sou · GZB337 · 2011-04-20 00:00:00 — Streckade linjen kring föryngringarna i är ett löpande medelvärde på 3 år Källa: , J., Brøseth, H. & , L. Den skandinaviska järvpopulationen - status och utbredning. – Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. 5.2.1Säkra och sannolika föryngringar i och 2001 i skiljer man på säkra och sannolika föryngringar. En föryngring bedöms som säker om det har gjorts spår- eller synobservation av ungar vid en lya eller i dess närhet, eller om en järvunge har påträffats död vid lyplats. En föryngring bedöms som sannolik om man inte observerat ungar eller spår av ungar, men ett antal definierade kriterier har uppfyllts.13 Dessa kriterier har dessutom förändrats i , men inte i . Följaktligen ger antalet säkra föryngringar mer tillförlitlig information om minsta antalet föryng- 13 Brøseth, H. & , R. Vurderinger knyttet til overvåking av ynglelokaliteter hos jerv i og . ringar i populationen och skulle kunna ses som en säkrare indikation på att en observerad trend motsvarar en förändring i populationen (antal föryngringar) snarare än förändringar i kriterierna för hur en föryngring bedöms som sannolik. Antalet säkra föryngringar i och följer samma utveckling som totala antalet, med sannolika föryngringar inkluderade. Framförallt gäller detta i där antalet säkra föryngringar 2008 och 2010 var högre än det totala antalet föryngringar något av åren 1996–2007 (figur 5.3). Detta kan ses som en försäkran om att den observerade ökningen av antalet föryngringar är verklig. Figur 5.3 Totalt antal registrerade järvföryngringar (säkra och sannolika) i (streckad blå linje), samt antal registrerade säkra föryngringar i (heldragen blå linje) Källa: , J., Brøseth, H. & , L. Den skandinaviska järvpopulationen – status och utbredning. Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. Figur 5.4 Järvindivider i baserat på DNA insamlat . Delpopulationerna i olika färger och spridningsbarriärerna markerade Källa: , Norsk institutt for naturforskning (). Traditionellt har man delat upp den skandinaviska järvpopulationen mellan och , mellan län och fylken eller mellan förvaltningsområden i respektive land. finns emellertid genetiska data som stöder en mer biologiskt relevant uppdelning av delpopulationer, som dock inte är helt isolerade från varandra. rapport från norska NINA14 redovisar man en uppdelning i tre delpopulationer: (1) järvar i sydvästra väster om , (2) järvarna i östra upp till Nordland och hela den svenska populationen, samt (3) järvar i Troms, Finnmark och norra (figur 5.4). I norr skiljs populationerna åt av en dalgång som sträcker sig österut från och långt in i . Området är , låglänt och dominerat av sjöar och våtmarker. Delpopulationen i sydvästra skiljs från övriga av Østerdalen, som med sin koncentration av infrastruktur tycks fungera som en spridningsbarriär (figur 5.4). Denna sydvästra delpopulation har begränsat genutbyte med huvudpopulationen och har visat sig vara genetiskt skild från den. Det är den minsta och troligen mest sårbara av de tre delpopulationerna. Genom analys av DNA-material har forskare vid dokumenterat 55 individer och beräknat att denna delpopulation bestod av knappt 70 individer . Detta är en minskning på från 2008,15 men mellanårsvariationen i reproduktionsframgång är så stor att det inte kan dras några tydliga slutsatser. Om man ser på utbredningen av föryngringar i södra är det dock troligt att den sydnorska delpopulationen kommer att växa samman med huvudpopulationen. Delpopulationen i (Finnmark och delar av Troms) är också genetiskt skild från huvudpopulationen söder därom, även om det har dokumenterats viss invandring från söder. Dessutom har analyser visat att den genetiska variationen hos järvar i Troms och Finnmark är lägre än hos järvar i och , vilket kan tyda på att populationen i varit relativt liten och haft begränsat utbyte med de andra delpopulationerna. Särskilt i perifera delar av utbredningen (fjordarmar) har man sett en betydande grad av inavel, vilket kan förväntas i en koloniserande population med gles utbredning. Järvarna i norra hör genetiskt sett till samma nordnorska population och det finns även spår av genetiskt utbyte med övriga finska och ryska järvpopulationer.16 17 14Flagstad, Ø., m.fl. 2009. DNA-basert overvåking av den skandinaviske jervbestanden vinteren 2009. 17Øystein Flagstad, muntlig uppgift. Genetiska analyser som gjordes på DNA-material insamlat visade att de flesta järvarna i och skogsland var nära besläktade och hade rekryterats från föryngringar inom beståndet, härstammande från 2–4 individer.18 har det inte gjorts någon detaljerad analys av den genetiska situationen i denna delpopulation. Men har antalet järvföryngringar i ökat framförallt i östra delarna av länet. Det innebär att avståndet mellan huvudpopulationen och skogsbeståndet minskat. Det kan rentav vara så att det är en kontinuerlig utbredning av järv från ner till skogslandet i och län.19 Enligt en sårbarhetsanalys med demografiska data från Svenska järvprojektet krävs minst 22 reproducerande honor (= ), motsvarande en population om 90 djur, för att det ska vara risk att populationen ska dö ut inom 100 år.20 Denna analys byggde dock delvis på optimistiska antaganden (bland annat att alla 3-åringar reproducerar sig och att ungöverlevnaden är högre än den observerade). Dagens järvpopulation bestående av cirka 174 honor i och cirka 94 i är betydligt större än minimisiffran från sårbarhetsanalysen, vilket är betryggande. Om delpopulationerna vore helt avgränsade från varandra och man tillämpade analysens slutsatser på var och en av dem skulle läget vara mindre betryggande, men i realiteten kan de knappast anses vara helt isolerade från varandra (figur 5.4).21 Enligt mycket preliminära resultat från en ny sårbarhetsanalys av den svenska järvstammen med nya data från är möjligheten att göra trovärdiga beräkningar för järvens populationsutveckling framåt mycket begränsad om man tar 18Hedmark, E. & , H. monitoring of two newly founded Scandinavian wolverine populations. Conservation Genetics 8: 843-852. 19Persson, J., Brøseth, H., & , L. Den skandinaviska järvpopulationen – status och utbredning. Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. 20Sæther, B.-E. Management strategies for the Scandinavian wolverine: practical application of stochastic models in Population Viability Analysis. 69: 1001-1014. 21Jens , muntlig uppgift. hänsyn till osäkerheten i befintliga data. Ett mer fruktbart alternativ är att se på inverkan av snötäckets minskning till följd av global uppvärmning: eftersom järven är helt beroende av vårsnön för sin reproduktionen så blir snötäcket en absolut begränsning. Vid ett snötäcke som minskar till hälften jämfört med skulle enligt analysen den minsta livskraftiga populationsstorleken vara 120 föryngringar, motsvarande 650–880 järvar (med antagandet högst utdöenderisk ).22 Väljer man populationens storlek 1995 som referens så är bästa uppskattning () cirka 70 svenska föryngringar. Med en uppskattad norsk population om cirka 30 föryngringar blir den skandinaviska siffran 100 föryngringar, motsvarande cirka 650 individer. Dessa siffror är dock relativt osäkra. En annan utgångspunkt kan vara den bevarandebiologiska tumregeln att den genetiskt effektiva populationsstorleken bör ligga på minimum 50 individer för att undvika inavel. Med en kvot mellan effektiv och faktisk population på 0,32 (± 0,11) vilket är ett genomsnitt för flera arter,23 blir den minsta populationsstorleken då 117–238 individer. Tillämpar man istället den mera långsiktiga bevaranderegeln om en effektiv populationsstorlek på minst 500 individer för att bibehålla genetisk variation på , blir motsvarande siffror 1 170– 2 380 individer. Utredningen gör bedömningen att referensvärdet bör vara 1 100 järvar för , vilket för svensk del skulle innebära 130 föryngringar eller 850 individer, givet nuvarande fördelning av populationen och beståndsmål. Detta värde ligger i nedre delen av intervallet för 500-regeln, men ändå betryggande över det värde som analysen av snötäcke ovan kom fram till. Med tanke på populationens goda utveckling och expansionen i skogslandet så är det sannolikt att referensvärdet kommer att nås . är det även önskvärt att få till en mer sammanhängande population i , främst för att undvika eventuella inavelsproblem i delar av . Trenden är dock positiv genom att den skandinaviska populationen tillväxer. 22Chapron, G & , J. What is a viable wolverine population in ? Rapport , SLU . 23Palstra, F.P. & Ruzzante, D.E. Genetic estimates of contemporary effective population size: what can they tell us about the importance of genetic stochasticity for wild populations persistence? Molecular Ecology, 17: 3428–3447. Enligt en tidigare analys utgörs cirka hälften av den skandinaviska halvön av lämplig livsmiljö för järv, huvudsakligen i området norr om och Gävleborg.24 Detta är en försiktig bedömning eftersom analysen till stor del bygger på data från järvens utbredning i fjällområden och troligen underskattar livsmiljöns kvalitet i delar av norra och skogslandskap i , samt delar av Trøndelag, Møre og Romsdal, Hedmark och Oppland fylken i . Dessutom har järven ännu inte koloniserat fjällområdet runt Hardangervidda centralt i södra där det finns stora områden med lämplig livsmiljö. Slutsatsen blir att järvpopulationen ännu befinner sig under den biologiska bärförmågan och att det finns utrymme för avsevärt fler järvar än . Det största hotet mot järven är illegal jakt. En studie av sändarförsedda järvar i visade att den årliga vuxendödligheten inklusive bekräftad illegal jakt låg kring . Om man räknar in även sannolika fall av illegal jakt stiger siffran till , varav de naturliga dödsorsakerna utgör . Dessa andra dödsorsaker är bland annat legal jakt, skada/sjukdom, lavin samt inomartsstrid.25 Den skandinaviska järvpopulationen har inte gynnsam bevarandestatus. Förutsättningar finns dock för järven att nå god bevarandestatus inom en relativt snar framtid. Järvens utbredningsområde omfattar större delen av fjällområdet i , en utbredning som fortsatt att expandera successivt . I all huvudsak förekommer järven i alpin zon, de skogslevande järvarna utgör ingen definierad popula- 24Lande, U.S. Potensielle leveområder for store rovdyr i Skandinavia: GIS-analyser på økoregionalt nivå. 25Beräkningen baseras på uppgifter i , J., Brøseth, H. & , L. Den skandinaviska järvpopulationen – status och utbredning. Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. Utbredningsområdet för järven är betydligt större nu än det var 1995, som dess potentiella livsmiljö kan anses omfatta ungefär häften av skandinaviska halvön och alltså ger rum för en betydligt större population . Det nuvarande utbredningsområdet motsvarar referensvärdet. Populationen visar en tilltagande trend, både den totala skandinaviska järvpopulationen och den svenska delpopulationen har ökat . Både i och i registrerades det högsta antalet föryngringar sedan inventeringarna startades (figur 5.2). Det svenska etappmålet om 90 föryngringar har överskridits två av , men det är värt att nämna att en tredjedel av föryngringarna registrerats som sannolika, alltså ej fullt ut bekräftade, vilket ger en viss osäkerhet kring den faktiska populationens storlek. Med uppskattningsvis 650 järvar i är antalet lägre än referensvärdet för populationsstorlek. Det är angeläget att ta reda på graden av genflöde inom den skandinaviska populationen och mellan den skandinaviska och näraliggande (finska och ryska) populationer. På lång sikt kan förbindelsen med östliga populationer vara viktig för att säkerställa tillförsel av ny genetisk variation. Rörligheten för järven är i princip fri inom Fennoskandia utom i finska , men avståndet mellan de skandinaviska och finska populationerna är så långt att utbytet är osäkert (genetiska data saknas ). Det som kan sägas är att den nordnorska populationen har begränsat utbyte med den södra populationen i , som den nordligaste finska populationen och den nordnorska populationen genetiskt sett är samma population.26 Framtidsutsikterna är relativt goda i , men i kommer populationen att minska något genom reglerande jakt, eftersom det nationella målet överskrids. Den sydvästra delen av den norska populationen är också relativt isolerad, vilket gör den sårbar på grund av sin begränsade storlek. Bedömningen att järven inte har gynnsam bevarandestatus stöds av järvens rödlistning: i anges den som Sårbar, medan den i är klassificerad som Starkt hotad. Järvpopulationen i både och inventeras på en nivå som med internationella mått är mycket omfattande och robust. 26 Flagstad, Ø., m.fl. 2009. DNA-basert overvåking av den skandinaviske jervbestanden vinteren 2009, 600. Det har i bedömningen antagits att järvpopulationen huvudsakligen förekommer i den alpina biogeografiska regionen. De skogsjärvar som förekommer i och utgör ur biologisk synvinkel ingen separat population, även om genetiska data tyder på att de initialt haft begränsat utbyte med huvudpopulationen. Det förefaller nu som att de två bestånden börjat växa samman.27 Tabell 5.1 Bedömning av järvens bevarandestatus enligt rovdjursriktlinjernas åtta kriterier. Enligt riktlinjerna måste alla kriterier vara uppnådda för att statusen ska vara gynnsam Stabil eller ökande populationsstorlek Stabilt eller ökande utbredningsområde Populationsstorlek och utbredningsområde större än när direktivet trädde i kraft Referensvärdet för populationsstorlek har nåtts Referensvärdet för utbredningsområde har nåtts Det finns förbindelse inom och mellan populationer inom: ja, mellan: ? 27 , J., Brøseth, H., & , L. Den skandinaviska järvpopulationen – status och utbredning. Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. Utredningens bedömning: Lodjurets bevarandestatus i är gynnsam. Populationen visar en stabil trend över . har 250 lodjursfamiljegrupper, motsvarande 1 500 individer. Referensvärdet för den svenska delen av populationen bör vara 1 200 individer. antog 2009 nya mål för lodjurspopulationens storlek, miniminivån på 300 årliga föryngringar kompletterades med att lodjurspopulationen kan variera ned till 250 föryngringar under förutsättning att spridningen fortsätter i och minskningen av antal lodjur inom renskötselområdet inte behöver motsvaras av samma ökning utanför renskötselområdet.1 nationella beståndsmål sattes av 2004 till 65 årliga föryngringar.2 Lodjuret (Lynx lynx) förekommer i stora delar av , främst i de norra och mellersta delarna. Historiskt sett har utbredningen varierat starkt i och med att populationens storlek reglerats, främst genom jakt. De tätaste bestånden finns nu i skogs- och mellanbygder i ett stråk från till , längs och i delar av renskötselområdet. De viktigaste biogeografiska regionerna är alpin och boreal, men lodjuret är sakta på väg att etablera sig även i den kontinentala regionen (figur 6.1). Den svenska lodjurspopulationen är en del av en skandinavisk population, som även har ett visst genetiskt utbyte med den finska. 2008/09:210, bet. 2009/10:MJU8, rskr. 2009/10:7. 15, 2003-2004. I förekommer lodjuret främst i de östliga delarna mot svenska gränsen och i , med en glesare population längst i norr. I förekommer lodjur i alla län, men det huvudsakliga utbredningsområdet för lodjur ligger åt söder och öster. En del av populationen i finska har sporadisk förbindelse med den skandinaviska.3 Som referensområde föreslås den alpina och boreala regionen, i och begränsad till fastlandets skogs- och mellanbygder. Det ger en yta som är tillräcklig för att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus och motsvarar i huvudsak det område där lodjur stationärt eller tillfälligt förekommer . Referensområdet behöver inte nödvändigtvis i sin helhet hysa etablerade familjegrupper. Vid beräkningen av referensutbredningsområdet har hänsyn tagits till att flera rovdjursarter samexisterar inom delar av landet. 3 , M. (red.) Övervakning av viltstammarna i . Riistaja kalatalous – Selvityksiä 21/2010. Figur 6.1 Karta över lodjursfamiljegrupper (kryss) i och . Gult visar låg täthet och rött hög täthet, baserat på buffertzoner om runt varje lodjursfamiljegrupp Källa: Rovdata, Norsk institutt for naturforskning, . För lodjur anges populationsstorleken vanligtvis i antal familjegrupper, dvs. hona åtföljd av sina årsungar. Antal individer i populationen kan uppskattas genom att multiplicera antalet lodjursfamiljegrupper med en omräkningsfaktor på ungefär 6.4 Detta är dock ett ganska grovt mått på populationsstorleken, eftersom denna omräkningsfaktor varierar mellan år och mellan områden. Ett ungefärligt riktvärde för antalet könsmogna individer i populationen (det som rapporteras enligt art- och habitatdirektivet) är 4 gånger antalet familjegrupper.5 Några nuvarande och historiska svenska lodjursbestånd redovisas i tabell 6.1.6 7 Trots den internationellt sett höga kvalitén på lodjursinventeringen i så har inventeringarna några felkällor som delvis varierar mellan åren. med dåligt snötäcke kan endast en begränsad del av utbredningsområdet inventeras, medan år med god snötillgång kan innebära heltäckande inventering. När bara delar av området inventerats baseras beståndssiffrorna på beräkningar, vilket ger ökad osäkerhet. har det även visat sig att själva inventeringsmetodiken (den så kallade avståndsregeln) i vissa fall tillämpats felaktigt. Vilken betydelse detta har för skattningsfelet för antal familjegrupper beror huvudsakligen på tätheten i det inventerade lodjursbeståndet. I täta bestånd underskattas den verkliga populationsstorleken och i glesa bestånd överskattas den. Det är ovisst i vilken grad dessa effekter tar ut varandra. Generellt sett är bedömningen av populationsstorlek på individnivå mer pålitlig sett . Utanför renskötselområdet registrerades /1996 totalt 159 föryngringar av lodjur. Inventeringarna utfördes i Svenska Jägareförbundets regi och omfattade delar av det dåvarande utbred- 4Andrén, H., m fl. Estimating total lynx Lynx lynx population size from censuses of family groups. 8: 299–306. 5Andrén, H. och Liberg, O. 2009. Inventering av lodjur – felkällor och naturlig variation. – Fakta Vilt och Fisk Nr 5, 2009. 6Liberg, O., , H. (2006): Lodjursstammen i –2004. En utvärdering av inventeringsresultat och metoder. Rapport /, SLU. 7Andrén, H., m fl. Den svenska lodjurspopulationen 2009-2010 samt prognos –2012. – Inventeringsrapport från Viltskadecenter –4, , SLU. Utanför renskötselområdet bör därmed funnits minst 700–900 individer . För renskötselområdet finns endast grova uppskattningar eftersom täckande inventeringsuppgifter i stort sett saknas, med undantag för . Enligt bedömningar av och samebyarna omfattade stammen omkring 350–400 individer, varav ungefär hälften i . Baserat på ovanstående kan den svenska lodjursstammen totalt ha omfattat omkring 1 050–1 300 individer . Artdatabankens officiella siffra för var 700 lodjur i hela . Därefter har populationen tillväxt till en högsta siffra om cirka 1 900 djur , varefter lodjurspopulationen minskade, framförallt i renskötselområdet, där minskningen börjat redan tidigare. kan dock ingen statistiskt säkerställd förändring av antal lodjursfamiljegrupper ses varken i eller fram till (figur 6.2). har lodjurspopulationen tillväxt med i genomsnitt per år.8 149 (122–162)* 175–216 ? 251 (224–264)* Antal individer , ca *Beräknade värden ? Lodjuren i är en del av en gemensam skandinavisk population som omfattar cirka 2 000 lodjur totalt. inventerades i 75-80 familjegrupper av lodjur vilket motsvarar cirka 441- 470 individer.9 Om man till detta lägger det finska beståndet som uppges vara 2 200–2 300 djur10 (det har påvisats ett visst inflöde av gener från 8Baserat på siffror redovisade i Liberg, O., , H. Lodjursstammen i –2004. En utvärdering av inventeringsresultat och metoder. Rapport /, SLU. 9Brøseth, H., Tovmo, M. & , J. Minimum antall familiegrupper, bestandsestimat og bestandsutvikling for gaupe i i 2010. 10Wikman, M. (red.) Övervakning av viltstammarna i . Riistaja kalatalous – Selvityksiä 21/2010. i främst Norrbotten11) så består en glest sammanbunden Fennoskandisk lodjurspopulation av drygt 4 000 individer. Figur 6.2 Antal lodjursfamiljegrupper i , och /1998 /2010, omräknat till total population med felmarginalen markerad Källa: , H., , SLU. Enligt en sårbarhetsanalys genomförd 199912 så bör lodjuret ha en minsta populationsstorlek om 100-500 individer (beroende på tillväxttakten i populationen) för att beståndet ska ha risk att dö ut . Analysen utgår dock från en förenklad bild av verkligheten och bortser från genetiska faktorer, så siffran bör användas med försiktighet. Det kan också nämnas att rovdjursriktlinjerna rekommenderar utdöenderisk som gräns, vilket för ovannämnda analys skulle innebära lägre siffror. Ur ett rent demografiskt perspektiv visar alltså gjorda analyser att det bara krävs några hundra individer för långsiktigt bevarande. 11Flagstad, Ø., m fl. Foryngringer i den svenske gaupebestanden i 2006 belyst fra genetisk analyse av spillning. 12Andrén, H. & Liberg, O. Demografi och minsta livskraftiga population hos lodjur. CBM:s Skriftserie 1: 119-123. Om hänsyn även tas till förlusten av genetisk variation bör nivån läggas högre. Ett mycket långsiktigt mål för artbevarande innefattar även bevarandet av av den genetiska variationen, vilket i allmänhet betyder en genetiskt effektiv population om minst 500 individer (den s.k. 500-regeln). Detta får anses vara ett mycket ambitiöst mål för stora rovdjur, i synnerhet om bedömningen görs för ett enskilt land. För lodjuret skulle det innebära en minsta population om 1 162–2 380 individer. Lodjurspopulationen i ligger kring 600 genetiskt effektiva individer (räknat på en effektiv populationsstorlek om av inventeringssiffrorna).13 För som helhet anser utredningen att referensvärdet för gynnsam bevarandestatus bör anges till 1 560 individer, vilket med dagens fördelning av populationen blir cirka 1 200 individer för svensk del. Detta motsvarar ungefär 200 familjegrupper, dvs. något under dagens nivå. Lägger man till detta ett visst genetiskt utbyte med det finska beståndet har man en tillräckligt stor population för att även klara stora naturliga fluktuationer och bibehålla den genetiska variationen på lång sikt. De två viktigaste populationsreglerande faktorerna för lodjur är jakt och födotillgång. Lodjuren lever i den norra delen av utbredningsområdet främst av ren och i viss mån småvilt, i den södra delen av rådjur och övrigt småvilt. Det finns nu tecken på att bytestillgången bromsar populationstillväxten i förvaltningsområdet. Jaktuttaget (legal jakt) i har ökat från cirka 100 lodjur 2008/2009 till cirka 160 djur 2009/2010, vilket framförallt påverkat populationsutvecklingen negativt inom Norra förvaltningsområdet.14 13Palstra, F. P. & Ruzzante, D. Genetic estimates of contemporary effective population size: what can they tell us about the importance of genetic stochasticity for wild populations persistence? Molecular Ecology, 17: 3428 – 3447. 14Andrén, H., m.fl. 2010. Den svenska lodjurspopulationen 2009–2010 samt prognos för 2011-2012. – Inventeringsrapport från Viltskadecenter 2010-4, , SLU. års jakt i fälldes totalt 134 djur, vilket är den högsta siffran . Detta höga uttag kommer sannolikt leda till en nedgång i det norska beståndet under 2011.15 Livsmiljön för lodjuren i utgörs av både alpin och boreal zon och trenden är stabil. som helhet utgörs till mycket stor del av potentiellt lämplig livsmiljö för lodjuret.16 Att sätta det maximala möjliga livsutrymmet som referens för utbredningen är dock inte nödvändigt för att uppnå gynnsam bevarandestatus. Legal och illegal jakt är sammantaget den viktigaste dödsorsaken bland lodjuren. Den legala lodjursjakten (licensjakt) sker på en nivå som beslutas av . Särskilt inom den norra delen av utbredningsområdet har jakten orsakat en tydlig nedgång i populationen.