sou · GZB361 · 2011-09-29 00:00:00 — Tyvärr har de inte tillfrågats, lyssnats till eller blivit trodda. Av många olika orsa- ker har myndigheterna, kommunerna och staten genom decennier valt att inte fråga och ibland inte lyssna. Om de självklara informanterna, barn och unga, får utrymme blir det möjligt att upptäcka vanvård. Genom en verksam uppföljning och tillsyn kommer myndig- heterna i allt högre grad att veta hur placerade barn och unga har det. Tala med dem! Det är den självklara vägen till kunskap om missförhållanden. erfarenhet är att tillsyn och uppföljning av placeringarna skett för sällan och endast undantagsvis har inspektören talat med barnen. Om tillsynen ska vara verksam vill jag betona att det ska ske täta besök, så täta att det kan byggas upp en relation med barnet. Sam- tidigt har relationen mer med förhållningssättet från inspektören att göra än med omfattningen av kontakten med barnet. Många berättar om ett bemötande som ledde till att de inte vågade berätta om hur de blev behandlade. Det är mer sannolikt att barn berättar, även om missförhållanden, om de känner sig sedda och respekte- rade av den vuxne. Den som ansvarar för tillsynen ska enligt den nuvarande lagstift- ningen tala med barn och unga som är placerade i samhällsvård, men samtalen ska vara frivilliga för barnet. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Det är en god tanke att låta barnet eller den unge själv bestämma om denne vill tala med inspektören. Men frivilligheten kan för- svåra möjligheten för barnet eller den unge att berätta om dåliga förhållanden. Barn har en stor lojalitet med föräldrar eller andra viktiga vuxna. Om man tänker sig att ett barn som är utsatt för övergrepp måste ta ställning och välja att tala med inspektören läggs ansvaret över på barnet som får en lojalitetskonflikt. Om det där- emot skulle vara obligatoriskt att tala med inspektören fråntas barnet ansvar, vilket det kan skylla på när det avslöjar missför- hållanden. Det är sedan inspektörens ansvar att hantera situatio- nen i de fall barn eller unga motvilligt träffar denne. Det eventuella obligatoriet skulle gälla att barnet måste träffa inspektören. Däremot är det självklart barnets rättighet att vägra svara på en del frågor. Vi har flera exempel på intervjupersoner som berättat att de fått tala med en inspektör, men inte vågat avslöja de dåliga för- hållandena i fosterhemmet. Vid placering i barnets eget nätverk/släkt, sätts barnet i en ännu mer pressad situation, genom att tala med den som utför tillsyn eller uppföljning. Det finns anledning att fortsatt överväga frågan om hur barn- samtalen ska ske i förhållande till och i fråga om hur barnet ska skyddas från repressalier om det berättar om miss- förhållanden. För den sociala barnavården är det en fråga om metodutveckling i barnsamtalen. beskriver i en rapport de svårigheter barn har uppgivit när det gäller att berätta för professionella om hur de har det och hur de mår. Faktorer som hindrar barn från att berätta är rädsla för de konsekvenser som ett avslöjande skulle kunna innebära, hot om repressalier eller att de inte känner sig lyssnade på, inte trodda eller omtyckta av den som de ska berätta för. 20 Vad berättar barn om sina kontakter med BUP? Kvalitativ analys av barnkontakter . Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Särskilt utsedd socialsekreterare med ansvar för ett placerat barn föreslog i sitt betänkande att det för barn som placerats i HVB och familjehem ska finnas en av social- nämnden särskilt utsedd socialsekreterare som ansvarar för kon- takterna med den unge.21 Syftet med bestämmelsen är att garantera att det under hela den tid vården pågår finns en särskilt namngiven socialsekreterare som har att ansvara för kontakterna med barnet. Jag anser att förslaget kan bidra till att förtydliga ansvar för placerade barn och att inget barn ska behöva hamna mellan stolarna vid omsättning av personal. Barn och unga är de viktigaste informanterna om förhållanden i institutioner och familjehem. Därför bör det vara ytterst ovanligt att inte tala med dem. erfarenheter visar dock att det hör till ovanligheterna. Självklart ska alla väsentliga uppgifter som gäller vården också dokumenteras. Det finns i lagstiftningen en allmän uppmaning att anmäla missförhållanden som rör barn till socialnämnden. Upp- maningen avser också sådana myndigheter och yrkesverksamma som inte omfattas av anmälningsskyldigheten. Dessutom finns en anmälnings- och uppgiftsskyldighet för vissa myndigheter, enskilda verksamheter och yrkesverksamma att anmäla missförhållanden som gäller barn . Tillsammans med utvidgningen av och personligt ansvar för socialsekreterare enligt förslag, borde detta kunna medverka till att också säkerheten för barn i samhällsvård ökar. Om sjukvårdspersonal, lärare, förskollärare, barnskötare, grannar, anhöriga, ungdomsledare m.fl. personer rap- porterade missförhållanden skulle det förbättra säkerheten. I utredningens intervjuer har detta tema återkommit. Intervjupersonerna har menat att det i omgivningen borde ha , Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU): betänkande, , , 2009. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården funnits både enskilda och yrkesverksamma som kände till förhållandena i fosterhemmet eller institutionen. Beredskap att omplacera vid missförhållanden De intervjuade har tillfrågats om de tror att de som barn hade vågat berätta för inspektören om sin situation om denne hade inlett samtalet med att slå fast: Om det är så att du kommer att berätta något som visar att du far illa här kan jag ta med dig härifrån när jag går. Samtliga tillfrågade har svarat ett bestämt ja på frågan. Erfa- renheterna från intervjuerna är dock att det dröjt för länge från det att barn undantagsvis berättat om missförhållanden till att det omplacerats. I barnavårdslagen och i socialtjänstlagen framgår nämndens skyldighet att ingripa om ett barn far illa. Det kan gå relativt snabbt när ett barn befinner sig i det egna hemmet, men enligt utredningens intervjuer mycket långsamt när det är placerat i ett fosterhem. En kommun bör ha organisatorisk beredskap att snabbt ompla- cera ett barn om det vid tillsyns- eller uppföljningsbesök framgår att det far illa i familjehem eller HVB. Inspektören måste också ha mandat att påverka barnets situa- tion. Om missförhållanden upptäckts måste en eventuell ompla- cering ske snabbt. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Vid ett omhändertagande av ett barn går samhället in som för- älder. Kommunerna bör därför av etiskt/moraliska skäl priori- tera uppföljningen av barnets vistelse i familjehem eller institu- tion. Samtal med barn bör alltid föras, men det är barnet som själv avgör vad det vill svara på för frågor. utvidgning till att gälla även den sociala barnavår- den innebär att kan följa utvecklingen och sam- manställa periodvisa rapporter om allvarliga missförhållanden. bör i sin tillsyn av kommunerna särskilt granska om de har kvalitetssystem för uppföljningen av barn och ungas placering i familjehem och HVB samt hur uppföljningen utförs i kommunerna. bör också presentera årliga rapporter till regeringen som visar hur har tillämpats vad avser barn och unga i samhällsvård. Jag har arbetat med frågan om de vanvårdade barnen , först med en rapport från och sedan som särskild utredare. Den främsta uppgiften har varit att intervjua och sedan i rapporter ge röst åt människor som aldrig fått komma till tals i beskrivningen av den svenska välfärdspolitiken och mer pre- cist; den sociala barnavården. Det har aldrig varit utredningens uppgift att värdera eller bedöma trovärdigheten i de berättelser som kommit till vår känne- dom, hur osannolika de än har varit. Ändå, konstaterar jag , hur trovärdighetsaspekten löpt som en röd tråd genom utrednings- arbetet. Jag noterar att vi som utredare kommit att förhålla oss till berättelserna, minnena och verkligheten, på olika sätt, inte minst i våra texter. Men det går inte någonstans att finna en rubrik som anknyter till trovärdighetstemat. Jag återkommer till detta. Intervjupersonerna har på olika sätt uppmärksammat oss på hur upptagna de har varit av att hantera sina minnen ur ett trovärdig- hetsperspektiv. Flera har poängterat hur svårt det är att minnas, att man är osä- ker på om händelser utspelade sig på det sätt som de berättas, om minnesbilderna verkligen kan stämma. Eller så har man varit noga med att framhålla att det man berättar verkligen har hänt exakt på det sätt som det berättas. Intervjupersonerna har velat försäkra sig om att de är trodda, att ingen ska tro att de ljuger eller hittar på. En del har velat styrka sina berättelser med stödbevisning, bilder, brev, vittnesmål från andra. Vi har därför otaliga gånger fått försäkra intervjupersonerna om att det inte är vår uppgift att avgöra vad som är sant eller inte. Att vi inte har uppgiften att ifrågasätta eller värdera sanningshalten i vad de berättar. Trots detta har vi förstås inför fasansfulla, obegrip- liga osannolika berättelser och ondskefulla sammanhang ställt oss frågan: Kan detta verkligen vara sant, är detta möjligt, hur kan någon behandla ett barn på detta viset? Inför det mest fasansfulla och ondskefulla, när föreställningar om det godas seger över det onda utmanas, blir dessa frågor ett sätt att överleva som utredare, ett sätt att behålla sans och balans. Hur har vi, som utredare då gjort för att inte förlora balansen? Har vi lyckats med vårt uppdrag att dokumentera, men inte värdera och bedöma sanningshalten i, de historier som berättats för oss? När jag nu läser igenom utredningstexten och ser hur vi sovrat och valt, redigerat och disponerat, anar jag konturerna av det vi gjort och hur vi gjort. Om detta handlar om en balansakt, påstår jag att vi inte har tippat över, vare sig åt det ena eller det andra hållet. Men det lutar, dock inte alls betänkligt. Vi har påpekat hur människors berättelser, genom att de påmin- ner om varandra, innehåller detaljer som ibland är identiska, mönster som sammanfaller och stärker varandra. Det höjer trovär- digheten, sannolikheten för att händelserna verkligen har inträffat. Så många människor kan inte hitta på och beskriva, var för sig, obe- roende av varandra, på fri hand, händelser och omständigheter som på detta sätt sammanfaller till form och innehåll. Berättelser från så många människor som liknar varandra, validerar varandra. Vi har jämfört intervjupersoners berättelser med vad som fram- kommit i arkiverat material. Vi konstaterar att arkiven inte kan fal- sifiera en berättelse om vanvård, däremot styrka den. Att det för- modligen föreligger underrapportering från intervjupersonerna framgår vid en närmare jämförelse med arkivmaterialen. Vi kan således inte luta oss mot arkiverat material för att avfärda dessa berättelser. Vi har identifierat samplaceringar, dvs. analyserat berättelser från samma fosterhem eller institution. Vi har noterat överens- stämmelser och skillnader. Sammanfattningsvis har vi dragit slut- satsen att berättelserna styrker varandra, att sannolikheten ökar för att det som berättats verkligen hände. Vi har återgivit berättelser med stöd av autentiska fällande domar med motiveringen att dessa också validerar alla de berättel- ser om vanvård, misshandel och övergrepp som inte har stöd i fällande domar. Har tingsrätten i ett fall konstaterat att övergrepp verkligen har ägt rum, har det med största sannolikhet också kun- nat hända i andra liknande sammanhang. Resultat och erfarenheter har jämförts med liknande utred- ningar i andra länder. Vi har läst rapporter från , , , och . Vi har talat med och träffat utredare från Bergen, , , , och . Även i ett internationellt perspektiv påminner dessa människors berättelser om varandra. Berättelser om misshandel och övergrepp från olika delar av världen sammanfaller och bekräftar varandra på ett sådant sätt att de inte utan vidare låter sig avfärdas. Det vore naivt att tro att allt som berättats för oss till sista bok- stav, varit med verkligheten överensstämmande. Vi kan förstås inte veta säkert, av den enkla anledningen att vi inte var där när det hände. Mina ställningstaganden har då mer att göra med aktiva val; varifrån jag väljer att betrakta verkligheten och hur jag väljer att tolka den. Med utredningsarbetet i backspegeln och vid genom- läsning av denna rapport menar jag att det här gjorts synligt, men kanske mer eller mindre mellan raderna hur vi handskats med den röda tråden av trovärdighetstematik som vi konfronterats med. Med den här ansatsen avser vi att dela med oss till läsaren något som åtminstone påminner om vad som varit betydelsefullt för oss när det gällt vad vi ska tro och tänka om de berättelser som kommit oss till del. Vi vill så långt möjligt underlätta för läsaren att göra motsvarande val. har föreslagit att viss stödbevisning, ska presenteras vid eventuella framtida ersättningsanspråk, så att det kan antas att allvarlig vanvård ägt rum. Detta menar jag redan gäller för de allra flesta intervjupersoner. I den balansgång som anträddes , kan jag därför konstatera att jag numera ganska tryggt lutar åt att det med stor sannolikhet kan antas att allvarlig vanvård har ägt rum, ungefär på det sätt som det har berättats för oss. Till stor del utgörs källorna för denna slutrapport av intervjuer och arkivhandlingar. Intervjuerna genomfördes –2011. Lag (1924:361) om samhällets barnavård. Lag (1902:63) om fosterbarns vård. Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barna- vårdslag). Socialtjänstlagen (1980:620). Lag (1990:789), 62 § SoL (1980:620). Maj:ts stadga om fosterbarnsvård och fosterbarnskontroll (1945:509). Maj:ts stadga om barnavårdsanstalter (1945:507). Maj:ts kungörelse om fosterbarnsvård (1960:594). Maj:ts stadga för barnavårdsanstalter (1960:595). Socialtjänstförordningen (1981:750). SoL (1980:620). Lag (1945:503) angående ändring av lagen (361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). Lag angående ändring av lagen (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag), (1945:503). Gallra och bevara personregister, Betänkande av Social- datautredningen S 1986:5. Delrapport 1 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, HYPERLINK /vanvard SOU 1989:62, Alternativa terapier – en kartläggning. SOU 2000:20, steriliseringsutredning, Steriliseringsfrågan i –1975 historisk belysning, kartläggning, intervjuer: slutbetänkande, offentliga publikationer, , 2000. SOU 2009:99, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, Vanvård i social barnavård : delbetänkande, , , 2009. SOU 2011:9, , Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården, , , 2011. 1989/90:72, Bilaga 2, s. 88. Proposition 1979/80:1, Om . 1989/90:72 Bilaga 2. Allmänna råd från 1983:5, Handläggning och doku- mentation inom , s.113 f. Barn som utsätts för fysiska övergrepp, , , 2010. Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den soci- ala barnavården –1980?, , 2006. Social rapport , , 2010. Återgiven i upprättelseutredningen 2011:9. s. 217. , Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor, nr 137, 1961. SOFS 2011:5 (S). , Bo, Sallnäs, , , Sam- manbrott vid tonårsplaceringar: om ungdomar i fosterhem och på institution : en rapport från CUS, socialt arbete (CUS), Socialstyr., , 2001. Utredningar i omvärlden och internationella förhållanden Human Rights and Equal Opportunity Commission & Wilkie, , Bringing Them Home: Report of the National Inquiry into the Separation of Aboriginal and Torres Strait from their Families, Human Rights and Equal Opportunity Commission, , 1997. Human Rights and Equal Opportunity Commission & Wilkie, , Bringing them Home: Report of the National Inquiry into the Separation of Aboriginal and Torres Strait from their Families, , 1997. , Forgotten Australians: a report on Australians who experienced institutional or out-of-home care as children, 2004. , Volume 3, Number 2, 2007 Special Issue. Brennan, , Facing what Cannot be Changed: The Irish Experience of Confronting Institutional Child Abuse i , vol 29:1, 2007. CICA Report Vol III, , , 2009. Dyregrov, , . Barnehjemsgranskning og mediefokusering – deltagernes upplevelser og vurderinger. Rapport fra Senter for Krisepsykologi. NOU 2004:23, Barnehjem og specialskoler under lupen, , 2004. Rapport fra granskingsutvalget av barnehjem i , 2007. Rapport fra granskingsutvalget for barnevernsinstitusjoner i Bergen. Otryckta och muntliga källor Webbsida, /vanvard , , Övergrepp och försummelse i samhällsvården av barn och unga, en kunskapsöversikt, underlag till upprättelseut- redningens betänkande Who Am , för info hänvisas till hemsidan: x Dnr S2011/1550/FST. Bakom fasaden – Barn och ungdomar i den sociala barnavården berättar. Barnavård: nämndernas verksamhet 1962–1967, Tabell 271, i Stati- stik för 1969, : 1969. , , Barnet libido och samhället: om den svenska dis- kursen kring barns sexualitet 1930–1960, , Diss. , , Ett gott hem? Normer för en lämplig foster- hemsplacering – barnavårdsnämndens praktik i –1935, , 2007. , , Lämpliga eller olämpliga hem: Fosterbarnsvård och fosterhemskontroll , Linnéuniversitetet, , kommande 2011. , , Att fostra till föräldraskap – barnavårdsmän, genuspolitik och välfärdsstat 1900–1950, Acta Universitatis Stockholmiensis, 2003. Bernler, , , Den sociala journalen I: En studie i akter: deras struktur och funktion, , 1993. , , akter som empiri i Socialvetenskaplig tidskrift 2007. Solidaritet på prov: finlandshjälp under vinterkriget, Diss. : Univ., 1971. för arbetsliv och socialvetenskap. , , Sociala utredningar om barn: en rättssociologisk studie av lagstiftningens krav, utredningarnas argumentationer och konse- kvenser för den enskilde, , , 2003. kommunalkalender, stadskansli, 1956. Hamreby, , Flickor och pojkar i den sociala barnavården: föreställningar om kön och sociala problem . , , 2004. , , Barnavårdsutredningar som identitet, Rap- port nr 1991:6, Forsknings- och utvecklingsbyrån , 1991. , ., Samhället och barnen: lagstiftning till skydd och stöd för barn, 7., (omarb) uppl., , 1965. , , En gång Skå-pojke: en studie av 20 fd Skå-pojkars erfarenheter av barnbyn , Univ., Diss. , , Bråkiga, lösaktiga och nagelbitande barn: om barn och barnproblem vid en rådgivningsbyrå i –1950, Lin- universitet, , 1997. , , Utsatta flickor och pojkar – en översikt av aktuell svensk forskning, , , Tvångsomhändertagande av barn. En studie av lagarna, professionerna och praktiken , universitet, , 1993. McNally, ., Remembering trauma, Belknap Press of Har- vard University Press, , MA, 2003. , , Att dokumentera. Hinder eller hjälp i socialt arbete?, Rapport nr 88, Forskning- och utvecklingsbyrån , 1988. , , Räddade till livet: om en stor svensk hjälpinsats för barn 1939–1949, , 2008. , , Fattigdomens besvärjelser – visionära ideal och vardagliga realiteter i socialt arbete, Historiska media, 1998. Självmord i och 1980–2008, folkhälsoakademi 2010:30, 2010. , pågående forskningsprojekt i lokal- samhället – regional och lokal variation i svensk fosterbarnsvård ca 1900–2000. , , Fosterbarnsindustri eller människokärlek – barn, familjer och utackorderingsbyrån i –1925, Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. : , 2006, , 2006. , , Fosterbarnsindustri eller människokärlek: barn, familjer och utackorderingsbyrån i –1925, Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. : , , 2006. , , , Sociala utredningar med fokus på barn, Rapport nr 1996:7, Forsknings- och Utvecklingsbyrån , , 1996. , , Barnavårdsutredningar – en kunskapsöversikt, 2., (rev) uppl., , , 2007. Söderlind, , Barnhem för flickor – barn, familj och institu- tionsliv i –1920, Stockholmia förlag, , 1999. Vad berättar barn om sina kontakter med BUP? Kvalitativ analys av barnkontakter . , Bo & , i stor- städer försvunna i strid med lagen, i nr 3, . , Bo, 235 syskon med olika uppväxtöden – en retrospektiv aktstudie, , , 1992. Utredning om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård inom den sociala barnavården En särskild utredare skall granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. Uppdraget syftar till att kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institutioner inom den sociala barnavården. Uppdraget omfattar kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredaren skall bjuda in till intervjuer och i anslutning till dessa erbjuda psykologiskt stöd. Intervjuerna kan kompletteras med studier av arkivmaterial. Utre- daren skall ha beredskap för att ta emot samtal från drabbade per telefon. Utredaren skall dokumentera vad som framkommer vid intervju- erna och från eventuellt arkivmaterial. Utredaren skall i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas . Utredaren skall i en delrapport redo- visa hur arbetet fortskrider. Uppdraget skall redovisas . kom det till regeringens kännedom att det –1980 förekommit att barn som var placerade vid vissa institutioner inom den sociala barnavården for illa p.g.a. regel- bundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård. Många av de personer som under barndomen utsattes för sådana kränkningar har behov av hjälp och stöd. framstod det som angeläget att dessa förhållanden uppmärksammades så att de inte upprepas. Regeringen hade tagit del av de erfarenheter som har av liknande förhållanden och kunnat konstatera att det handlar om grannlaga uppgifter där bl.a. noggranna forsknings- metodologiska och etiska överväganden måste göras. Regeringen gav i uppdrag att utifrån befintlig forskning och annan relevant dokumentation och erfarenheterna från bedöma omfattningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institu- tioner inom den sociala barnavården –1980. Social- styrelsen skulle vidare undersöka vilken dokumentation i form av t.ex. tillsynsrapporter och journaler som finns tillgänglig från och föreslå åtgärder i syfte att stödja de utsatta samt föreslå hur deras erfarenheter kan dokumenteras. I uppdraget ingick inte att överväga eventuella ansvarsfrågor eller ekonomisk kompensation till drabbade. Uppdraget redovisades till regeringen . I telefonsamtal och brev till uppger många perso- ner att de har blivit utsatta för brister i omsorgen, fysiska bestraff- ningar och sexuella övergrepp i den sociala barnavården. Även intresseorganisationer, forskare, journalister och författare som utredningen haft kontakt med konstaterar att det inte råder någon tvekan om att övergrepp och kränkningar har förekommit vid institutioner som utredningen avser. Motsva- rande erfarenheter finns i och det har inte framkommit några omständigheter som tyder på att de svenska förhållandena skilt sig från de norska i något avgörande avseende. De övergrepp och kränkningar som framkommit kan enligt inte sägas ha varit accepterade uppfostringsmetoder –1980. Sexuella övergrepp har aldrig varit accepterat och bestraffningar av barn boende på institution är tydligt reglerade skrev 1948 i Råd och anvisningar Nr 49 att: Bestraffningar kan verka allvarligt skadligt på barnet. Den mest aggressiva formen, kroppsagan, d.v.s. den avsiktliga handgrip- ligheten för att framkalla smärta genom örfilar, stryk etc. är strängeligen förbjuden. menar att utgjorde en brytningstid i synen på aga som barnuppfostran. kom den nya stadgan för barnavårdsanstalter där det tydligt formulerades att barnen inte fick utsättas för kroppslig bestraffning eller kränkande behandling. De förhållanden som kommit till regeringens kännedom var alltså inte en accepterad eller sanktionerad del av den sociala barn- och ungdomsvården.