sou · GYB3106d2 · 2011-01-01 00:00:00 — I finns allmänna beskrivningar av övervakning, diagnostik, djurvälfärd, folkhälsoaspekter för veterinärer m.m. Regel- verket är också en standard för såväl åtgärder som begrepp. Att OIE utvecklar regler för hur olika djursjukdomar kan kont- rolleras och bekämpas betyder inte att OIE kan föreskriva att dessa regler ska tillämpas av medlemsländerna. Syftet är att ge medlems- länderna en indikation på under vilka villkor det är möjligt att handla tryggt med ett land där en djursjukdom brutit ut. Problem mellan länderna eller olika åsikter om vidtagna åtgärder ska lösas inom ramen för diskussion och förhandlingar innan det eventuellt blir en process i WTO:s system för att lösa handelstvister. är den stora samarbetsorganisationen för livsmedelsstandarder, riktlinjer och andra rekommendationer i the Joint FAO/Standards Programme. Huvudsyftet med programmet är att skydda konsumenternas hälsa och att säkerställa redlighet i handeln med livsmedel. Codex har kommit att få stor betydelse för bland annat förädling och framställning av livsmedel samt förpackning och märkning. och avtalet om tek- niska handelshinder (TBT-avtalet5) förespråkar harmonisering på detta område. Codex standarder har blivit riktmärke mot vilka nationella åtgärder som blir bedömda inom ramen för WTO- avtalet. Codex är omfattande och 2006 fanns däri bland annat 186 stand- arder för olika varor, 3 rörande food safety risk assesment, 15 om provtagning och analys, 8 om inspektion och certifieringsprocedurer, 1 112 om livsmedelstillsatser, 2 930 om gränsvärden för bekämpnings- medel och 441 om maximala värden för läkemedelsrester (veterinära) i livsmedel6. Flertalet av direktiven som rör handel med djur utformades inför skapandet av den inre marknaden. Medlemsstaternas användning av egna djurhälsokrav för att begränsa handeln skulle därmed upphöra och ersättas med ett harmoniserat regelverk. 5The Agreement on Technical Barriers to Trade (TBT Agreement). 6Understanding the , . Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur Det är ett mycket stort antal regler som – direkt eller indirekt – rör sjukdomar, smittämnen och rester av andra ämnen hos djur som kan påverka djurs hälsotillstånd, människors hälsotillstånd eller kvaliteten på livsmedel. Området är i stor utsträckning harm- oniserat inom EU även om det finns ett inte obetydligt hand- lingsutrymme för att anpassa reglerna utifrån förutsättningarna i det enskilda medlemslandet. Flera av som rör sjuk- domar och smittämnen hos djur utgörs av direktiv eller beslut som ska genomföras i respektive lands lagstiftning. De regler som rör livsmedelshygien finns däremot huvudsakligen i EU-förordningar som gäller direkt i respektive medlemsland. De regler som rör eller berör området kring smittsamma djur- sjukdomar har vuxit fram och reglerna har beslutats för att hantera olika situationer. Det finns här enskilda regler som syftar till att begränsa eller utrota ett visst smittämne bland lant- brukets djur, som syftar till att skapa regler kring varans (djurets) skick vid saluföring, införsel eller utförsel eller som syftar till att förbättra produktionen i någon viss näringsverksamhet. Något enhet- ligt regelverk är det således inte fråga om. Ett motiv för utredningen är att de svenska reglerna på området har blivit oöverskådliga och omoderna, ett motiv som också gäller för den översyn av EU-reglerna som görs inom kommissionen, Strategi för djurhälsa för Europeiska unionen (2007–2013): det är bättre att förebygga än att behandla. 3.3.1EU-regler om åtgärder vid smittsamma djursjukdomar Stora delar av lagstiftningen som berör djurhälsa är – som nämnts – harmoniserad på gemenskapsnivå. Inom EU finns rättsakter om nöd- åtgärder som ska vidtas vid utbrott bland djur av allvarliga sjukdomar som har stor potential att sprida sig. Bestämmelserna i rättsakter syftar till att utrota smittämnet. Smittade gårdar avspär- ras, djuren avlivas, rengöring och desinfektion sker, m.m. De olika reglerna om bekämpningsåtgärder mot olika smittor och sjukdomar återfinns i flera EU-rättsakter. Det generella bekämpningsdirektivet (92/119/EEG)7 som fastställer gemen- skapens allmänna åtgärder som ska vidtas i händelse av ett utbrott av boskapspest, peste des petits ruminants; vesikulär svinsjuka; blå- 7 Rådets direktiv /119/EEG om införande av allmänna gemenskapsåtgärder för bekämpning av vissa djursjukdomar och särskilda åtgärder mot vesikulär svinsjuka. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur tunga; epizootisk hemorragisk sjukdom på hjort (EHD); får- och getkoppor; vesikulär stomatit, afrikansk svinpest, lumpy skin disease och Rift Valley-feber. Åtgärder mot mul- och klövsjuka, aviär influensa, Newcastlesjuka samt klassisk svinpest regleras genom särskilda direktiv för respektive sjukdom. TSE-sjukdomarna avviker genom att de regleras i en EU-förordning (EG) nr 999/2001. Förordningsregleringen innebär att de regler som anges i för- ordningen inte får regleras även i det nationella regelverket, utan det nationella regelverket ska komplettera i de delar som behövs för att kunna tilllämpa reglerna i förordningen. Direktivens regler ska däremot omsättas i nationella bestämmelser. Utredningen gör en närmare redogörelse för direktiven. Redo- görelsen inleds med det generella bekämpningsdirektivet. I det generella bekämpningsdirektivet anges att om det miss- tänks att djur är smittade med en av de sjukdomar som direktivet omfattar, ska den officiella veterinären kontrollera förekomst av sjuk- domen på anläggningen. För detta ändamål har denne att genomföra utredningsåtgärder som omfattar bland annat provtagning. Dessutom ska den berörda anläggningen, liksom de andra anlägg- ningar som kan ha berörts av sjukdomen, ställas under officiell över- vakning. I detta avseende är det den behöriga myndigheten som har att besluta om ett antal åtgärder som ska vidtas, bland annat identi- fiering och isolering av alla kategorier av djur som är mottagliga för sjukdomen. Så snart förekomsten av sjukdomen på anläggningen bekräftas har den behöriga myndigheten att vidta åtgärder som rör: slakt av alla djur av arter som är mottagliga för sjukdomen; omhändertagande av material som kan vara smittat; sanering av byggnader; Dessutom ska den behöriga myndigheten, kring den smittade anlägg- ningen, upprätta en skyddszon med en radie av och en övervakningszon med en radie av . Särskilda åtgärder ska tillämpas på djur och anläggningar i dessa zoner som motsvarar åtminstone inkubationstiden för sjukdomen i fråga. De som bor i dessa områden ska få information om de vidtagna åtgärderna. Kommissionen får – i samarbetet med den berörda medlems- staten – besluta att vaccinering ska komplettera bekämpnings- Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur I detta fall ska vaccinerade djur identifieras med en synlig märkning och de får inte lämna vaccinationsområdet. Det generella bekämpningsdirektivet anger att en nationell bered- skapsplan ska upprättas av varje medlemsstat och planen ska bland annat ange vilka åtgärder som ska vidtas vid utbrott av en av de sjukdomar som omfattas av direktivet. Dessa planer godkänns av kommissionen och kan ändras med hänsyn till omständigheterna. Det generella bekämpningsdirektivet innehåller också särskilda åtgärder mot vesikulär svinsjuka. Med stöd av en bestämmelse i direktivet anges att särskilda åtgärder kan beslutas för de i direk- tivet uppräknade sjukdomarna. Så har gjorts för blåtunga och afrikansk svinpest där bekämpningsåtgärderna har förtydligats. I direktiv /75/EG fastställs särskilda åtgärder för bekämp- ning och utrotning av blåtunga. Även här upprepas åtgärder som den officiella veterinären ska vidta vid misstanke men även för smittan särskilda åtgärder. För blåtunga kan detta innebära behand- ling av djur med insektsmedel. Direktivets krav avseende zonindelning skiljer sig från det generella bekämpningsdirektivet. Skyddsområdet sträcker sig här över en radie av kring hela den smittade anläggningen. Inom denna zon ska alla jordbruksföretag med djur identifieras och djuren får inte lämna området. Den behöriga myndigheten ska fastställa ett epi- demiologiskt övervakningsprogram. Ett vaccinationsprogram kan även inrättas inom skyddsområdet. Övervakningsområdet kommer att sträcka sig utanför skyddsområdet. Inom över- vakningsområdet är det förbjudet att vaccinera djur mot blåtunga. I direktiv /60/EG fastställs särskilda åtgärder för bekämpning av afrikansk svinpest. Ett direktiv som bygger på direktivet om klassisk svinpest. De andra särskilda bekämpningsdirektiven för mul- och klöv- sjuka, aviär influensa, Newcastlesjuka samt klassisk svinpest inne- håller de åtgärder som respektive sjukdom erfordrar. Omfattningen på de olika direktiven skiljer sig åt. Direktivet för mul- och klövsjuka (2003/85/EG) är mycket omfattande med nästan 100 artiklar som reglerar allt från anmäl- ningsskyldighet till hantering av animaliska produkter framställda i zoner som läggs i enlighet med det direktivet. I direktivet anges de minimiåtgärder för bekämpning och utrot- ning som ska vidtas i händelse av ett utbrott av mul- och klövsjuka, oavsett virustyp. Medlemsstaterna kan vidta strängare åtgärder än Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur de som anges i detta direktiv för att förebygga och bekämpa en mul- och klövsjukeepidemi. Det direktivet anger att medlemsstaterna ska utforma en bered- skapsplan där det anges vilka nationella åtgärder som behöver vid- tas om mul- och klövsjuka skulle bryta ut. Syftet är att upprätthålla en hög grad av medvetenhet om sjukdomen och ett miljöskydd. Beredskapsplanen ska göra det möjligt att mobilisera den personal och utrustning som krävs och att samordna insatser med grann- medlemsstaterna. Europeiska kommissionen ska yttra sig om dessa planer, som omprövas . Minst två gånger ska beredskapsövningar genomföras i realtid. De ska organiseras i nära samarbete med grannmedlemsstaternas behöriga myndigheter. Kom- missionen ska informeras om resultaten av dessa övningar. Om vilda djur antas ha smittats av mul- och klövsjuka ska med- lemsstaten bekräfta förekomst eller frånvaro av smitta, framför allt genom laboratorietester. Så fort ett fall av mul- och klövsjuka hos ett vilt djur har bekräftats ska medlemsstaten vidta nödvändiga åtgärder för att hindra sjukdomens spridning och utarbeta en utrot- ningsplan. Eventuella ägare till djuren och jägare ska informeras om hur situationen utvecklas. Medlemsstaterna ska bestämma de påföljder som ska tillämpas vid överträdelser av nationella bestämmelser. Påföljderna ska vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Direktivet för aviär influensa (2005/94/EG) är också omfatt- ande med likartade bestämmelser, men har t.ex. regler som ska till- lämpas kring högpatogen respektive lågpatogen aviär influensa. Det direktivet har också regler kring fjäderfä som inte hålls för pro- duktion. Direktiven för Newcastlesjuka (92/66/EEG) och klassisk svinpest (2001/89/EG) innehåller sina respektive sjukdomsspeci- fika åtgärder. Direktivet om klassisk svinpest innehåller t.ex. krav att vidta åtgärder bland vildsvin om smittan påvisas där. Vid sidan av dessa allmänna och särskilda åtgärder som har grund i bekämpningsdirektivet finns också regler för andra sjuk- domar. Förebyggande, kontroll och utrotning av de olika TSE-sjuk- domarna regleras i förordning (EG) nr 999/2001. Den ska tillämpas på framställning och avyttring, samt i vissa fall export, av levande djur och animaliska produkter. Förordningen har också krav på över- vakningssystem för där varje medlemsland ska genomföra ett årligt övervakningsprogram för BSE och scrapie. Kommissionen har lagt fram TSE-färdplan 2 Ett strategidokument om Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur transmissibel spongiform encefalopati 2010–20158. I färdplanen diskuteras olika förändringar av hanteringen och övervakningen av . 3.4Svensk lagstiftning om smittsamma djursjukdomar Vilka åtgärder myndigheterna kan vidta för att förhindra intro- duktion av, för utrotning av och för att förhindra och förebygga smittspridning mellan djur, människor och livsmedel för att minska skadeverkningarna av smittämnen fastställs i några olika lagar: epi- zootilagen (1999:657), zoonoslagen (1999:658), lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. (provtagningslagen) samt lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, m.m. samt i bisjukdomslagen (1974:211), smittskyddslagen (2004:168), livsmedelslagen (2006:804), lagen (2006:1570) om skydd mot internationella hot mot människors hälsa, lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor samt i . Huvuddelen av den omfattande regleringen återfinns dock på föreskriftsnivå där EU:s direktiv och beslut på området har genomförts. Nedan beskrivs bestämmelserna som syftar till att utrota smittor som har kommit in i landet samt till att förebygga eller förhindra fortsatt spridning av smittor som finns i landet. Bestämmelserna om djurhälsovillkor vid in- och utförsel av djur beskrivs i del B, avsnitt 3.7. 3.4.2Att utrota smittor som har kommit in i landet Bestämmelser om utrotning av smittor som har kommit in i landet finns i epizootilagen och epizootiförordningen (1999:659) (epizootilagstiftningen) samt provtagningslagen. Vissa, men inte alla, smittor som har kommit in i landet utrotas med stöd av epizootilagen och epizootiförordningen (epizootilag- stiftningen). 8 KOM(2010)384 slutlig. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur Epizootilagstiftningen är avsedd för de allvarligaste djursjuk- domarna (de s.k epizootiska sjukdomarna). De befogenheter som myndigheterna får genom lagen är mycket långtgående och syftar till snabba och effektiva åtgärder. Sjukdomarna finns normalt inte i landet. Samhällets åtgärder med anledning av ett sjukdomsutbrott ska syfta till att befria landet från sjukdomen.9 är ansvarig myndighet enligt epizootilagstiftningen och har det opera- tiva ansvaret för bekämpning av utbrott av sjukdomar som omfat- tas av epizootilagen. I motiven till nuvarande epizootilagen (prop. 1998/99:88) redovisas argumenten för att en djursjukdom ska omfattas av lagstift- ningen. Sjukdomen ska vara allmänfarlig och begreppet ges en bredare innebörd än vad som dittills gällt epizootilag. avsågs med allmänfarlig djursjukdom sådana sjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa och i begreppet ingick också ett moment av överraskning. Djursjuk- domar som omfattas av lagen var allmänfarliga genom att de kunde få stor utbredning om de inte bekämpades . Begreppet allmänfarlig i den mening som redovisas lag ansågs alltför snävt. I förarbetet anges att utöver att sjukdomen kan få stor utbredning om den inte bekämpas ska lagen i begreppet allmänfarliga sjukdomar också inbegripa sådana sjukdomar som kan medföra stora ekonomiska förluster för samhället och som kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa. Utvidg- ningen innebär alltså att inte enbart sjukdomens förmåga till smitt- spridning bestämmer om den ska omfattas av lagstiftningen. Även sjukdomar som inte är direkt smittsamma kan omfattas av lagstift- ningen om sjukdomen eller smittämnet ger upphov till allvarliga konsekvenser för samhällsekonomin, djurhälsa eller folkhälsa. I praktiken innebar det inga ändringar i listan över epizootiska sjuk- domar. Ändringen innebar en anpassning till tidigare beslut att föra upp TSE-sjukdomar på listan, vilka sjukdomar har visat förmåga förorsaka stor skada för samhällsekonomin utan att vara särskilt smittsamma. Ett avgörande argument för att en sjukdom ska omfattas av epizootilagen är att sjukdomen faktiskt går att utrota. Om smittämnet lyckats få fäste i landet och bedömningen görs att smittämnet inte kan utrotas ska det lämnas utanför lagstiftningen enligt proposition 1998/99:88. 1998/99:88 s. 15. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur gäller att de sjukdomar som omfattas av lagstift- ningen betecknas som allmänfarliga. Grundläggande är emellertid att det gäller sjukdomar som inte finns i landet och att, om en sådan kommer in, ska den vara möjlig att utrota. Till sjukdomarna på listan är följaktligen kopplat svenska regler om kontroll av införsel av djur och djurprodukter. Införseln av djur och djurpro- dukter styrs emellertid av och möjlighet för staten att ensidigt reglera införsel är liten. hade regeringen beslutat vilka epizootier som lagstift- ningen skulle tillämpas på. Genom förslaget till epizootilagstiftning delegeras uppgiften till att i verkställighetsföre- skrift ange vika djursjukdomar som lagen ska reglera. Epizootilagen tillämpas på allmänfarliga sjukdomar hos tamdjur och vilda djur. Ett skäl att delegera rätten att föreskriva vilka sjuk- domar som skulle omfattas av lagen var, enligt förarbetena, att även om flertalet sjukdomar som omfattas av epizootilagstiftningen är givna genom sin speciella karaktär kan behov finnas att med kort varsel föra en sjukdom från eller till lagens tillämpningsområde. Detta ansågs vara en förutsättning för att lagen ska vara effektiv och kunna fungera på det sätt som är nödvändigt för att undvika spridning av allvarliga sjukdomar10. De sjukdomar som anses som allmänfarliga och ska omfattas av lagstiftningen preciseras i pro- positionen; sjukdomar som omfattas av EU:s tvingande bekämpning- slagstiftning övriga sjukdomar, än ovan, på OIE:s A-lista sjukdomar som har beviljats tilläggsgarantier för sjukdomar som av EG beviljats frihetsstatus för sjukdomar som ansökt om tilläggsgarantier för och som ännu inte beviljats De sjukdomar som omfattas förtecknas i före- skrifter (SJVFS 1999:102) om epizootiska sjukdomar, m.m. Före- skrifterna omfattar 31 sjukdomar hos däggdjur, fåglar och fiskar. Sjukdomarna redovisas i avsnitt 3. Där framgår att den svenska epi- zootilagen omfattar fler sjukdomar än de som regleras av EU-lag- stiftningen eller som beviljats tilläggsgarantier för eller status som fritt från sjukdomen. Listan omfattar också några sjuk- 1998/99:88 s. 19. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur domar som ansökt om tilläggsgarantier för, en fråga som utredningen återkommer till i del B, avsnitt 3.7. Epizootilagstiftningen är sådan att så fort en misstänkt smitta har anmälts inleder staten sitt arbete. Bekämpningen av dessa smittor är speciell. Vid ett utbrott av en epizootisk sjukdom syftar bekämpningen som nämnts till att utrota sjukdomen i landet. Avsikten är alltså att bekämpningen ska pågå till dess så har skett. Även EU:s lagstiftning har beträffande vissa sjukdomar samma inriktning. I de fallen kan självfallet en påbörjad bekämpning inte avbrytas, om inte beslut om ett sådant avbrott fattas inom EU. För de enbart nationellt reglerade sjukdomarna kan emellertid den situa- tionen uppkomma, trots ambitiösa och omfattande bekämpnings- åtgärder, att det bedöms uteslutet att utrota sjukdomen i landet. Under sådana omständigheter finns det delegerat en möjlighet för att avbryta bekämpningen. Ett sådant avbrott ska inte, enligt proposition 1998/99:88 komma i fråga i andra fall än när alla rimliga möjligheter till en effektiv bekämpning har uttömts. I de fall den misstänkta sjukdomen är en zoonos underrättas humanmyndigheterna, däribland smittskyddsläkaren. Det operativa ansvaret för att hantera sjukdomsutbrottet är dock fortsatt . Den metod som tillämpats normalt för samtliga sjukdomar oavsett hur smittsamma de är har varit isolering och utslaktning – stamping-out. Som redovisats i föregående kapitel bekämpas blå- tunga inte genom stamping-out utan genom vaccinering eftersom blåtunga sprids via vektorer (svidknott). Det är således först i och med utbrottet av blåtunga som vaccinering tillämpats i större skala. Blåtunga omfattas av EU:s bekämpningsdirektiv men det krav som ställs på medlemslandet är att om en besättning misstänks vara bärare av viruset ska en restriktionszon inrättas. Med- lemslandet kan dock välja att vaccinera djuren och då ersätter EU en del av kostnaderna. Andra sjukdomar som omfattas av EU-direktivet innehåller tvingande bekämpningsregler, t.ex. direktivet om mul- och klövsjuka och där alltså medlemslandet måste vidta åtgärder för att utrota smittan. Provtagningslagen innehåller också bestämmelser som möj- liggör bekämpning av andra sjukdomar än de som omfattas av epi- zooti- och zoonoslagen. När bestämmelsen ursprungligen infördes, prop. 1994/95:175, anförde regeringen bland annat följande (a.a. s. 14). Regeringen konstaterade att det fanns tvingande regler för att bekämpa epizootiska sjukdomar och salmonella, men att Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur saknade tvingande bestämmelser om bekämpning av andra smitt- samma djursjukdomar. Utan sådana bestämmelser kan inte beviljas de tilläggsgarantier som ansökt om. Ett bemyndig- ande till stöd för bestämmelserna kan lämpligen tas in i lagen om provtagning på djur, m.m. Lagens tillämpningsområde bör därför vidgas till att avse även åtgärder för att hindra spridning av smitt- samma djursjukdomar. I flera länder kategoriseras de epizootiska sjukdomarna efter vilka åtgärder som krävs för att bekämpa ett utbrott. I t.ex. Dan- mark är sjukdomarna indelade i fyra kategorier varav endast utbrott i kategori 3 sjukdomar leder till att bekämpningsåtgärder auto- matiskt sätts igång. Den frågan har också diskuterats i . I en av de utredningar som ledde års epizootilag för- ordades en indelning av de epizootiska sjukdomarna i två avdel- ningar. I avdelning II togs sådana sjukdomar upp där det endast krävdes anmälningsplikt och isolering för misstänkta smittade djur. Till avdelning I fördes sjukdomar som var mer allvarliga och som krävde mer omfattande bekämpningsåtgärder. Det ursprungliga för- slaget kom emellertid aldrig att genomföras. Några sjukdomar är reglerade i tilläggsgarantier från /EU men omfattas inte av epizootilagens regler. Det gäller fjäderfä- sjukdomarna SHS/TRT och EDS-76. I fråga om SHS/TRT har frågan varit uppe om att placera sjukdomen på listan men de är fort- farande utanför. Utbrott av dessa sjukdomar bekämpas med stöd av provtagningslagen. har ansökt om tilläggsgarantier för två serotyper av Leptospiros som inte är upptagna på listan, se del B, avsnitt 3.7. 3.4.3Att förebygga eller förhindra spridning av sjukdomar Bestämmelser som syftar till att förebygga eller förhindra spridning av sjukdomar som redan finns i landet finns i zoonoslagen (1999:658) och zoonosförordningen (1999:660) som avser kontroll och bekämpning av salmonella, lag (2006:806) och förordning (2006:815) om provtagning på djur som innehåller stödjande funk- tioner till området, lag (2006:807) och förordning (2006:816) om kontroll av husdjur reglerar samarbetet med näringens organisa- tioner. Till denna grupp kan också läggas livsmedels-, foder- och smittskyddslagstiftningen samt regler i om miljöfarlig verksamhet (viss djurhållning och fiskodling, slakterier m.fl.). Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur Flera av de epizootiska sjukdomarna är också zoonoser och bekämpas enligt epizootilagens regler. Dessa zoonoser betecknas i ovannämnda proposition (1998/99:88) som allmänfarliga. I samma proposition konstateras att det också förekommer andra allvarliga zoonoser i som t.ex. salmonella, campylobakter och EHEC. De smittämnen som, enligt samma proposition, ger upphov till dessa sjukdomar innebär inte någon sjukdom hos djuret men väl hos män- niskan. I propositionen föreslås en ny zoonoslag som ersätter lagen om salmonella. Zoonoslagen (1999:658) gäller sjukdomar och smittämnen hos djur som kan spridas naturligt från djur till människa (zoonoser) och som inte omfattas av epizootilagen. Vid lagens tillkomst ansåg regeringen att kontroll och bekämpning av salmonella och andra framtida zoonoser är en statlig angelägenhet11. De smittämnen som avses behöver inte ge upphov till sjukdom hos djur, men väl hos människa.