunna svara mot elevernas behov med tanke på deras olika kulturella och sociala bakgrund. Barnens behov står alltså i centrum; deras behov av att få lära sig. Av artikeln framgår att utbildningen ska vara obligatorisk för barnen. Ordet obligatorisk understryker att varken barnet, för- äldrarna eller andra förmyndare eller staten kan behandla skolgång som en fråga om valfrihet. Däremot understryker den ekonomiska och sociala kommittén att den undervisning som erbjuds måste vara adekvat i fråga om kvalitet, relevant för barnet och måste främja att barnets andra mänskliga rättigheter genomförs. Grund- läggande utbildning ska så långt möjligt uppmuntras och intensi- fieras för dem som inte har genomgått eller avslutat grundskole- utbildning. Förutom grundutbildning har enskilda också rätt att utbilda sig vidare, däribland genom teknisk utbildning och yrkesutbildning. Högre utbildning ska göras lika tillgänglig för alla som har fallenhet för sådan utbildning genom lämpliga åtgärder. De stater som ratificerat konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter har skyldighet att genomföra rätten till utbildning. Det innebär utöver det som redan nämnts och enligt den ekonomiska och sociala kommittén, att de ska skydda tillgäng- ligheten genom att hindra föräldrar från att hålla flickor hemma från skolan; genomföra en anpassad skolgång som innebär att läroplanen är kulturellt lämplig för minoriteter och av god kvalitet för alla; det innebär också att garantera läromedel och utbildning av lärare för att tillgodose barnens rätt till utbildning. FN, liksom dess fackorgan , anser att diskriminering inom utbildningsväsendet är ett så allvarligt hinder för de mänsk- liga rättigheternas realisering att de antagit särskilda bestämmelser som siktar just mot osaklig och otillåten särbehandling i skolan. understryker att kvinnor och män ska ha samma möjligheter till utbildning, till samma utbildningar och att utbildningen i sig ska motverka alla stereotypa bilder av könsroller på alla utbildningsnivåer, i textböcker och i de pedagogiska metoder som används. Staterna ska också motverka att flickor slutar skolan och ordna med särskilda program för dem som lämnat skolan för . Samma principer om en utbildning som motverkar fördomar och, i det fallet rasism, finns i rasdiskrimineringskonventionen. Staterna som skrivit under kon- ventionen ska se till att alla utbildningar och all undervisning ger sådan information och kunskap att rasdiskriminering motverkas och respekt mellan människor byggs upp och främjas. förstärker innehållet i rätten till utbild- ning för just barn. Artikel 28 slår fast barnens rätt till obligatorisk och kostnadsfri grundutbildning. Dessutom ska man bl.a. främja utbildning efter grundutbildningen, göra studierådgivning och yrkesorientering tillgänglig för alla barn samt vidta åtgärder för att uppmuntra regelbunden närvaro i skolan och minska antalet studieavbrott. konvention om förbud mot diskriminering i utbild- ning innehåller en rad rättigheter eller förbud mot diskri- minering inom utbildningsväsendet. Med utbildning avses i kon- ventionen alla former av utbildning på alla nivåer, inkluderande tillgång till utbildning, dess standard och de villkor på vilka utbild- ningen äger rum. Diskriminering ska förstås som varje åtskillnad, uteslutning, begränsning eller företräde som grundas på ras, hud- färg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, ekonomiska villkor eller ursprung, och som har till syfte eller verkan att omintetgöra eller försämra likabehand- ling i utbildning. Det gäller i synnerhet om syftet eller effekten av diskrimineringen är att en människa eller en grupp av personer berövas tillgång till utbildning av något slag, på någon nivå. Samma sak om syftet eller effekten är att vissa personer eller grupper av personer blir hänvisade till utbildning som håller en lägre standard. Det är dock tillåtet enligt konventionen att etablera separata utbild- ningssystem för religiösa eller språkliga syften så länge innehållet i utbildningen stämmer överens med föräldrars eller förmyndares önskemål och – mycket viktigt – är frivilligt, samt håller samma standard som all annan utbildning på samma nivå. Det är otillåten diskriminering att placera barn som tillhör en grupp i särskild utbildning om det inte är frivilligt eller stämmer med föräldrarnas önskemål. Därtill är det otillåtet att påtvinga människor eller en grupp av personer villkor som är oförenliga med mänsklig värdighet. Minoriteter har enligt konventionen rätt att driva egna utbild- ningsinstitutioner där undervisningen sker på modersmålet eller i modersmålet, så länge det inte hindrar personerna som deltar i utbildningen att även ta del av hela samhällets kultur och språk eller att delta i samhällslivet i allmänhet. Det måste vara frivilligt att delta i sådan utbildning. De minoritetsspecifika traktaterna lägger till en del till den allmänna rättigheten till utbildning. FN:s deklaration om minoriteters rättigheter innehåller bestämmelser som säger att staten ska vidta åtgärder så att utbildningarna i landet uppmuntrar kunskaper om minoriteters historia, traditioner, språk och kultur. Personer som tillhör minoriteter ska också ha möjlighet att få kunskap om samhället som helhet. I ramkon- vention är rätten till utbildning formulerad så att personer som tillhör en minoritet har rätt att lära sig sitt minoritetsspråk (artikel 14). I områden som bebos av ett betydande antal personer som tillhör en minoritet, ska staten sträva efter att så långt som möjligt se till att erbjuda tillfredsställande undervisning i och på språket. Majoritetsspråket ska dock alltid läras ut. Även här förstärks alltså skyddet när minoriteten bor samlat. Undervisning ska då även kunna erbjudas under vissa förutsättningar på språket, alltså regul- jär undervisning i ordinarie ämnen på minoritetsspråket. Minorite- terna har också rätt att inrätta och sköta sina egna privata utbild- ningsanstalter. Staten behöver dock inte bidra till finansieringen av själva institutionen (artikel 13). För att förstärka utbildningsrättigheterna och stödja jämlik- heten mellan personer som tillhör minoriteten och de som tillhör majoriteten ska staten, enligt ramkonventionen, där det är lämpligt främja åtgärder inom utbildning och forskning som leder till ökad kunskap om nationella minoriteters och majoritetens kultur, histo- ria, språk och religion. Det är det interkulturella som är i fokus, det vill säga hur minoritet och majoritet samspelat historiskt, språkligt, kulturellt och religiöst. Exempel på sådana verksamheter är att bereda lämpliga möjligheter till lärarutbildning och till gång till textböcker på minoritetsspråket eller om minoriteten eller om det interkulturella, samt att underlätta kontakter mellan studenter och lärare i olika befolkningsgrupper. Staten ska också främja möjlig- heter till tillträde till utbildning på alla nivåer för personer som tillhör minoriteter. Här återkommer alltså den grundläggande prin- cipen om att främja lika möjligheter för personer som tillhör majo- ritet och minoritet. Enligt delegationens direktiv ska utredningen lämna förslag på hur romers livsvillkor i samhället ska kunna förbättras. Ett av de viktigaste områdena är enligt delegationens mening utbildnings- situationen. Utbildning är den primära drivkraften bort från en ekonomisk och socialt marginaliserad position för både vuxna och barn. Situationen för den romska minoriteten i är långt ifrån tillfredsställande. Det har gått den romska minoriteten fick tillträde till utbildning men trots detta går långt ifrån alla romska elever ut med fullständiga betyg. Många elever lämnar . Det finns flera orsaker till detta och de samverkar sinsemellan. Den bristande närvaron och de många avhoppen kan förklaras av bl.a. bristen på romska förebilder såväl i själva skolvärlden som i det omgivande samhället. Även diskriminering, trakasserier, dålig kunskap om romer och deras rättigheter samt brister i skolan vad gäller upp- följning och stödåtgärder kan ses som orsak till lägre skolnärvaro och sämre studieresultat. En svag studietradition hos den äldre generationen är en annan viktig orsak. Föräldrar med dålig skol- underbyggnad kan leda till att deras barn inte blir motiverade till att studera och cirkeln sluts när barnen själva blir föräldrar med dålig skolunderbyggnad. I sammanhanget är det viktigt att påpeka att det saknas statistik över unga romer i vilket betyder att vi inte har någon samlad bild över hur utbildningsresultaten ser ut för romska ung- domar i jämförelse med andra ungdomsgrupper. Vad vi har är spridda rapporter och nedslag från olika kommuner. Variationen är stor bland romer, som vi tidigare beskrivit; det finns romska grupper som funnits i men även nyanlända romer och deras respektive situation, förutsättningar och behov ser olika ut. Det kan tyckas naturligt att nyanlända romer i landet inte har samma studieresultat som infödda svenskar men problemen gäller inte enbart de nyanlända romerna från och förklarar inte de sämre resultat som exempelvis Malmörapporterna visar för de svenska-, finska- och utomnordiska romer som levt i landet . 7.1.1Historik – romska barns skolgång infördes allmän folkskola i med skolplikt för både pojkar och flickor men det tog innan den obligatoriska skolgången uppfattades som en självklarhet även för den fattigaste delen av befolkningen. Myndigheterna införde repressiva åtgärder mot fattiga familjer som inte följde lagen om skolplikt. Exempelvis skulle barn som inte gick i skolan omhändertas. Men för att kunna gå i skolan krävdes att man var kommuninnevånare. De flesta romer omfattades därför inte av skolplikten då de sakande möjlig- het att bosätta sig. Det kom att dröja ytterligare innan svenska myndigheter fattade beslut om att romerna skulle ges möjligheter att bli bofasta och därmed få del av sina utbildnings- rättigheter. lades flera förslag om skolgång för de romska barnen. menade man inom skolan att de resandes barn hade särskilda problem, och skolans lösning var att placera dem i särskilda klasser (hjälpklass eller hjälpskola) (1943). Det fanns dessutom ett motstånd hos skolmyndigheterna att låta de romska barnen följa vanlig skolgång. I föreslog staten därför att man skulle införa undervisning för de romska barnen motsvarande den som fanns för barnen till de renskötande samerna – så kallad nomadundervisning. Förslaget ledde till att svenska staten 1943 gav stöd till en ambulerande skol- verksamhet för de romska barnen . Sommarkurserna pågick till 1958 med avbrott . Undervisningen pågick under en månad och omfattade läsning, skrivning, räkning samt någon form av syslöjd. Den organisation som drev detta var Stiftelsen . Av lärarnas rapporter från verksamheten framgick att den saknade resurser och att det var omöjligt att utföra effektivt skolarbete. Den månad som var avsatt till skoltid avbröts ofta, antingen av de lokala myndig- heternas restriktioner eller av romernas egna förflyttningar (RA 262, Stiftelsen vol. Även lärarnas tjänst- göringstider orsakade avbrott i arbetet eftersom de sällan stan- nande längre än och därefter ersattes av en annan lärare som stannade resten av månaden. Hans Caldaras (2002) har beskri- vit sommarundervisningen i sin bok ögon. När den ambulerande verksamheten lades ned 1958 var tanken att barnen skulle få undervisning i den kommun som föräldrarna vistades i. Det var först och som romska barn i större utsträckning fick börja i skolan (1976, Montesino Parra 2002). zigenarutredning (SOU 1956:43) slog fast att fasta bostäder var en förutsättning för att skolfrågan för romerna skulle kunna lösas. Samma utredning avfär- dade också det tidigare förslaget om en nomadskola och menade att det bästa för de romska barnen var att de skulle få ta del av skola i likhet med andra svenska barn. 1960 fastställdes att de romska barnen skulle integreras i den vanliga skolan och vid behov få särskild undervisning eller stödundervisning. Staten tillförde medel för sådan stödundervisning för högst per undervis- ningsgrupp (Kungl. Medlen utgick då skolorna kommunaliserades och medlen i stället fördelades kommunalt. Frågan om rätten till utbildning drevs också av flera romer i form av demonstrationer, kampanjer och uppvaktningar av bl.a. statsministern. (1963) skrev om utbildningsfrågan i sin bok , och drev även en kamp för rätt till utbildning för vuxna. I praktiken dröjde det ända in innan alla romer hade fått tillgång till bostad och därmed möjlighet till skolundervisning. I samband med att den gemensamma nordiska arbetsmarknaden infördes upphävdes också det speciella inreseförbudet mot romer efter krav från . I första hand kom de finska romerna men började invandringen av romer från de utomnordiska länderna och ännu senare från bl.a. . Flertalet av dessa senare anlända romer har kommit att omfattas av olika flykting- och integrationsprogram. Många av de barn (och deras föräldrar) som kom har i likhet med de svenska romerna bristfällig eller obefintlig skolgång i sina hemländer som en följd av olika sanktioner som det finns flera grupper med god utbildning. 7.1.2Rapporter om romska barns skolsituation De romska barnens skolsituation har belyst i ett antal rapporter . Sammantaget bekräftar dessa den bild som före- trädare för romer förmedlar. Rapporterna illustrerar också hur komplex frågan är och understöder därmed behovet av brett verkande åtgärder. har på regeringens uppdrag genomfört flera studier om romernas och andra nationella minoriteters situation i . Romer och den svenska skolan, , visade att romska elever hade hög skolfrånvaro och många inte fullföljde . Ett mycket litet antal fortsatte till gymnasiet. Man konstaterade att detta varierade beroende på deras bakgrund. i skolan – en fördjupad studie, , visar att bilden fortfarande präglas av att många elever har stor frånvaro och inte avslutar med fullständiga betyg. Endast ett fåtal går i realiteten vidare till gymnasieskolan och högskolan. Flera elever som intervjuats i studien har ambitioner att gå vidare till gymnasieskolan men når inte ända fram. Men det finns exempel som visar att skolans aktiva insatser ger resultat. Skolornas uppsökande verksamhet har till exempel bidragit till att motverka elevernas ogiltiga frånvaro. Att anställa assistenter med romsk bakgrund inom skolan har också gett positiva resultat. Problemet är dock att dessa insatser ofta är kortvariga och saknar långsiktig- het. drar bl.a. slutsatsen att särskilda satsningar för romska elever är motiverade och bör ha en långsiktig karaktär. belyste de romska barnens situation i två rapporter . Vi är rädda att förlora våra barn beskriver situationen för de romska barnen i utifrån . Där konstateras att de romska barnen i stor utsträckning lämnar och att detta gäller för fler flickor än pojkar som hoppar av. Titeln på rapporten speglar en rädsla som har sin grund i att barn under olika historiska perioder tagits från sina föräldrar av assimileringsskäl. omhän- dertas barn om deras närvaro i skolan är för låg (2006). Där påpekas också att den täta familjegemenskapen kan leda till att steget till skolans värld kan vara mycket stort. Skolan blir en plats där det romska barnet ofta känner att det får bekräftelse på att det kommer till korta och inte klara kraven. (1998 s. 23) och barnen är i skolan på majoritetssamhällets villkor. Rapporten menar att för att skapa en förbättring av de romska barnens situation är åtgärder som positiv särbehandling och tolk- ningsföreträde /../ något som på allvar borde diskuteras. En grundskola för alla (1999) är en intervjustudie över skolsituationen i som tar sin utgångspunkt i vilka attityder till utbildning som romska föräldrar och barn har och vilka faktorer som utöver föräldrarnas attityder påverkar barnen. Rapportförfattaren drar slutsatsen att de romska barnens och ungdomarnas möjligheter till att studera i hög utsträckning är beroende av sina egna, föräldrarnas och skol- världens attityder och önskemål. Att förändra attityd och inställ- ning kan ta generationer, och förändringar i utbildningsnivå kan därför troligen inte spåras förrän om ett par generationer. Allt arbete som bedrivs måste vara långsiktigt för att uppnå majoritets- samhället önskan om att ge alla barn samma förutsättningar obe- roende av var man är född eller vilken grupp man tillhör. Detta innebär, menar , att man inte bara ska ge ett visst stöd, utan tillräckligt stöd och lyssna på de förslag som kommer från romerna själva. Fler romska förebilder, fler vuxna romer i skolorna är återkommande önskemål från de intervjuade romerna. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering och Ombudsmannen mot etnisk diskriminering har i olika rapporter påvisar den utbredda diskrimineringen av nationella minoriteter inom utbildningsväsendet. Enligt sin undersökning –2003 fanns det tecken på att det utanförskap som många romska barn upplevde i skolan var ett hinder för att barnen kunde tillgodogöra sig rätten till utbildning på lika villkor. De intervjuade romerna menade att den diskriminering som de som vuxna utsattes för påverkade deras barns självuppfattning och medförde att de kände sig otrygga skolan. (DO 2004). vill att jag ska vara osynlig (2005) bekräftar bilden av utsatthet. Vid de rundabordssamtal som genomfördes lyftes några punkter bl.a. att barnen inte blir kallade till skolan om de uteblir från lektio- nerna; att kunskapen bland romska barn och ungdomar om sina rättigheter är låg och att de romska barnen ofta kan känna sig kluvna i sin identitet(sid. 16). (2009) genomförde på uppdrag av Delegationen för romska frågor en intervjustudie inriktad på åldersgruppen 16– och behandlar bl.a. kommunernas uppföljningsansvar vad gäller de ungdomar som lämnar utan att gå vidare till gymnasiet. I studien återges även de intervjuades syn på skola och utbildning. De intervjuade beskriver en situation där de måste hantera fördomar, misstänksamhet och isolering. Även föräldrarna har mötts av tysta blickar och andra markeringar. Mina föräldrar hade superkoll på skolan och samarbetade med lärare och så. De kom ofta på sådana föräldramöten och sånt. Så det var ju det, de stöttade mig och så, det var inte något problem med det. men det var väl, man märkte som liten så kände man att när min mamma och pappa kom till skolan så de andras föräldrar eller klasskompisarnas föräldrar, det var någon speciell blick de fick. Ja det var någonting som, ja där kommer de liksom eller någonting (ibid. s. 32). De problem i skolan som ungdomarna lyfter fram är bristen på kunskap om romsk kultur och historia och bristen på kvalificerad modersmålsundervisning. Andra problem är avsaknaden av romska förebilder och studietradition hemifrån. Ungdomarna uttrycker en stor enighet om vikten av att utnyttja de utbildningsmöjligheter som finns.