sou · GZB33 · 2011-01-26 00:00:00 — Det står dock klart att utrymmet för självstyrelse inte är obegränsat. Enligt 8 kap. 2 § regeringsformen ska föreskrifter om grunderna för den kommunala beskattningen samt föreskrifter om kommunernas befogenheter och åligganden meddelas i lag. Denna bestämmelse innebär emellertid inte bara en begränsning av utan också ett skydd för den kommunala självstyrelsen. Om området för den kommunala initiativrätten ska inskränkas krävs som utgångspunkt att det sker genom föreskrifter som meddelas av . Utredningens förslag innebär att kommunerna får en ny uppgift, dvs. ett nytt åliggande. Förslaget innebär att kommunerna under de förutsättningar som uppställs är skyldiga att fatta beslut om sanktionsavgift. Vidare innebär sanktionsavgiften att staten i viss utsträckning befrias från sin uppgift att ingripa mot bidragsbrott, under det att kommunerna inom sitt område får en motsvarande skyldighet att påföra sanktionsavgift. Förslaget innebär således en inskränkning i det kommunala självstyret på så sätt att kommunerna påförs ett nytt åliggande. Inskränkningen är dock – mot bakgrund av syftet med sanktionssystemet och inskränkningens begränsade omfattning – enligt utredningens mening fullt godtagbar och proportionerlig. Som framgår av avsnitt 4.2 är det under vissa förutsättningar straffbart att lämna oriktiga uppgifter och att underlåta att fullgöra anmälningsplikt. Utredningens förslag innebär ingen ändring av det. Däremot kommer vissa av de handlingar och underlåtenheter som omfattas av det straffrättsliga ansvaret att i stället leda till en sanktionsavgift. Syftet med reformen är att förmå enskilda att i högre utsträckning lämna riktiga uppgifter och fullgöra föreskriven anmälningsplikt. De preventiva effekterna av ett sanktionssystem har behandlats i kapitel 4. 14.1Förslaget till lag om sanktionsavgift på trygghetssystemens område I denna lag finns bestämmelser om sanktionsavgift på trygghetssystemens område. Lagen gäller sådana bidrag, ersättningar, pensioner och lån för personligt ändamål (ekonomiska förmåner) som enligt lag eller förordning beslutas av , , , , Arbetsförmedlingen, kommunerna eller arbetslöshetskassorna. I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Bestämmelsen, som har behandlats i kapitel 5, begränsar lagens tillämpningsområde till ekonomiska förmåner för personligt ändamål som enligt lag eller förordning beslutas av de statliga förvaltningsmyndigheter som anges i bestämmelsen samt av kommuner och arbetslöshetskassor. Av bestämmelsen följer att lagen gäller samma förmåner som omfattas av bidragsbrottslagen (2007:612). Lagen omfattar inte sådana ekonomiska förmåner som beslutas av landstingen. Beslut om sanktionsavgift fattas av den statliga förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa som beslutar om den förmån som sanktionsavgiften avser. I paragrafen anges vilka statliga förvaltningsmyndigheter, kommuner eller arbetslöshetskassor som ska fatta beslut om en sanktionsavgift. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.1. Bestämmelser om vilka organisationer som handlägger ärenden om en viss förmån finns i de författningar som gäller för förmånen i fråga. I fråga om vissa förmåner är handläggningen uppdelad mellan flera organisationer. Detta gäller bl.a. i fråga om ersättning enligt förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd och utvecklingsersättning. beräknar och betalar ut ersättningen, men det sker utifrån underlag från en arbetslöshetskassa och efter anvisning från Arbetsförmedlingen. I dessa fall får det anses vara som beslutar om förmånen och därmed också om eventuella sanktionsavgifter. Viss ersättning enligt den angivna förordningen – närmare bestämt stöd till kostnader för bl.a. resor och logi – beräknas och betalas ut av Arbetsförmedlingen. I dessa fall är det Arbetsförmedlingen som beslutar om sanktionsavgiften. Ytterligare ett exempel på förmåner där handläggningen är uppdelad på flera myndigheter är ersättning enligt förordningen (2010:407) om ersättning till vissa nyanlända invandrare. Enligt denna förordning prövar Arbetsförmedlingen frågor om s.k. etableringsersättning men det är som betalar ut ersättningen. Sanktionsavgift beträffande sådan ersättning beslutas av Arbetsförmedlingen. prövar frågor om s.k. etableringstillägg och bostadsersättning och beslutar om sanktionsavgift i fråga om sådana förmåner. Den som till ledning för ett beslut om en förmån lämnar en oriktig uppgift ska, om inte annat följer av 4 eller 6 §§, påföras en sanktionsavgift. En uppgift ska anses vara oriktig om det klart framgår att uppgiften är osann eller ofullständig. En uppgift ska inte anses vara oriktig om övriga lämnade uppgifter utgör ett tillräckligt underlag för ett riktigt beslut. En uppgift ska inte heller anses vara oriktig om uppgiften är uppenbart orimlig. Vad som sägs i första stycket ska också gälla när det klart framgår att någon före utbetalning av en förmån har underlåtit att fullgöra en anmälningsplikt avseende ändrade förhållanden som är föreskriven i lag eller förordning. Bestämmelserna i första och tredje styckena gäller inte juridiska personer. Bestämmelserna gäller inte heller den som lämnar uppgifter eller är anmälningspliktig i egenskap av 1.särskilt förordnad vårdnadshavare enligt 6 kap. , 2.särskilt förordnad förmyndare enligt 10 kap. , 3.god man eller förvaltare enligt 11 kap. , eller I paragrafen anges de grundförutsättningar som ska vara uppfyllda för att sanktionsavgift ska kunna påföras. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2–6.5. Paragrafen är, med de undantag som anges i fjärde stycket samt i 4 och 6 §§, tillämplig på samtliga fall av oriktigt uppgiftslämnande och underlåtenhet att fullgöra sådan anmälningsplikt som föreskrivs i lag eller förordning. Om handlingen eller underlåtenheten utgör ett bidragsbrott av normalgraden eller ett grovt bidragsbrott ska dock avgift inte åläggas. Detsamma gäller om det är fråga om ett ringa bidragsbrott eller ett vårdslöst bidragsbrott och det finns särskilda skäl för att göra anmälan till polis eller åklagare. Det handlande som kan leda till sanktionsavgift är enligt bestämmelsen i första stycket att någon lämnar en oriktig uppgift. Med oriktig uppgift avses dels osann uppgift och dels ofullständig uppgift, dvs. ett helt eller partiellt förtigande av sanningen. Vilka uppgifter som ska lämnas och vad som är en oriktig uppgift får avgöras med ledning av den författning som reglerar varje förmån. Sättet för uppgiftslämnandet har ingen betydelse för bestämmelsens tillämplighet. Bestämmelsen omfattar således såväl skriftliga som muntliga uppgifter. Även oriktiga uppgifter som lämnas över exempelvis Internet eller genom servicetelefon kan medföra sanktionsavgift. Utgångspunkten vid bedömningen av vem som ska påföras avgiften är att det är den som själv lämnar en oriktig uppgift eller underlåter att fullgöra en anmälningsplikt som kan påföras sanktionsavgift. Härmed avses inte bara den som rent faktiskt fyllt i exempelvis en blankett. Även den som har ställt ombud för sig kan påföras sanktionsavgift för uppgifter som ombudet har lämnat. Uppgifterna anses således lämnade av den som har ställt ombud för sig. Huruvida en uppgift – exempelvis i ett intyg från arbetsgivare – i ett enskilt fall ska bedömas vara lämnad inte av arbetsgivaren utan av den enskilde, får avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Dessutom omfattas den som är vårdnadshavare eller förmyndare av bestämmelsen. I fall där oriktiga uppgifter lämnas av vårdnadshavare eller förmyndare är det alltså denne, och inte den underårige, som ska påföras sanktionsavgift. Den oriktiga uppgiften ska ha lämnats till ledning för ett beslut om en förmån. Har uppgiften lämnats till den statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan för annat ändamål kan sanktionsavgift inte påföras. Uppgifter som lämnats i ett ärende om en annan förmån, men som genom informationsutbyte tagits in i det aktuella ärendet, ska inte leda till sanktionsavgift. De uppgifter som avses är alltså främst sådana uppgifter som lämnas av den sökande direkt till den instans som beslutar om förmånen. I fråga om vissa förmåner kan det förekomma att ett underlag först lämnas till en statlig förvaltningsmyndighet eller arbetslöshetskassa och att beslut om förmånen sedan fattas av en annan myndighet. Frågan om det i sådana fall kan sägas ha lämnats en uppgift till ledning för ett beslut får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Om en uppgift lämnats av en enskild till en arbetslöshetskassa i syfte att ska betala ut aktivitetsstöd, är det typiskt sett en situation där sanktionsavgift kan påföras. Även den som lämnar en oriktig uppgift i samband med omprövning eller överklagande av ett beslut i ett förmånsärende omfattas av bestämmelsen och kan påföras sanktionsavgift av den statliga förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa som i första instans beslutar om förmånen. Om en oriktig uppgift lämnats i en ansökan om en viss förmån och det lett till en sanktionsavgift, ska ytterligare en oriktig uppgift i samband med omprövning eller överklagande inte leda till ännu en sanktionsavgift. Detta följer av reglerna om beräkning av sanktionsavgiften, se kommentaren till 5 §. Uppgifter som lämnats i ett ärende om sanktionsavgift ska inte leda till en ny sanktionsavgift. I andra stycket finns en bestämmelse som preciserar vad som ska anses vara en oriktig uppgift. Här anges också vilket beviskrav som gäller. Att det klart ska framgå att en uppgift är oriktig innebär att det ställs högre krav på bevisningen än vad som i allmänhet gäller i ärenden om förmåner inom trygghetssystemen. Motsvarande beviskrav gäller i fråga om skattetillägg. andra stycket görs också vissa undantag från vad som ska anses vara en oriktig uppgift. Det förhållandet att en uppgift ska vara antingen osann eller ofullständig för att den ska anses vara oriktig innebär att avgift inte ska påföras om den information som den enskilde lämnat består i ett rent yrkande eller en ren värdering, som grundas på den enskildes subjektiva uppfattning och de faktiska omständigheterna är öppet redovisade. Om den enskilde lämnar sinsemellan oförenliga uppgifter bör den handläggande statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan utreda saken närmare. Om det då visar sig att en uppgift visserligen är oriktig men övriga lämnade uppgifter är tillräckliga för att det ska gå att fatta ett riktigt beslut ska avgift inte påföras. Om en uppgift är orimlig eller så anmärkningsvärd att den inte kan läggas till grund för utbetalning ska inte sanktionsavgift påföras. Genom bestämmelsen i tredje stycket likställs underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikt med att lämna oriktig uppgift. Även i dessa fall gäller beviskravet att det klart ska framgå att anmälningsplikten har försummats. Det är endast sådan anmälningsplikt som följer av lag eller förordning som omfattas av bestämmelsen. Här ska särskilt understrykas att det bara är i de fall där det varit fråga om en underlåtenhet före en genomförd utbetalning av en förmån, eller före det att en utbetalning skulle ha gjorts, som en sanktionsavgift kan påföras. Sanktionsavgift ska således endast påföras när de kommande utbetalningarna skulle ha gjorts efter det att det anmälningspliktiga förhållandet inträtt. Om anmälningsplikten uppstått först sedan utbetalning gjorts kan sanktionsavgift inte påföras. anmälningsplikt inträder avgörs av den författning som reglerar den aktuella förmånen. Det måste finnas ett visst tidsmässigt utrymme för den enskilde att handla innan skyldigheten kan anses ha blivit åsidosatt och sanktionsavgift kan påföras. Generellt bör inte mer än vad som varit en nödvändig tidsåtgång för anmälan godtas. Hur långt detta utrymme ska sträcka sig i det enskilda fallet, får avgöras i rättstillämpningen med ledning av den bestämmelse om anmälningsplikt som är aktuell. I fjärde stycket finns en uppräkning av de rättssubjekt som inte kan åläggas en sanktionsavgift. Undantaget beträffande juridiska personer innebär bl.a. att skolor och andra lärosäten inte kan påföras sanktionsavgift. Vidare följer det av bestämmelsen att gode män, förvaltare, särskilt förordnade vårdnadshavare, vissa förmyndare samt arbetsgivare inte kan påföras sanktionsavgift, även om förutsättningarna för avgift i övrigt är uppfyllda. I sammanhanget ska det framhållas att inte heller ett ombud kan påföras sanktionsavgift för uppgifter som han eller hon har lämnat. Sådana uppgifter anses vara lämnade av den som har ställt ombud för sig. Sanktionsavgift får inte påföras om 1.den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten har anmälts enligt 6 § bidragsbrottslagen (2007:612) eller beslut har fattats om att inleda förundersökning om bidragsbrott enligt bidragsbrottslagen eller brott mot 115 kap. 2 § socialförsäkringsbalken, 2.den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten upptäckts vid en sådan kontroll som normalt sett sker före utbetalning av förmånen, 3.den oriktiga uppgiften är ett uppenbart skriv- eller räknefel, 4.den som har lämnat den oriktiga uppgiften frivilligt har rättat uppgiften före utbetalning av förmånen, 5.den som har åsidosatt sådan anmälningsplikt som avses i 3 § tredje stycket har fullgjort anmälningsplikten före utbetalning av förmånen, 6.det förmånsbelopp som har betalats ut eller hade kunnat betalats ut felaktigt är obetydligt, eller 7.anmälningsplikt som avses i 3 § tredje stycket har fullgjorts av någon annan. I paragrafen anges när sanktionsavgift inte får påföras. Den har behandlats i avsnitt 6.2, 6.5–6.7 och 6.12. Första punkten innebär att ett straffrättsligt förfarande enligt någon av bidragsbrottslagens bestämmelser utgör hinder mot att påföra sanktionsavgift. Detsamma gäller för straffrättsliga förfaranden enligt 115 kap. 2 § socialförsäkringsbalken. Förbudet inträder då anmälan enligt 6 § bidragsbrottslagen gjorts. I de fall ett straffrättsligt förfarande initierats av annat skäl än en anmälan enligt 6 § bidragsbrottslagen – t.ex. efter en anmälan från en privatperson – inträder förbudet mot att påföra sanktionsavgift när beslut om att inleda förundersökning fattas. lämnar den aktuella bestämmelsen utrymme för ett beslut om sanktionsavgift. Sedan förundersökning inletts kan förundersökningen läggas ner (se 23 kap. 4 och 4 a §§ ). Det kan också meddelas beslut om att åtal inte väcks (se 23 kap. 20 § ). Vidare kan ett väckt åtal läggas ner (se 20 kap. 9 § ). Inte i något av dessa fall får därefter sanktionsavgift påföras. Bestämmelsen i andra punkten innebär att avgift inte ska påföras för oriktiga uppgifter som upptäcks vid normala kontroller. Undantaget tar sikte på den normala, rutinmässiga kontroll som utförs innan utbetalning av förmånen. De kontroller som avses är sådana som den beslutande statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan normalt utför vid handläggning av ärenden av aktuellt slag. Oriktigheter som upptäcks vid kontroller som regelmässigt ska utföras enligt den statliga förvaltningsmyndighetens, kommunens eller arbetslöshetskassans handläggningsrutiner ska alltså inte leda till sanktionsavgift. Om en förvaltningsmyndighet eller arbetslöshetskassa i ett enskilt fall av misstag har underlåtit att utföra en sådan kontroll, och den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten därför inte upptäckts före utbetalning, får sanktionsavgift påföras. Att en oriktig uppgift eller underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikt upptäcks efter slumpvisa kontroller eller efter ett enskilt tips utesluter inte att sanktionsavgift påförs. Kontroller i efterhand utesluter inte att sanktionsavgift påförs. Bestämmelsen i tredje punkten handlar om skriv- och räknefel. Utrymmet för att underlåta att påföra sanktionsavgift på grund av ett sådant fel är begränsat. Det ska vara uppenbart att det varit fråga om ett skriv- eller räknefel. Ett allmänt påstående om att en oriktig uppgift lämnats som ett resultat av skrivfel ska inte godtas. I stället ska bestämmelsen tillämpas i de fall som ligger mycket nära bedömningen att oriktig uppgift inte alls har lämnats. Bestämmelserna i fjärde och femte punkterna handlar om frivillig rättelse. Att en oriktig uppgift rättas först efter utbetalning utgör inget hinder mot att påföra sanktionsavgift. Vid rättelse som sker efter utbetalning kan det dock i vissa fall finnas skäl att besluta om befrielse från sanktionsavgift enligt 6 §. Sjätte punkten innehåller ett undantag som tar sikte på de fall där det belopp som har betalats eller kunde ha betalats ut är obetydligt. Var gränsen ska dras för när avgift ska tas ut får avgöras i rättstillämpningen. I sjunde punkten finns en bestämmelse som begränsar utrymmet för sanktionsavgift i fall då mer än en person är anmälningspliktig avseende samma förhållande. Bestämmelser om sådan delad anmälningsplikt finns bl.a. på studiestödets område, där två vårdnadshavare kan vara mottagare av den underåriges studiehjälp och därmed anmälningspliktiga. I sådana fall räcker det att anmälningsplikten fullgörs av en av dem. Den andre kan i dessa fall inte påföras sanktionsavgift. En sanktionsavgift ska bestämmas till tjugo procent av summan av den ekonomiska förmån som på grund av lämnande av oriktig uppgift eller underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikt har betalats ut felaktigt. Första stycket gäller även när den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten att fullgöra anmälningsplikt skulle ha lett till en felaktig utbetalning om uppgiften eller underlåtenheten hade lagts till grund för ett beslut om förmånen. Sanktionsavgiften får i dessa fall inte beräknas på mer än närmast följande utbetalning. En statlig förvaltningsmyndighet, en kommun eller en arbetslöshetskassa, får inte påföra någon mer än ett halvt prisbasbelopp enligt 2 kap. 6–7 §§ socialförsäkringsbalken i sanktionsavgift för ett kalenderår. Sanktionsavgift beräknas på summan av en förmån före avdrag för skatt. Regeringen får meddela föreskrifter om att sanktionsavgiften alltid ska uppgå till ett visst lägsta belopp. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.9–6.11, regleras hur sanktionsavgiften ska beräknas samt sanktionsavgiftens storlek. I första stycket finns en bestämmelse som anger hur sanktionsavgiften ska beräknas när en felaktig utbetalning har skett. Sanktionsavgiften ska vara av det belopp som har betalats ut felaktigt. Med att en förmån betalats ut felaktigt avses inte bara att felet bestått i att förutsättningar för att bevilja den inte alls förelåg. Här åsyftas också fall där förmånen beviljats med ett för högt belopp. Om den enskilde har lämnat flera oriktiga uppgifter i flera ärenden rörande samma förmån eller om han eller hon lämnat oriktiga uppgifter i flera ansökningar om skilda förmåner uppkommer frågan om hur avgiften då ska beräknas och beslutas. Utgångspunkten är att det ska fattas ett beslut om avgift för varje oriktighet eller underlåtenhet som lett till eller riskerat att leda till en felaktig utbetalning. Om samma person till ledning för en och samma utbetalning lämnar flera oriktiga uppgifter, kan det dock inte bli fråga om mer än en sanktionsavgift, beräknad på det belopp som har betalats ut eller kunde ha betalats ut felaktigt. En statlig förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa, som har upptäckt att en oriktig uppgift har gett upphov till en felaktig utbetalning och därför påfört sanktionsavgift, ska inte därefter påföra ytterligare en avgift även om det upptäcks att ytterligare felaktiga utbetalningar har ägt rum på grund av den oriktiga uppgiften. Eftersom avgift endast kan beräknas på felaktigt utbetalda belopp kan avgift inte komma i fråga om den enskilde faktiskt har rätt till utbetalning av förmånen i fråga men på en annan grund än den han lämnat uppgifter om. Inget belopp har då betalats ut, eller kunnat betalas ut, felaktigt. I andra stycket finns en bestämmelse som anger hur sanktionsavgiften ska beräknas när utbetalning inte har skett. Avgiften ska även i dessa fall bestämmas till . Avgiften ska beräknas på utbetalningar som kunde ha gjorts om oriktiga uppgifter eller underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikt hade lagts till grund för beslut om utbetalning. Sanktionsavgiften får emellertid inte beräknas på mer än närmast följande tänkta utbetalning. Om avgiften ska beräknas både på belopp som har betalats ut felaktigt och på belopp som kunnat betalas ut felaktigt ska beloppen läggas ihop och avgiften bestämmas till av det sammanlagda beloppet. När det gäller utbetalningar som inte gjorts får sanktionsavgiften inte heller vid en sådan sammanläggning beräknas på mer än närmast följande tänkta utbetalning. Bestämmelsen i tredje stycket innehåller en begränsning i fråga om hur hög avgift som kan påföras den enskilde. Innebörden är att varje statlig förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa vardera inte får påföra en enskild mer i sanktionsavgift än ett halvt prisbasbelopp för oriktiga uppgifter som lämnats under ett kalenderår. Detsamma gäller avgifter baserade på att anmälningsplikt har försummats. Bestämmelsen gäller inte domstol efter överklagande. Om en förvaltningsdomstol har att bedöma flera överklaganden utgör den aktuella bestämmelsen alltså inte något hinder mot att fastställa flera överklagade avgöranden från olika statliga förvaltningsmyndigheter, kommuner eller arbetslöshetskassor där avgiftsbesluten sammantaget överstiger maximigränsen. Om en avgiftsberäkning i ett fall där grov vårdslöshet kan misstänkas skulle visa att sanktionsavgiften bör bestämmas till ett belopp som väsentligt överstiger ett halvt prisbasbelopp, bör avgift inte påföras. I stället bör ärendet i sådana fall normalt sett överlämnas till polis och åklagare. Om det däremot är fråga om ett fall där grov vårdslöshet inte kan misstänkas, som en avgiftsberäkning baserad på av beloppet bör leda till en sanktionsavgift över maximibeloppet, bör maximal sanktionsavgift påföras. Sanktionsavgiften ska enligt fjärde stycket beräknas på förmånen före eventuellt avdrag för skatt, dvs. Regeringen får enligt femte stycket bestämma att sanktionsavgiften vid varje beslut ska uppgå till ett visst minsta belopp. Hel eller delvis befrielse från en sanktionsavgift ska ges om den enskildes handlande eller underlåtenhet är ursäktlig eller om det annars skulle vara oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Delvis befrielse ges med 25, . I paragrafen, som behandlats i avsnitt 6.13, anges på vilka grunder befrielse från sanktionsavgift kan ges. Befrielse kan ges om den enskildes handlande eller underlåtenhet är ursäktlig eller om det annars skulle vara oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Det är inte tillräckligt med ett allmänt hållet påstående från den enskilde om att en befrielsegrund föreligger för att befrielse ska lämnas. Påståenden om exempelvis sjukdom bör kunna styrkas med intyg. Bevisbördan åvilar således i den bemärkelsen den enskilde. har den statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan ett ansvar för att ärenden om sanktionsavgift blir tillfredsställande utredda. Befrielsegrunderna ska beaktas även om den enskilde inte framställer någon begäran Vidare innebär oskuldspresumtion att det inte får ställas alltför höga krav på den enskilde när det gäller att motbevisa presumtionen om att förutsättningar för att påföra sanktionsavgift föreligger. Vid bedömningen av om handlandet eller underlåtenheten är ursäktlig bör det särskilt beaktas om den kan antas ha berott på att den enskilde har missbedömt en materiell regel som gäller för förmånen eller betydelsen av de faktiska förhållandena. Vidare kan beaktas om felet berott på den enskildes ålder, hälsa eller liknande förhållande. Det rör sig således för det första om situationer där möjligheterna att bedöma vilka krav som gäller allmänt sett är mindre än vad som vanligtvis är fallet. Som exempel kan nämnas att informationsmaterial från ansvarig statlig förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa varit ofullständigt.