sou · GZB337 · 2011-04-20 00:00:00 — Det innebär inte nödvändigtvis att bedömningen måste göras tillsammans utan det innebär snarare att i sin bedömning tar hänsyn till antal, utbredning etc. i grannländerna, i första hand . För att underlätta den rapportering som regeringen ska göra till har utredningen valt att följa strukturen i rapporteringsmallar. Det innebär att bedömningar av populationernas utbredningsområde, storlek, livsmiljö och framtidsutsikter vägs samman i en samlad bedömning av respektive arts bevarandestatus i . Utredningen redovisar även för varje art hur utfallet blir i förhållande till de åtta kriterier som beskrivs i rovdjursriktlinjerna. Utredningens bedömning: Vargens bevarandestatus är inte gynnsam i , trots att antalet vargar stadigt ökat de senaste tre decennierna. Det avgörande problemet, som behöver åtgärdas i ett första steg, är den mycket höga inavelsgraden i det nästan helt isolerade skandinaviska beståndet. Läget bedöms vara allvarligt men möjligt att förbättra. Målsättningen bör vara att minska inavelsgraden från dagens till . Det skandinaviska vargbeståndets genetiska utbyte med östliga vargbestånd måste förbättras för att en gynnsam bevarandestatus ska kunna uppnås. I ett andra steg, när inavelsgraden har sänkts, bör det skandinaviska vargbeståndet öka i storlek. Det är nödvändigt för att sänkningen av inavelsgraden ska bli bestående och inte alltför mycket genetisk variation ska förloras. Som ett provisoriskt referensvärde för den svenska delen av det skandinaviska vargbeståndet föreslår utredningen 450 vargar. Enligt senaste beslut om rovdjurspolitiken är etappmålet för varg (Canis lupus) minst 20 föryngringar och högst 210 individer i Sverige.1 Etappmålet inkluderar även revir på gränsen mellan och . Det angivna maximala antalet individer gäller enligt beslutet fram till dess att effekterna av vargbeståndets utveckling inom och bedömningen av bevarandestatus har utvärderats och redovisats. Enligt regeringen innebär det då utvärderingen ska överlämnas till regeringen.2 har tillsatts för att göra denna utvärdering, som delvis redovisas i detta delbetänkande. I det beslut som fattade 2001, då etappmålet om minst 20 föryngringar fastställdes, ingick att förekomst av varg i renskötsel- 2009/10:MJU8, rskr. 2009/10:7. 2008/09:210. området i huvudsak ska begränsas till de områden utanför renskötselns åretruntmarker där den gör minst skada.3 I har satt upp målet att det ska vara minst 3 helnorska föryngringar inom den s.k. vargzonen i sydöstra som består av delar av , , och Hedmark fylke.4 I övriga delar av , dvs. större delen av landet, tillåts inte vargen att etablera sig stationärt. Målen om antal föryngringar har nåtts i både och . Vargarna i utgör en del av en ursprungligen sammanhängande vargpopulation i och norra . Det finns fortfarande ett visst men mycket begränsat utbyte mellan vargarna i och de som finns i och ryska , främst genom invandring av enstaka individer till från . Sannolikt rör sig vargar då och då även mellan ryska och andra områden i och de baltiska länderna där varg också förekommer. Studier av vargpopulationer i , och visar att genetisk isolering kan uppstå även om det inte finns några fysiska barriärer, s.k. isolation by distance.5 6 Inom förekommer vargen stationärt och reproducerande i (främst i , , , , och ) och i angränsande delar av (figur 3.1). Tillfälliga förekomster finns registrerade i större delen av (figur 3.2). Mönstret är sannolikt detsamma i . 2000/01:57, bet. 2000/01:MJU9, rskr. 2000/01:174. 5Pilot, . m.fl. 2006: Ecological factors influence population genetic structure of European grey wolves. Molecular Ecology 15:4533-4553. 6Aspi, J. m.fl. 2009: Genetic structure of the northwestern Russian wolf populations and gene flow between and . Conservation Genetics 10: 815-826. Figur 3.1 Utbredningen av vargflockar (familjegrupper) och revirmarkerande par i oktober– februari /10 Källa: Skandulv, statusrapport /10 Figur 3.2 Observationer av varg i registrerade i databasen av länsstyrelserna (2005/06– 2011/12). Kartan visar registrerad förekomst. Samma varg kan representeras av flera prickar i kartbilden. Innanför den blå linjen har samtliga vargrevir med familjegrupper eller revirhävdande par registrerats . De gröna linjerna visar gränserna mellan de biogeografiska regionerna, se figur 2.1 för förklaring De skandinaviska vargarnas kärnförekomst inom vilken föryngring sker finns i stort sett enbart inom den boreala regionen (figur 3.2). Enstaka vargar på vandring kan röra sig över hela , inklusive i den alpina regionen i norr (fjällvärlden) och i den kontinentala regionen i söder. Vargen har historiskt () förekommit i stort sett i hela Skandinavien.7 Ursprungligen har det sannolikt funnits ett mer eller mindre sammanhängande utbredningsområde över stora delar av och norra . Det potentiella utbredningsområdet för vargpopulationen är därmed mycket stort. Vargens nutida potentiella utbredningsområde begränsas i viss utsträckning av tätorts- och stadsbebyggelse, infrastruktur och industrimark samt av öppen jordbruksmark. Som referens för utbredningsområdet i föreslås hela den boreala regionen förutom . Det ger förutsättningar för ett vargbestånd med gynnsam bevarandestatus. Referensvärdet innebär dock inte att det behöver vara stationär förekomst inom hela detta område. Detta bör till stor del gälla renskötselområdet inom den boreala regionen.8 Det är dock utredningens bedömning att renskötselområdet måste räknas in i referensvärdet för att möjliggöra invandring av vargar österifrån. Tillfälligt men regelbundet förekommer även varg i den alpina regionen. Utredningens bedömning är dock att det inte finns ett naturligt underlag för etablering av varg i fjällen. Förutom tamren saknas större populationer av bytesdjur. Den alpina regionen räknas därför inte in i referensvärdet. 7Lande m.fl. 2003: Potensielle leveområder for store rovdyr i Skandinavia: GIS-analyser på et økoregionalt nivå. 8Renskötselområdets geografiska avgränsning är delvis omtvistad. Frågan behandlades av för renskötselområdet, SOU 2006:14. Vargen var nästintill utdöd i – 1990. Den fridlystes 1966 i och 1972 i . Det nuvarande beståndet bygger på tre invandrade vargar som etablerade sig i . Den första etableringen kan dock ha skett tidigare på den norska sidan av gränsen.9 Beståndet har senare fyllts på med två östliga invandrare (och eventuellt med ytterligare en, se s. 41). ökade vargbeståndet med i genomsnitt . fanns det cirka 100 vargar. Tabell 3.1 Antal vargar i /10 fördelat på land och familjegrupper, revirmarkerande par, andra stationära vargar och andra vargar. Översikten bygger på upplysningar från perioden – . Även de vargar som dött ingår i siffrorna, se vidare i texten Gränsen Sv/No Källa: Skandulv, statusrapport /10. Baserat på inventeringar i fält uppskattades det skandinaviska vargbeståndet (i och ) /10 till mellan 252 och 291 individer (tabell 3.1). (Enligt forskningsprojektet motsvarar det uppskattningsvis 100–120 könsmogna individer, det mått som artikel 17-riktlinjerna efterfrågar.) Den uppskattningen tar dock inte hänsyn till de vargar som rapporterats döda , inklusive de som sköts under de norska och svenska licensjakterna. Om man räknar bort de 50 vargar som rapporterats döda (varav 28 sköts under den svenska licensjakten 2010) fanns det senvintern 2010, före födseln av valpar, uppskattningsvis 202–241 individer. I verkligheten är troligen antalet något lägre eftersom det också dör vargar som aldrig upp- 9 , H. 2010: Vargen – den jagade jägaren. 24–25. täcks (det kan t.ex. vara vargar som dör naturligt eller på grund av illegal jakt). Figur 3.3 Kända döda vargar i /10 (oktober–april) Källa: Inventeringsrapport från Viltskadecenter 2010-2 Dödligheten kompenseras helt eller delvis av att det föds nya valpar , oftast i . Hur många föryngringar som lyckas (dvs. vargpar som får valpar) går först att fastställa under den påföljande vintern. har totalt 29 föryngringar bekräftats i (varav 24 i , tre i och två på gränsen mellan och ). Kullstorleken i det skandinaviska vargbeståndet varierar, men låg genomsnittligt för perioden –2009 på 3,6 valpar (när valparna räknas vid första spårsnön).10 Det innebär att det kan ha tillförts 100 individer till beståndet genom födsel av valpar. /licensjakt har beståndet minskats igen. I sköts 19 vargar, vilket var en mindre än den tilldelade kvoten på 20 djur. I finns tillstånd för att skjuta 8 vargar /11. I både och avlivas dessutom ett antal vargar efter beslut om skyddsjakt, och dessutom förekommer ett antal dödsfall av andra orsaker. –har det registrerats totalt 38 döda vargar. En rimlig bedömning är att den totala (kända) dödligheten /11 hamnar på samma nivå som 2009/10, dvs. ett femtiotal vargar. Med myndigheternas uppdrag att reglera vargbeståndet så att det är minst 20 föryngringar och högst 210 individer i och minst 3 föryngringar inom och inga utanför den begränsade vargzonen i så kommer sannolikt det skandinaviska vargbeståndet att vara ungefär lika stort som . Det kan dock konstateras att förvaltningen har fått ett nästintill omöjligt uppdrag att hålla vargbeståndet inom de nivåer som beslutats om i . För att garanterat ha minst 20 föryngringar är det mycket svårt att begränsa antalet individer till 210, särskilt om hänsyn ska tas till naturliga fluktuationer. Den årliga tillväxten i det skandinaviska vargbeståndet har /2000 fram till den svenska licensjaktens införande /10 varit i genomsnitt 17 %.11 Beståndets utveckling i framgår av figur 3.4. 10Sand, H. m.fl. 2010: Den skandinaviska vargen. En sammanställning av kunskapsläget från det skandinaviska vargforskningsprojektet 1998–2010. Rapport till Direktoratet for naturforvaltning i . Figur 3.4 Vargbeståndets tillväxt i /99 till 2009/10. Diagrammet visar antalet stationära individer, vilka utgör 80– av antalet individer i hela beståndet Källa: Viltskadecenter. Hur det skandinaviska vargbeståndet på lite kommer att utvecklas är betydligt mer osäkert. Hänsyn måste då tas till att beståndet är baserat på ett fåtal individer. Beståndet är dessutom nästan helt isolerat från övriga delar av den större nordeuropeiska vargpopulationen. Det innebär att det skandinaviska vargbeståndet uppvisar hög grad av inavel och låg genetisk variation. /registrerades en invandrad varg från /först i och och mars i sydöstra , där den var i kontakt med det reproducerande skandinaviska beståndet. Det ger ett visst hopp om att fortsatt naturlig invandring är möjlig. sövdes och flyttades vargen från till län. Svenska forskare har gjort ett flertal analyser och bedömningar av det skandinaviska vargbeståndet livskraftighet. Det har dels gjorts sårbarhetsanalyser baserade på huvudsakligen demografiska data, dels analyser av inavelsgrad och betydelsen av invandring. Olika forskargrupper har kommit fram till delvis olika slutsatser. För att få en objektiv bedömning av vad som krävs för ett livskraftigt vargbestånd i och har utredningen låtit en internationell vetenskaplig panel gå igenom den vetenskapliga litteraturen på området och göra en oberoende bedömning. Panelens viktigaste slutsatser är: De skandinaviska vargarna är kraftigt inavlade. Åtgärder måste vidtas för att minska inavelsnivån. Det faktum att populationen tillväxer kan inte tas som intäkt för att inaveln inte är något problem. Det är snarare de gynnsamma förutsättningarna med gott om byte som ger en hög tillväxt. Med ytterligare högre inavel kan situationen snabbt försämras. Inaveln kan endast åtgärdas genom att föra in nytt genetiskt material, antingen genom naturlig invandring av vargar från /eller genom utplantering. Ett kortsiktigt mål för att reducera inaveln bör vara att få ned inaveln från nuvarande till . För att åstadkomma detta krävs 5–10 genetiskt effektiva invandrare (dvs. som reproducerar sig) per generation, vilket motsvarar 1–2 genetiskt effektiva invandrare . Om invandringstakten kan ökas ytterligare går det att reducera tiden, vilket skulle vara en fördel. Även efter det att inavelsgraden sänkts till krävs att invandringen ligger på en relativt hög nivå, 0,5–1 genetiskt effektiv invandrare ,12 annars kommer inaveln att öka igen. En livskraftig vargpopulation utgörs av åtminstone 3 000–5 000 individer i , och ryska . Historiskt och genetiskt utgör bestånden i dessa geografiska områden en gemensam vargpopulation. 12 Enligt beräkningar av och redovisade till som ett underlag till regeringsuppdrag om rutiner för införsel och utplantering av varg (M2010/1524/Na). Uppgiften fanns inte tillgänglig för forskarpanelen, men har lagts till här eftersom den stödjer panelens slutsatser. Den vetenskapliga panelens fullständiga rapport återfinns i bilaga 3. I rapporten finns närmare beskrivet vilka slutsatser de olika forskargrupperna dragit samt referenser till vetenskapliga artiklar och andra publikationer. Utredningens bedömning är att för att uppnå gynnsam bevarandestatus krävs att inavelsgraden i det skandinaviska beståndet sänks betydligt. Målsättningen bör vara att minska inavelsgraden från dagens till genom att nya gener tillförs. Detta behöver åtgärdas i ett första steg. För att undvika återkommande problem med inavel och förlust av genetisk variation måste det skandinaviska vargbeståndets genetiska utbyte med östliga vargbestånd förbättras. Hur stort det skandinaviska vargbeståndet behöver vara på hänger samman med hur stort genetiskt utbyte som kan upprätthållas med vargbestånden i och . Det hänger också samman med hur stort genflödet är vidare österut och hur vargbestånden i och utvecklas. Det kan ändå fastslås att det skandinaviska vargbeståndet behöver vara större än för att inavelsgraden inte ska öka alltför snabbt vid isolering. Beståndet är relativt isolerat och det kan inte uteslutas att det , åtminstone tillfälligt, kan bli isolerat igen även om insatser görs för att öka invandringen. Ett dubblerat bestånd (500 individer) skulle ge en mer långvarig effekt av den sänkning av inavelsgraden som utredningen rekommenderar i ett första steg.13 Det gäller särskilt om invandringsnivåerna inte kan upprätthållas på och inaveln börjar öka igen. I ett dubblerat bestånd skulle denna ökning av inavelsgraden halveras (figur 3.5). Men ett så stort bestånd ökar också möjligheterna att behålla tillräckligt mycket genetisk variation på lång sikt.14 En verklig populationsstorlek på 500 individer motsvarar en effektiv populationsstorlek på 100–200 individer 13Enligt beräkningar av redovisade till som ett underlag till regeringsuppdrag om rutiner för införsel och utplantering av varg (M2010/1524/Na). 14Enligt beräkningar gjorda av och , redovisade till 2009 som ett underlag till regeringsuppdrag om förstärkning av vargstammens genetiska situation. (kvoten mellan effektiv och verklig populationsstorlek har uppskattats ligga mellan 0,2 och 0,4 för varg; se bilaga 3). Figur 3.5 Förändring i inavelskoefficienten ( F) per generation (c. 4–) vid olika maximala populationsstorlekar. Källa: , SLU. I en sårbarhetsanalys av det skandinaviska vargbeståndet gjordes beräkningar av minsta livskraftiga populationsstorlek under tre olika scenarier.15 I analysen togs hänsyn till inavelseffekter, demografi och sällsynta katastrofer, men däremot inte till genetisk variation. Slutsatsen var att i det scenario som bedömdes vara mest troligt (byggt på empiriska data) krävdes en population bestående av minst 400 individer för långsiktig överlevnad (högst utdöenderisk ). I ett scenario med lägre tillväxt krävdes minst 1 300 individer och i ett scenario med större känslighet för inavelseffekter krävdes minst 3 000 individer. 15 , T 2003: Integrating effects of hunting policy, catastrophic events, and inbreeding depression, in PVA simulation: the Scandinavian wolf population as an example. Biological Conservation 115:227-239. Utredningens bedömning är att det utifrån dagens kunskap inte går att ange en nivå som säkert kan gälla över en längre tidsperiod. Det finns dock stöd för att beståndets storlek behöver öka och att en fördubblad beståndsstorlek ger betydligt bättre förutsättningar för det skandinaviska vargbeståndet. Därför föreslår utredningen att 500 vargar bör vara ambitionen för det skandinaviska beståndet och att 450 bör anges som ett provisoriskt referensvärde för . Med erfarenheter av de åtgärder som planeras för att öka genflödet och med ökad kunskap finns det anledning att göra en ny bedömning inför nästa rapporteringstillfälle . För en kontroversiell art som varg är det utredningens uppfattning att det bör ställas extra höga krav på de beräkningar och vetenskapliga underlag som används för att ange referensvärdet. får ett sådant förhållningssätt inte leda till avsteg från utgångspunkten att bedömningen ska göras ur ett naturvetenskapligt perspektiv med målet att populationen ska klara sig på lång sikt. Utredningen vill framhålla att det skandinaviska vargbeståndet aldrig kan bli livskraftigt om inte inavelsgraden minskar. En sådan minskning kan enbart åstadkommas genom ett ökat genutbyte med vargbestånd i och . Enbart en ökning av antalet vargar i leder inte till ett livskraftigt bestånd. Vargen är en generalist som kan leva i många olika miljöer. Den skandinaviska vargen förekommer dock huvudsakligen i skogslandskapet. Den viktigaste förutsättningen för etablering är sannolikt att det finns tillräckligt med föda, dvs. I utgör naturliga bytesdjur basen () för vargens föda. Älg är det primära bytesdjuret. Analyser av spillning från svenska och norska vargrevir visar att av allt kött som vargen äter utgörs av älg. Trots det är vargens påverkan på älgpopulationen begränsad i ett nationellt perspektiv. Lokalt kan påverkan vara större. En beräkning av Skandulv visar att 2005, då antalet vargar i var mindre än (drygt 100 individer), utgjorde vargens uttag i älgstammen av det totala uttaget från jakt, trafik och varg tillsammans.16 Inom ett vargrevir kan enligt modellberäkningar vargens påverkan på älgpopulationen vara betydligt större. Vid låg täthet av älg och hög täthet av varg (små revir) kan vargen ta hela den årliga tillväxten av älg. För de skandinaviska vargarna är rådjur näst viktigast som föda. I vissa revir kan rådjur till och med vara det främsta bytesdjuret. Totalt sett utgör knappast bytestillgången någon begränsande faktor för det skandinaviska vargbeståndet, inte ens vid en betydligt större populationsstorlek. Situationen kan dock vara annorlunda i områden där inte bara varg, utan även andra rovdjursarter förekommer. Där kan högt nyttjande av födoresursen och konkurrens mellan arterna leda till att åtminstone någon av arterna begränsas. Om vargen skulle etablera sig längre söderut i skulle troligen andra djur komma att ingå i vargens födoval, främst kronhjort, dovhjort och eventuellt vildsvin. En ökad förekomst av varg i norra där renskötsel bedrivs innebär ofrånkomligen att ren i ökad utsträckning blir ett bytesdjur för vargen. Tillgänglig livsmiljö sätter en absolut maxgräns för hur många vargar som skulle kunna finnas i . Skandulv har bedömt att av yta utanför renskötselområdet har en hög sannolikhet för att varg skulle kunna etablera sig. Projektet bedömer att det på denna yta skulle finnas plats för cirka 200 vargrevir motsvarande 800–1 000 stationära vargar. Legal och illegal jakt är sammantaget den viktigaste dödsorsaken bland svenska vargar. Illegal jakt sker i det fördolda, och det är därmed svårt att kvantifiera dess omfattning. Det säkraste materialet utgörs av radiomärkta vargar, även om sändaren i de flesta fall förstörs av förövaren. Skandulv har utarbetat noggranna kriterier för när en förlorad radiokontakt med varg sannolikt är illegal jakt eller när det kan finnas andra orsaker (t.ex. utvandring). Av 51 döda radiomärkta vargar – 2010 bedömdes ha dödats genom illegal jakt.17 16Sand, H. m.fl. 2010: Den skandinaviska vargen. En sammanställning av kunskapsläget från det skandinaviska vargforskningsprojektet 1998–2010. Rapport till Direktoratet for naturforvaltning i . Förutom jakt är trafiken en betydande dödsorsak. av vargens dödlighet i –2010 orsakades av trafiken. Ett annat och högst påtagligt hot för det skandinaviska vargbeståndet är effekter och skador av den mycket höga inavelsgraden. Det skandinaviska vargbeståndet har inte uppnått gynnsam bevarandestatus. Utredningens bedömning är att situationen är allvarlig men att det finns förutsättningar att förbättra den. Det stora problemet är den höga graden av inavel i det skandinaviska beståndet, som vida överstiger . Risken för ytterligare defekter orsakade av inaveln är stor. Ett inflöde av nya gener är helt avgörande för vargbeståndets framtid. I ett första steg bör åtgärder vidtas för att skapa ett större genflöde. Den svenska delen av det skandinaviska vargbeståndet består av betydligt färre vargar än det föreslagna provisoriska referensvärdet för populationsstorlek (lägre). Det är enligt utredningens uppfattning viktigt att sträva mot ett större vargbestånd, men det förtjänar att upprepas att den primära åtgärden måste vara att minska inavelsgraden genom invandring, utplantering eller på annat sätt. Den höga inavelsgraden beror på att beståndet grundats av ett fåtal individer och att det genetiska utbytet mellan det skandinaviska vargbeståndet och vargbestånd i och inte är tillräckligt. Rovdjursriktlinjernas kriterium om förbindelse inom och mellan populationer (minst en genetiskt effektiv invandrare ) är inte uppnått. Trenden för populationstillväxt är positiv om man ser tillbaka . Genom licens- och skyddsjakt och taket på 210 individer i har dock tillväxten begränsats . Det nuvarande utbredningsområdet i den boreala regionen i bedöms vara tillräckligt och motsvarar i huvudsak referensvärdet, även om området för stationär förekomst är mer begränsat. Ett problem är dock att det inte finns en fri passage genom norra och , vilket skapar en barriär mellan de skandinaviska vargarna och vargbestånd i och . Livsmiljön inklusive tillgången på föda bedöms vara stabil och tillräcklig inom utbredningsområdet. Livsmiljöns kvalitet bedöms vara lämplig för vargen. Vargen är enligt rödlistan för klassificerad som Starkt hotad. I är bedömningen Akut hotad. Dessa bedömningar stärker utredningens bedömning att bevarandestatusen inte är gynnsam. Bedömningen har gjorts med utgångspunkten att vargen i huvudsak förekommer i den boreala regionen. Tabell 3.2 Bedömning av vargens bevarandestatus enligt rovdjursriktlinjernas åtta kriterier. Enligt riktlinjerna måste alla kriterier vara uppnådda för att statusen ska vara gynnsam Stabil eller ökande populationsstorlek Stabilt eller ökande utbredningsområde Populationsstorlek och utbredningsområde större än när direktivet trädde i kraft Referensvärdet för populationsstorlek har nåtts Referensvärdet för utbredningsområde har nåtts Det finns förbindelse inom och mellan populationer inom: ja, mellan: nej** * Området för stationär förekomst är mer begränsat. ** Betydligt mindre än 1 genetiskt effektiv invandrare . Utredningens bedömning: Björnens bevarandestatus i är gynnsam. Tillväxttakten var –2007, men ligger troligen lägre nu på grund av ett större jaktuttag. Enligt de senaste beräkningarna finns det cirka 3 300 björnar i . Referensvärdet för den svenska delen av den skandinaviska björnpopulationen bör anges till 1 800 björnar. beslutade miniminivå för är 100 årliga föryngringar vilket ungefär motsvarar 1 000 individer.1 Det angavs i beslutet att målet för björnbeståndets utbredning bör vara att det fyller ut områdena mellan de nuvarande reproduktionsområdena och att spridningen söderut tillåts fortsätta. beslutade beståndsmål för är 15 årliga föryngringar.2 Brunbjörn (arctos) förekommer allmänt i från och och norrut (figur 4.1). Den förekommer också på motsvarade breddgrader på norska sidan av gränsen och likaså i . Utbredningen i har varit koncentrerad till fyra kärnområden där honorna i huvudsak funnits: ett sydligt område i (södra ), och , ett mellersta område i norra , och och två nordliga i .