sou · GYB355d2 · 2011-01-01 00:00:00 — blev ansvaret för arbetet överfört till Kyrko- departementet, och togs det över av Foreningen til mod- arbeitelse av omstreifervesendet, Denna var en förening inom den norska statskyrkan som bytte namn till Norsk misjon blant hjemløse. Den statliga assimilationspolitiken kom alltså att utföras av en ideell/organisation med statliga medel. Det inrättades särskilda barnhem för barn av /tatersläkt samt arbetskolonier där familjerna skulle lära sig jordbruksarbete, omskolas till att bli bofasta och avstå från sitt språk och sin kultur. Från början var arbetskolonierna tänkta att vara frivilliga, men i praktiken utsattes föräldrarna för hård press. Om någon dömdes för brott mot lösdriverilagen, mot förbudet för resande att ha häst eller mot gårdfarihandelslagen togs antingen barnen ifrån familjen eller så tvingades familjen att skriva in sig på en arbetskoloni. Kolonierna var i bruk ända in , den sista, , ända . Det var inte tillåtet för barnen att prata sitt språk, norsk rommani, och om någon förälder talade språket med sina barn hotade man att ta barnen ifrån dem. Sammantaget blev minst 1 500 /taterbarn skiljda från sina föräldrar dvs. mellan en fjärdedel och en tredjedel av de barn av /tatersläkt som föddes . Dessutom tvångssteriliserades cirka 300 romanifolk/tatere (främst kvinnor) –1977. Det förekom inte alltid for- mellt tvång utan även andra former av påtryckningar. Dessa riktade sig gentemot personer som var intagna på anstalt eller arbetskoloni, eller i fall då modern var rädd för att de barn hon redan hade skulle tas ifrån henne om hon inte gick med på att låta sterilisera sig. /taterkvinnor som födde barn på norska sjukhus riskerade att bli steriliserade utan att det journalfördes. Personer från romanifolket/taterne blev också utsatta för lobotomi och andra övergrepp inom psykiatrin. Den norska assimileringspolitiken fick konsekvenser för de romska grupper eller zigenare som kommit till på 1860- talet. Kring lämnade de , troligen för att de var rädda för att bli utsatta för assimileringspolitiken och Foreningen til modarbeitelse av omstreifervesendets verksamhet. Flera av dessa romer blev sedan offer för nazismens utrotningspolitik bl.a. neka- des en romsk grupp inresa och tvingades återvända till kom nya romer till . begärde romanifolk/tatere en utredning om assimileringspolitikens övergrepp. Norska Helsingforskom- mittén understödde kravet och det resulterade i att det norska Social- och hälsodepartementet avsatte medel till forskning om detta som förvaltades av forskningsråd. Forskningen kon- centrerade sig på tvångssterilisering, omhändertaganden av barn och på att belysa den enskildes upplevelser och erfarenheter av att tillhöra romanifolket/taterne. Förutom forskningssatsningen ledde kraven även till att officiellt bad om ursäkt för den förda assimilationspolitiken och att man införde olika former av kompensation och gottgörelse. bad dåvarande kommunal- och regionalminister officiellt romanifolket/taterne om ursäkt på regeringens vägnar. Regeringen återupp- repade ursäkten i en Stortingsmelding . (Stortings- melding nr 15). Som kompensation för den förda assimilationspolitiken inrätta- des ett centra för dokumentation och förmedling av romani- folket/taternes kultur och historia på Glomdalsmuseet i Elverum. Förutom centrat skapade man Romanifolkets kulturfond på som administreras av en stiftelse med representanter för de olika romanifolket/taternes organisa- tioner. Fondens avkastning delas ut till olika aktiviteter som främjar romanifolkets språk, kultur och historia. I finns en s.k. billighetserstatningsordning – ersättning lämnas till personer som till exempel råkat ut för skador eller hamnat i ogynnsamma förhållanden och som inte kan få ersättning på annat sätt. Ett krav för att man ska få ersättning är att skadan eller olägenheten kan skyllas på samhället. Exempelvis kan man söka ersättning för förlorad eller bristande skolgång, felaktiga åtgärder från barneverntjenesten eller felaktigmedicinsk behand- ling som inte täcks av Norsk Pasientskadeerstatning. Billighetserstatning, eller rettferdsvederlag som det numera heter, är baserat på sedvana och är inte närmare reglerat i formella regler. Det innebär att ingen har något rättsligt krav på rettfers- vederlag utan det rör sig om en rimlighetsvärdering i varje enskilt fall, där man ser på tidigare praxis. Det krävs att det görs tillräckligt sannolikt att handlingarna i fråga har inträffat. Det finns ingen tidsgräns bakåt i tiden, men ju längre sedan handlingen inträffat, desto svårare kan det vara att styrka den med dokumentation. Om myndigheterna eller motsvarande har makulerat relevant arkiv- material kan man dock ge avsteg från kravet på dokumentation (Erstatning til tvangssteriliserte romanifolk/tatere 2003, s. 18). Ersättningssystemet har kritiserats av romanifolket/taterne som menar att det varit krångligt och byråkratiskt för dem att söka ersättning. De har ofta haft svårt att få tillgång till sina egna akter som i flera fall har förstörts tidigare, och därigenom haft svårt att bevisa att det som man sökt ersättning/skadestånd för verkligen har ägt rum. Mycket av det relevanta arkivmaterialet har inte funnits hos någon myndighet utan hos Norsk misjon blant hjem- løse, alternativt inte dokumenterats skriftligt överhuvudtaget. var det i princip bara förlorad skolgång som det i prak- tiken var möjligt att få ersättning för. På basis av den kritiken och med hänvisning till den svenska lagen om ersättning till tvångssteriliserade, tillsattes en arbetsgrupp för att utreda om det borde införas en särskild ersättningsordning för tvångssteriliserade romanifolk/tatere. I den rapport som arbetsgruppen lämnade konstaterades att personer som steriliserats under tvång eller press visserligen kunde söka ersättning ur den allmänna billighetserstatningsord- ningen, men att medlemmar av romanifolket/taterne i många fall upplevt att detta inte fungerat bra. Många upplevde att de mötts med orimligt höga krav på att dokumentera vad de utsatts för samt att denna ordning inte heller i tillräckligt hög grad erkänner att de varit utsatta för en orättfärdig behandling som möjliggjorts genom en medveten och planlagd statlig politik. Arbetsgruppen rekom- menderade dock inte att en särskild ersättningsordning skulle införas för romanifolk/tatere. I stället borde man justera och för- enkla kraven på dokumentation utifrån ett antagande om att romanifolk/tatere som steriliserades medan de var registrerade hos Norsk misjon blant hjemløse, på hälso- eller social institution, eller som klienter inom , eller liknande, med stor sannolikhet utsatts för press att genomföra ingreppet. antog arbetsgruppens förslag att justera och förenkla ordningen för billighetserstatning, bland annat skulle större vikt läggas vid den sökandes egen utsaga. Dessutom blev det möjligt att ansöka om billighetserstatning för placering på arbets- koloni samt för mobbing på grund av sin /taterbakgrund i de fall då myndigheternas politik gentemot tattare kan ha medverkat till att sanktionera sådan mobbning (Stortingsmelding nr 15, Stortingsmelding nr 44). Krav på ytterligare åtgärder På en hearing om norsk /taterpolitik som hölls den diskuterades bristen på möjlighet för romani- folk/tatere att få undervisning i sitt språk i skolan, behov av stöd till vidareutbildning, problem med diskriminering, behov av under- visning om gruppernas historia och kultur i skolan och behov av en ökad medvetenhet i det norska samhället om tidigare övergrepp på romanifolk/tatere (Den norske Helsingforskomité 2009). Man tog även upp några specifika begränsningar då det gällde den initiativ till kollektiv och individuell gottgörelse, exemplevis Romanifolkets kulturfond där endast avkastningen var disponibel till utdelning och att beloppet är alltför lågt i förhållande till fondens uppgifter (ibid.). framhölls betydelsen av den nya avdelningen om romanifolket/taterne på Glomdalsmuséet, som också blivit till en mötesplats och centra för olika aktiviteter (ibid.). Då det gäller billighetserstatning/rettferdsvederlag så ansåg man att den inte fungerar tillfredsställande trots att justeringar gjorts. Romanifolk/tatere är i högre grad än andra drabbade av att arkiv har förstörts och de har svårigheter att få insyn i arkiven (ibid), vilket innebär svårigheter att fylla kraven på skriftliga bevis vid ansökan om rettferdsvederlag. Utgången kan därmed bli beroende av om de haft tillgång till experthjälp då de formulerat ansökan. Detta är särskilt ett problem för äldre som inte fått ordentlig skolgång och har svårigheter att skriva (ibid.). Ersätt- ningsbeloppen upplevs ofta som godtyckliga och små i förhållande till det lidande som den sökande utsatts och varierar stort. (Ellingsen 2007, Kalbakk 2007, Stortingsmelding nr 44). Kritikerna har också förespråkat ett särskilt ersättningssystem för romanifolk/tatere, så att de slipper den nedvärderande kön till rettferdsvederlag (Den Norske Helsingforskomité 2009). Här finns dock en bakomliggande konflikt mellan oron hos myndig- heterna för att fler grupper då ska komma och kräva särskilda ersättningsordningar (Stortingsmelding nr 44), och andra som kri- tiserat för att använda billighetserstatningsordningen inflatoriskt i stället för att upprätta mer specialiserade ordningar. Risken finns att billighetserstatningsordningen missbrukas så att staten slipper göra upp med de systematiska statliga övergreppen mot romanifolk/tatere. Så länge staten inte tar ställning mot utrot- ningspolitiken gentemot /taterne kommer goda och väl- menande åtgärder präglas av grundläggande brister och vardags- diskrimineringen kan fortsätta ostört, menar man (fri översättning av citat från Den norske Helsingforskomité 2009: 61). Därför krävde Den norske Helsingforskomitén att en offentlig , eller , ska inrättas i . Målen för kommissionen ska, enligt vara: Att ge en samlad översikt, så långt det är möjligt, över den norska politiken mot romanifolket/taterne och de övergrepp som denna politik innebar, samt göra detta känt för den norska allmänheten. Att ge en samlad framställning av tankegången som låg bakom politiken . Att värdera de övergrepp som blivit begångna i ljuset av inter- nationella människorättsförpliktelser som tagit på sig, samt i ljuset av norsk lagstiftning som skulle säkra likabehand- ling. Att göra en utvärdering av hur de initiativ som tagits till gott- görelse, bl.a. nationella och kommunala ersättningsordningar, fungerar i praktiken. Att göra en utvärdering av huruvida det skulle behövas nya initiativ för att stödja romanifolk/tatere (Den norske Helsing- forskomité 2009). Man förordade att en får mandat att gå igenom alla tillgängliga dokument, ha tillgång till arkivmaterial, samt företa egna undersökningar. Den bör tillsättas och få sitt I sitt arbete bör den ha kontakt med orga- nisationer och enskilda från romanifolket/taterne, forskare och andra som sitter inne med relevant information. Den bör vara oberoende, och ha medlemmar med hög yrkes- och moralisk kompetens. Processen kring en sådan kommission bedömdes kunna ha många positiva effekter genom att öka intresset för hur dagens politik gentemot romanifolket/taterna ser ut och hur den skulle kunna förbättras. Även om kommissionen fokuserar på de negativa sidorna av tidigare norsk politik skulle den också kunna bidra till att skapa intresse för de positiva kulturbidragen från romanifolk/tatere. Rapporten fick en del positiva reaktioner och förslaget om en stöddes av en rad aktörer, däribland på ledarsidan och i artiklar i tre viktiga dagstidningar. sannings- och inledde sitt arbete . Kommissionen var en politisk kompromiss mellan dem som förespråkade allmän amnesti och de som menade att sanningen om apartheidtidens övergrepp måste komma fram och att offren måste få upprättelse. Att den kallades för en sannings- och signalerade att den hade vida ambitioner i fråga om att främja försoning och minska risken för fortsatta spänningar i samhället. Som en av de sanningskommissioner med mest omfattande arbetsuppgifter har den blivit något av en internationell modell för hur man även i andra sammanhang skulle man göra upp med olika former av våld och systematiska människorättskränkningar i det förflutna i syfte att bygga upp ett nytt, fredligt och demokratiskt samhälle. Kommissionen fick följande uppgifter: Att skapa en så komplett bild som möjligt av de grova brott mot mänskliga rättigheter som begåtts av politiska motiv samt av omständigheterna och motiven bakom dessa brott. Bevilja amnesti till personer som begått sådana grova brott mot mänskliga rättigheter (eller andra brottsliga handlingar utifrån politiska motiv) under vissa förutsättningar. Att ta reda på vad som hänt personer som fallit offer för dessa brott, bland annat personer som försvunnit eller dött under mystiska omständigheter, och att ge offer möjlighet att berätta vad de varit med om samt rekommendera kompensation och andra lämpliga sätt att återupprätta offren (inklusive efter- levande anhöriga). Dessutom skulle kommissionen ge rekom- mendationer om hur sådana brott skulle kunna förhindras . Ett övergripande mål för kommissionen var också att främja nationell enhet och försoning i en anda av ömsesidig förståelse mellan olika parter. sannings- och skilde sig från tidigare sanningskommissioner i andra länder genom att den även hade till uppgift att behandla individuella amnestiansökningar, och blev på grund av denna uppgift kontroversiell. En del försvarade beviljandet av amnesti med hänvisning till idealet om försoning snarare än hämnd och/eller med principen om restorativ (åter- upprättande) rättvisa medan andra menade att amnesti lätt kunde leda till en straffrihetens kultur. Kommissionen hade även ett folkbildande uppdrag och i detta sammanhang blev offentliga hearings viktiga. Detta skilde den från tidigare sanningskommissioner som arbetat bakom stängda dörrar. De hearings där offren vittnade blev mycket viktiga för att upphäva den tystnadens och censurens kultur som varit för- härskande och även betydelesfulla för att minska antalet lögner om det förflutna. höll så kallade human rights violations hearings i syfte att ge offren en röst, att bidra till ömsesidig förståelse mellan olika grupperingar, att bereda nationen som helhet möjlighet att lyssna till dessa berättelser och därigenom få ökad förståelse för det lidande som orsakats av apartheid de våldsamma konflikter som var en följd av detta. Dessutom höll kommissionen en rad så kallade institutional hearings om hur olika viktiga samhällsinstitutioner och organisationer, däribland affärsvärlden, rättsväsendet, hälso- och sjukvården, media, fängel- serna, samt kyrkorna och andra trossamfund, agerat och fungerat under apartheid. Den höll även offentliga hearings om särskilda händelser och företeelser, bland annat om ungdomarnas situation under apartheid och deras roll i den politiska kampen samt om den obligatoriska militärtjänsten för vita män. För att ge kvinnor möjlighet att i en trygg miljö berätta om sina erfarenheter av konflikten, inklusive om sexuella övergrepp de utsatts för, hölls tre särskilda hearings för kvinnor bakom stängda dörrar. hade förutom vittnes- målen också tillgång till dokument i säkerhetstjänstens arkiv, och hade särskilda befogenheter att begära fram material och kalla in personer för att vittna. För offrens del hade sannings- och förespråkat en återupprättande, eller restorativ, rättvisa. Ett viktigt led i detta arbete var att rekommendera olika former av gottgörelse och kompensation som till exempel akuta bidrag för mat, terapi, sjukvård, individuellt skadestånd, symbolisk gottgörelse genom monument och liknande, kollektiv gottgörelse i form av vård- centraler och bostäder samt reformering av polis- och rättsväsen- det. Dessa presenterades i kommissionens slutrapport . En viktig uppgift för sannings- och var att främja nationell enhet och försoning i en anda av ömsesidig förståelse mellan olika parter på såväl nationell som lokal nivå. Trots att sannings- och inledningsvis var inriktad på att adressera försoning på alla nivåer blev det inte så. I takt med att kommissionen insåg sin begränsade kapacitet blev tolkningen av dess mandat snävare och fokus kom att ligga på den nationella nivån. Kommissionen fastslog i sin beskrivning av den historiska kontexten och omständigheterna och motiven bakom de grova brott mot mänskliga rättigheter att apartheid inte bara varit ett misstag med felaktiga konsekvenser utan också principiellt fel och ett brott mot mänskligheten enligt internationell rätt, gentemot vilket befrielserörelserna fört en rättfärdig kamp i ett sammanhang där enbart ickevåldsmetoder blivit allt svårare att använda på grund av statens repressiva metoder. Kommissionen slog dock fast att alla parter i konflikten begått grova brott mot de mänskliga rättig- heterna, trots att befrielserörelserna till skillnad från apartheid- regimen hade kämpat för en rättfärdig sak. Därför blev kommis- sionen också kritiserad från båda sidor. gjorde kriteriet att brotten mot mänskliga rättigheter måste vara politiskt motiverade att övergrepp utifrån enbart rasistiska motiv, liksom i konflikter mellan arbetsgivare och anställda inte togs upp. Däremot innefattade kommissionens mandat övergrepp motiverade av offrets hudfärg som utförts av politiska motiv. Kommissionens mandat var även begränsat till brott mot kroppslig integritet vilket med hänvisning till internationell rätt innefattade bland annat rätten till liv, rätten att slippa tortyr, förnedrande behandling eller straff samt rätten till frihet och säker- het. Därmed uteslöts mer strukturella erfarenheter av apartheid i form av tvångsförflyttningar, passlagar och segregationslagar. En del kritiker menade att sannings- och genom denna begränsning uteslöt majoriteten av de svartas erfaren- heter av apartheid, begränsade det offentliga samtalet om försoning och inte tillräckligt tydligt visade på hur vita sydafrikaner i allmän- het gynnats av systemet och vilket ansvar de hade att medverka till materiell gottgörelse och omfördelning. inspirerade också till fortsatta samtal och reflektion kring det förflutna även i fråga om andra erfarenheter, till exempel om slaveriet. Den har även setts som bidragande till en ökad öppenhetens kultur om traditionellt privata områden som familjen, könsroller och sexualitet där HIV/AIDS och gender-baserat våld blivit några av de mest kontro- versiella frågorna i dagens 14.4Steriliseringsutredningen i och ursäkt till romerna Från de svenska myndigheternas sida dröjde det länge innan det togs några initiativ till att erkänna och ge plats för historier om upplevt förtryck och diskriminering bland romer. Ett steg togs när regeringen tillsatte en utredning om de steriliseringar som ägt rum –1975 med stöd av 1934 och steriliseringslagar och där personer stämplade som tattare varit en överrepresenterad grupp (SOU 2000:20, s. 17). antog , på förslag, en lag om ersätt- ning till personer som hade steriliserats mot sin vilja eller på någon annans initiativ . debattsida bad vice statsminister och socialminister , som representanter för , senare resandefolket om ursäkt för den förföljelse och de myndighetsövergrepp som gruppen utsatts för. I artikeln efterlyste de också en dialog mellan svenska myndigheter och företrädare för resandefolket kring hur deras kultur och historia ska kunna uppmärksammas (citerat i Hazell ). Ursäkten framfördes inte i något officiellt sammanhang i när- varo av representanter för de resande. Därför förblev ursäkten okänd för många. Den föregicks inte heller av någon omfattande undersökning eller offentliggörande av myndighetsövergreppen ifråga (Hazell 2002). Vid Kyrkomötet bad romerna om ursäkt för de övergrepp och den roll haft i dessa . Dåvarande ärkebiskopen uttryckte då behovet av en försoning på följande sätt: Det som skett i det förflutna kan inte göras ogjort . Det kommer för alltid att vara en del av vår historia. Ingen av oss som lever kan heller göras personligen ansvariga för det onda som gjorts i det för- flutna. Men vi måste anstränga oss att överbrygga och hela också nedärvt främlingskap. Vi vet hur lätt historiskt begångna oförrätter blir till en del av en identitet , kanske är vi själva bärare av en sådan identitet. Vi ska inte underskatta svårigheten att ta emot en hand utsträckt i försoningens anda, om den betyder att jag måste uppge min identitet som förorättad, förtryckt eller kränkt, även om det handlar om historia, tradition och kanske till och med legender. Att försonas är att skapa relationer där sådana varit och är avbrutna. Att ge sig in i en försoningsprocess är att söka vägar till läkedom och ny gemenskap och bära den smärta som medvetenhet om det för- flutnas mörka avgrunder medför. Ett första steg i en sådan process är alltid kunskap, medvetenhet om vad historien bär på, ansträngningar att försöka förstå, inte försvara, förstå både den som förorättat och den som blivit förorättad (2000). Vårt förslag: Delegationen för romska frågor föreslår att en sannings- och inrättas för att kartlägga och dokumentera de övergrepp, försummelser och diskrimi- nerande åtgärder som begåtts mot den romska minoriteten fram då ramkonvention om nationella minoriteter samt Europeiska stadgan om landsdels- och minoritetsspråk trädde ikraft. Särskild vikt bör läggas vid att belysa övergreppen och åtgärderna i förhållande till de inter- nationella åtaganden som anslutit sig till vad gäller mänskliga rättigheter. En historisk analys av perioden – 1900 och dess betydelse för övergrepp mot romer i modern tid och framväxten av antiziganism ska ingå i uppdraget. Det stod tidigt klart för delegationens ledamöter och kansli, genom dess möten och överläggningar med romska grupper, föreningar och enskilda romer att det, utöver det som konstaterats i tidigare i betänkandet, råder en förtroendeklyfta mellan majoritetssamhället och den romska minoriteten. Majoritetssamhällets misstro gentemot romer manifesteras i diskrimineringen av romer på arbetsmarknaden, bostadsmarknaden och andra samhällsområden samt i det diskriminerande bemötande romer får från såväl allmänhet som privat- och offentliganställda i deras respektive yrkesroller. Ombudsmannen mot etnisk diskrimi- nerings rapporter om diskriminering mot romer, delegationens egna undersökningar och ett stort antal vittnesmål från enskilda och grupper av romer talar sitt tydliga språk. Från romsk sida har det genom den långvariga diskrimineringen och utanförskapet fötts en djup misstro och denna misstro präglar romernas sätt att för- hålla sig till framför allt statliga och kommunala organ. Tiden gör att allt blir en lögn. Det var då det, . Låt oss glömma allt elände och gå tillsammans. Det finns folk bland oss som vill sopa igen allt elände som säger så här. Men hur tänker man om människor som säger Hur ska jag glömma? Hur ska jag kunna bygga upp nya relationer när mina minnen är kopplade till en plats. Varje gång jag går till en plats eller befinner mig på den platsen på olika sätt så minns jag igen. Hur ska jag kunna gå vidare om jag inte blir trodd på? Får upprättelse för alla oförrätter? Förnekelse efter förnekelse, det är vad man ägnat sig åt. Det är verkligen dags att gå till botten med det hela, att inte släppa taget nu förrän man är riktigt i mål. Alla offer ska kunna gå vidare i sina liv. De kommer säkert inte att glömma men att man kan förlåta och få ro i sina själar utan att behöva känna av oron, ångesten och nedstämdheten. Kan dessa gå vidare i sina liv så kan även övriga landet göra det. (Utredningssekreterare , Delegationen för romska frågor (2007)) Det är påtagligt att det finns en djup allmän okunskap i majoritets- samhället om den romska minoriteten och om dess situation och historia av förföljelse och marginalisering. Denna okunskap bidrar till att lägga den största delen av skulden för utanförskapet hos den romska gruppen.