sou · GZB310 · 2011-02-02 00:00:00 — Enskilda personer inom / Antidoping- gruppen deltar också, eller har deltagit, i uppbygg- naden av olika internationella förbunds antidopningsverksamhet. All verksamhet inom som styrs av Världsanti- dopningskoden, och Idrottens antidopingreglemente eller föreskrifter är certifierad enligt den internationella standarden ISO 9001:2008. För att få och upprätthålla certifikatet har ett kvali- tetsledningssystem utarbetats. Detta system syftar till att dels kvali- tetssäkra de olika processerna, dels bidra till ständiga förbättringar av verksamheten. Certifikatet förnyades senast . Antidopinggruppen förbereder sammanträden i Dopingkom- missionen i samråd med dess ordförande, är föredragande och sekre- terare vid sammanträdena och svarar för att verkställa fattade beslut. På samma sätt svarar Antidopinggruppen för regelbunden information och beslutsunderlag till RF:s ledning jämte RS, t.ex. i fråga om verksamhetsplan, budget och uppföljningar. Fasta kostnader för löner och kansli beräknas 2010 uppgå till . utses av RF-stämman, som anordnas vart- annat år. I 13 kap 6 § beskrivs upp- gifter: som ska bestå av ordförande, vice ordförande och fyra övriga ledamöter, väljs av RF-stämman. Antalet övriga ledamöter ska vara lika fördelat mellan könen. I Dopingkommis- sionen ska det finnas juridisk och medicinsk sakkunskap. har det övergripande ansvaret för idrot- tens antidopningsverksamhet och ska bl.a. verka för och övervaka att idrottens antidopningspolicy och regelverk efterlevs, leda och övervaka dopningskontrollverksamheten, utfärda anvisningar för dopningskontrollverksamheten, samt anmäla förseelser enligt Idrottens antidopingreglemente till be- straffning. Vid val av ledamöter i gäller som för övriga RF-organ att ordföranden och vice ordföranden ska utses för och att övriga ledamöter ska utses för . Bland övriga ledamöter ska gälla jämn könsfördelning. Doping- kommissionen har utsett ett Medicinskt råd. Rådets uppgift är att vara expertorgan och bistå i medicinska frågor, kopplade till dop- ningsreglerna. Enligt Föreskrifter om dispens har till- satt en som har till uppgift att besluta över ansökningar om dispens. har ett ansvar för att det inom idrotten bedrivs ett antidopningsarbete som syftar till att helt eliminera dop- ning inom idrotten. har formulerat sin vision på följande sätt: Visionen är en dopningsfri idrott. vinnaren kan glädja sig över en juste seger, förloraren kan känna sig trygg i att ha förlorat i ärlig kamp, och åskådaren kan njuta av idrottsprestationen, förvissad om att resultatet inte är en följd av förbjudna medel och metoder. fastställs en verksamhetsplan med antal dopningskontroller utifrån de bidrag som getts. har inget eget budget- eller personalansvar. Ett stort arbete har lagts ned och läggs ned för att göra en dopningskontrollplan. Baserat på en rad kriterier görs en värde- ring beträffande inom vilka idrotter/idrottsgrenar risken för använd- ning av prestationshöjande medel anses vara störst, vilket ligger till grund för en första fördelning. För varje idrott görs vidare en för- delning i förhållande till förekomsten av idrottsutövare som är regi- strerade som toppelit inom respektive internationella special- förbund. En bedömning görs också av vilka idrottsutövare som finns inom utsatta idrotter på nationell elitnivå eller kan förväntas nå en sådan nivå. För att göra det så svårt som möjligt att dopa sig fram- gångsrikt styrs även tidpunkten när kontrollerna bör genomföras utifrån vilka dopningsmedel som kan vara aktuella i olika samman- hang. Sammantaget omfattar denna fördelning av antalet dopningskontroller, återstående kontroller fördelas på de olika bland distrik- tens duktiga idrottsutövare men också i idrottsmiljöer där dopning kan antas förekomma. Inom ramen för den inriktning Doping- kommissionen fastställer fattar varje DF själv beslut om hur dessa kontroller ska läggas ut. För att underlätta arbetet med att planera dopningskontroller har, som framgått tidigare, vissa idrottsutövare skyldighet att lämna s.k. vistelserapporter. fastställer principerna för vilka idrottsutövare som ska lämna sådana rapporter och omfatt- ningen av rapporteringen. Vilka idrottsutövare som blir skyldiga att lämna vistelserapporter avgörs i ett senare skede av Antidoping- gruppen efter samråd med respektive SF. deltar också i arbetet med att ta fram föreskrifter för antidopningsarbetet, vilka beslutas av RS, och fast- ställer behövliga anvisningar liksom den svenska översättningen av listan över förbjudna substanser och metoder. Som angivits ovan fungerar som åklagare i ärenden om förseelser mot dopningsreglerna. Rutinärenden har delegerats till handläggare inom . Mera kompli- cerade ärenden blir föremål för diskussion inom Dopingkommis- sionen – i vissa fall efter konsultation med Medicinska rådet. har också rätt, och i vissa fall skyldighet, att stänga av en idrottsutövare under utredningen. har möjlighet att överklaga ett beslut där , eller annat nationellt eller internationellt bestraffningsorgan, friat en anmäld till eller Court of Arbitration for Sport. Antalet sammanträden i uppgår till cirka fem . Förutom de stadgeenliga uppgifterna fyller Doping- kommissionen en rådgivande funktion för Antidopningsgruppen. Enskilda ledamöter bistår löpande Antidopinggruppen med råd enligt en upprättad intresselista. ledamöter utövar sina funktioner på ideell basis, med rätt till ersättning för kostnader och för traktamente enligt . Kostnaderna för och Medicinska rådet har för budgeterats till . fungerar som första instans i förseelser mot Idrottens antidopingreglemente. Nämnden skapades 2007 genom ändring av . handlade respektive SF de av anmälda förseelserna mot dopningsreglerna. Beroende på förbundets personella resurser och antalet dopnings- fall inom förbundets jurisdiktion kunde handläggningen och besluten vara av olika kvalitet. För att stärka idrottsutövarens rättssäkerhet bildades därför . Den består av ord- förande, vice ordförande samt fyra övriga ledamöter. Antalet övriga ledamöter ska vara jämt fördelat mellan könen. Ordföranden och vice ordföranden väljs på RF-stämman för av , medan övriga ledamöter har en mandatperiod . Valen av övriga ledamöter görs på sådant sätt att hälften av plat- serna är föremål för val vid varje RF-stämma. Stadgarna föreskriver att både ordföranden och vice ordföranden i ska ha domarkompetens. Även om det inte är inskrivet i stadgarna är det underförstått att ingen som kan ha per- sonligt intresse i ett ärende deltar i handläggningen av eller beslut i ett sådant ärende. Kostnaden för verksamhet finansieras av RF från förbundets generella medel. beslut i ett ärende kan överklagas till av den som är föremål för beslutet samt av Doping- kommissionen. är RF:s högsta juridiska instans och dömer inte bara i dopningsärenden utan i alla bestraffningsärenden och dessutom i förvaltningsärenden inom idrotten. består av ordförande, vice ordförande och sex övriga ledamöter. Antalet övriga ledamöter ska vara jämt fördelat mellan könen. till ordföranden, vice ordföranden och övriga ledamöter sker på RF-stämman på samma sätt som vid val till vilket bl.a. innebär att både ordföranden och vice ordföranden i ska ha domarkompetens. Även här förutsätts att ledamot som är jävig inte deltar i handläggning eller beslut. Kostnaden för verksamheten i finansieras liksom för av RF från förbundets generella medel. SF har enligt bl.a. skyldighet att aktivt arbeta för en dopningsfri verksamhet inom förbundet och anslutna föreningar samt upprätta plan för antidopningsarbetet. Det är SF:en som ska se till att deras idrottsutövare får den utbildning och information som behövs för att inte någon inom deras idrott av okunskap ska bli fälld för en förseelse mot dopningsreglerna. SF:en har också att bedriva sådant etikarbete att fusk och en ökad hälsorisk genom användning av förbjudna substanser eller metoder inte ses som ett alternativ. Antidopinggruppen bistår SF:en med upprättande av antidop- ningspolicy och planer och har därmed en kontroll över att sådana finns och följs. inhämtar rapporter om hur arbetet inom de olika SF:en fortskrider. RF har möjlighet att minska utbetalning av bidrag till ett SF om skyldigheterna enligt stadgarna inte uppfylls. Denna möjlighet har aldrig använts. Även distriktsidrottsförbund (DF) har en roll i antidopnings- arbetet. Som RF:s regionala organisation har DF:en ett ansvar för en allmänt förebyggande verksamhet inom antidopningsområdet. Förbunden ska bl.a. säkerställa att information och rådgivning förekommer inom deras respektive distrikt. Antidopinggruppen informerar förbundens representanter vid en årlig konferens om nyheter och förändringar i arbetet respektive det aktuella regelver- ket. Flera DF deltar aktivt i det drogförebyggande samhällsarbetet för att motverka användning av dopningsmedel och andra droger. De samarbetar i detta med kommuner, , polis och tull inom de olika distrikten. Historiskt sett har ett stort antal dop- ningskontrollfunktionärer rekryterats inom idrotten på lokal och regional nivå. DF:en har varit ett viktigt stöd i rekrytering och i att organisera erfarenhetsutbyte mellan de dopningskontrollfunktionärer som är bosatta och aktiva inom distriktet. DF:en får till stånd dopningskontroller, främst i förebyggande syfte, för att synliggöra att kontroller kan ske även på lokal nivå inom idrotten. 3Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten 3.1.1Är idrotten ute och cyklar? genomgick den internationella cyklingen en kris genom flera avslöjanden av dopningsfall i den internationella cykel- tävlingen i . Den franska polisen slog till mot flera lag i tävlingen däribland laget Festina som fick ge namn till skandalen. Vid beslagen fann polisen illegala droger som erythropoietin (EPO), tillväxthormoner, testosteron och amfetamin. hade uppmärksammade beslag av dopningsmedel gjorts vid världsmästerskapen i simning i , . Idrottens trovärdighet ställdes inför en svår utmaning och Inter- nationella Olympiska Kommittén (, IOC) tog initiativ till en i , . Vid konferensen deltog företrädare för idrottsorganisationer från den olympiska rörelsen. Även före- trädare för regeringar från stora delar av världen var närvarade som observatörer. Idrottsorganisationerna som deltog i konferensen i antog en deklaration som kom att få stor betydelse för arbetet mot dopning inom idrotten. I den s.k. Lausannedeklarationen påtalas behovet av att skapa en oberoende internationell antidopningsbyrå. Byrån skulle bildas så att den var i full kraft vid de i . Vidare framhölls behovet att utöka antalet dopningskontroller utom tävlan, samordna forskning kring dopning, främja förebyggande insatser och utbildning och harmonisera vetenskapliga och tekniska standarder och procedurer för analyser och utrustning. Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten Av deklarationen framgår att en arbetsgrupp representerande den olympiska rörelsen, inklusive aktiva idrottsutövare samt rege- ringar och relevanta mellanstatliga organisationer skulle bildas och mötas . Arbetsgruppens uppgift skulle vara att bestämma struktur, uppdrag och finansiering av byrån. Den olym- piska rörelsen genom IOC förband sig att anslå 25 miljoner US- dollar till byråns verksamhet. 3.1.2Regeringarna agerar inom EU ledde till betydande oro även på politisk nivå i EU och bland dess medlemsstater. Det var en oro för idrottens för- måga att hantera dopningsproblemen. Redan tidigare hade de flesta stater i slutit sig till Europarådskonvention mot dopning inom idrotten och därigenom tagit på sig förpliktelser. Vid Europeiska rådets möte i 1998 uttryckte rådet sin oro för omfattningen och allvaret med dopning inom idrotten. Rådet betonade behovet av mobilisering på EU-nivå och inbjöd medlems- staterna i EU att tillsammans med och inter- nationella idrottsorganisationer undersöka möjliga åtgärder för att intensifiera kampen mot denna fara, dvs. dopning inom idrotten. Under ordförandeskap i EU, , genomfördes två informella idrottsministermöten. Vid dessa möten diskuterades dopningsfrågan och behovet av ökat internationellt samarbete mellan medlemsstaterna inom EU och med idrottsorga- nisationerna för att nå bättre resultat i kampen mot dopning inom idrotten. Det resulterade i att i samarbete med medlemsstaterna aktivt deltog i en intensiv dialog med bl.a. IOC om skapandet av den internationella antidopningsbyrån på idrotts- området som Lausannedeklarationen hade uttalat sitt stöd för. var ordförande i och under sitt ordförandeskap fullföljde arbetet med skapandet av den inter- nationella antidopningsbyrån. Som en del i det arbetet genomfördes ett viktigt informellt idrottsministermöte i , där särskilt processen att skapa Världsantidopningsbyrån (, ) diskuterades. När stiftades var den finska idrottsministern å medlemssta- terna i EU:s vägnar en av stiftarna. började att verka. Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten Samarbetet i skulle inledningsvis komma att ske mellan två ojämförbara storheter, dels representanter för länder i hela världen, dels idrotten i hela världen. Idrotten hade på IOC:s initiativ definierat idrotten i till att främst vara den olympiska rörelsen som är en struktur som redan då var väl definierad och som i sin tur hade centralorganisationer för respektive del av denna rörelse. Här kan nämnas de nationella olympiska kommittéernas förbund (, ANOC). De olympiska idrotterna har dels vinter- idrotternas förbund (, AIOWF), dels sommaridrotternas förbund (, ASOIF). Därtill finns Sportaccord som representerar idrotten även utanför de olympiska idrotterna. Staterna hade vid tillkomst ingen samlande struktur. Inför i önskade i samarbete med andra stater ta initiativ till att formulera staternas ansvar i att bekämpa dopning inom idrotten. På inbjudan av rege- ring deltog 25 länder vid International Summit on Drugs in Sport, i . Det blev början till en serie möten där företrädare för regeringar fick möjlighet att diskutera hur kunde stödjas och hur ländernas ansvar kunde fördelas sinsemellan. Denna serie av möten kom att benämnas International Inter- governmental on Anti-Doping in Sport (IICGADS). Det som från början var ett begränsat antal länder som bjöds in till Summit 1999 utvecklades till att så små- ningom omfatta drygt 50 länder 2002. deltog vid samtliga möten. Vid ett i , 2000 uppnåddes enighet om hur många ledamöter som varje kontinent skulle få av regeringarnas representanter i och exe- kutivkommitté, i liksom i IOC definieras varje kontinent som en olympisk region. Var och en av de fem regionerna skulle få en plats i exekutivkommittén. I stiftelsestyrelsen skulle få tre ledamöter, fyra ledamöter, fyra ledamöter, fyra ledamöter och två ledamöter. Det skulle vara upp till varje region att inom sig komma överens om fördelning av platserna. Överenskommelsen som gjordes vid mötet står sig i huvudsak även sånär som på att regeringar fått ytterligare en leda- Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten mot i stiftelsestyrelsen vilket även möjliggjorde att en ledamot från Internationella Paralympiska Kommittén fick plats i styrelsen. Vid i , 2001 enades mötes- deltagarna om hur regeringarnas andel av bidrag till bud- get skulle fördelas mellan regionerna. Denna överenskommelse be- kräftades av deltagare från stater vid den andra Världsantidopnings- konferensen i , 2003 och står sig än . Den innebär att de olika regionerna betalar följande andelar av staternas bidrag till budget: Det är upp till varje region att inom sig bestämma fördelningen mellan olika länder i regionen. I bestämde sig regeringarna för att använda samma modell för fördelning av sin andel till som gäller betalningen av avgiften till budget. Det innebär att såväl befolk- ningsstorlek som bruttonationalproduktens storlek och utveckling inverkar på respektive lands bidrag till budget. Vid sitt femte och sista i , 2002 tog de 53 närvarande länderna initiativet till att vid för idrottsministrar 2003 uppmana att engagera sig for- mellt i arbetet mot dopning inom idrott. När general- församling 2005 enhälligt antog den internationella konventionen mot dopning inom idrotten upplöstes det nätverk som vi känner som IICGADS. Mer information om IICGADS finns på webbsidan (/nla.arc-13674). är en stiftelse med säte i , . Den har sitt högkvarter i , . har 2010 en personalstyrka på cirka 50 personer och har en årsbudget på . har regionala kontor i , Syd- Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten , i , , i , och i , . Kontoret i hanterar främst relationerna med den olympiska rörelsen. Mer information om finns på dess webbsida (). Stiftelsestyrelsen i består av 38 ledamöter av leda- möterna representerar regeringar och hälften representerar idrotts- organisationer inom den olympiska rörelsen. Regeringarnas repre- sentation har redovisats ovan. Idrottens representation återges nedan. består av en representant vardera från (), , (ANOC), (), Sportaccord och IOC:s aktiva idrottares kommission. Stiftelsestyrelsens 18 platser fördelas på följande sätt; fyra repre- sentanter från IOC, fyra från ANOC, tre från ASOIF, en från Sportaccord, en från (), fyra från IOC:s aktiva idrottares kommission och en representant från Internationella Paralympiska Kommittén. Samtliga ledamöter i exekutivkommittén är också leda- möter i stiftelsestyrelsen. Uppdraget som ordförande och vice ord- förande i roterar mellan regeringssidan och den olympiska rörelsen. har den olympiska rörelsen genom uppdraget som vice ordförande i . Både ordfö- randen och vice ordföranden ingår som ledamöter i dessa beslu- tande församlingar. En uppfattning som ofta framförs är att den olympiska rörelsen alltid är väl samspelt i de beslutande församlingarna. En förklaring till detta kan vara att rörelsen representeras av företrädare på hög nivå. När väl fattar beslut har det föregåtts av en struktu- rerad konsultationsprocess med idrotten under ledning av IOC. Vidare finns inom idrotten en kontinuitet på så sätt att ledamö- ternas uppdrag sträcker sig över och därigenom kan ledamöterna bygga upp en kompetens i sakfrågorna och ett eget nätverk. En annan uppfattning som framförs är att regeringarna inte är lika väl samspelta. En förklaring till detta kan vara bristen på konti- nuitet. Ledamöter som representerar regeringarna är ledamöter under Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten än ledamöter inom idrotten. Förklaringen är förmod- ligen att en regions rotationsordning för ledamöter ger som ledamot. Frågan om hur ledamöter ska ha sitt upp- drag i är aktuell i . har under sitt ordfö- randeskap i EU rest frågan till diskussion om hur EU:s representanter ska utses och för vilken tidsperiod. Länderna inom de fem kontinenterna har alla mer eller mindre väl utvecklade samarbetsformer inom sig. I fungerar samordningen väl mellan medlemsländerna i men samarbetet mellan kontinenterna på regeringssidan är ännu inte utvecklad. Bristen på kontinuitet bland ledamöter och bristen på samordning mellan länderna i de olika regionerna kan försvaga möjligheten till infly- tande i . Inom finns kommittéer med experter som nominerats av bl.a. regeringar och idrottsorganisationer. Det finns en kommitté för hälsa, medicin och forskning med uppgift att bl.a. granska forskningsansökningar, utarbeta listan över förbjudna substanser och metoder och pröva ackrediteringsfrågor för dopningslabora- torierna. Det finns en utbildningskommitté med uppgift att pröva och utveckla insatser till aktiva, idrottsorganisationer, antidop- ningsorganisationer och regeringar. Det finns en aktivas kommitté som ger synpunkter på verksamhet utifrån en idrottsut- övares synvinkel. Det finns en finansiell- och administrativ kommitté som ger råd och synpunkter i bl.a. budgetfrågor. Vilka prioriteringar i verksamheten gör ? prioriteringar kan sammanfattas i följande punkter: Efterlevnaden av Världsantidopningskoden genom stöd till många internationella idrottsförbund och antidopningsorganisationer för att utveckla deras regelverk och verksamhet för att efterleva kodens tvingande bestämmelser. Att alla som undertecknat koden respekterar den är avgörande för en framgångsrik harmonisering av arbetet mot dopning inom idrotten. har som uppgift att övervaka implementeringen av koden och de internationella standarderna, vilket medför att överklagar dopningsbeslut Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten där påföljden anses ha blivit fel, vanligtvis när avstängning har uteblivit eller blivit för kort. Samarbete med myndigheter m.fl. som upprätthåller lagar av betydelse i sammanhanget i olika länder och internationellt. Det innebär att samarbetar med – och andra nationella och inter- nationella myndigheter för att bekämpa den illegala handeln med dopningsmedel. uppmuntrar även regeringar att utveckla lagstiftning till stöd för kampen mot dopning. Forskning och medicinska frågor är ett område där använder betydande resurser för att stödja forskning som kan bidra till att utveckla analysmetoder och avslöja dopningsfusk. Ett annat användningsområde är uppdatering av listan över för- bjudna dopningssubstanser och metoder samt ackreditera och ompröva ackreditering av dopningslaboratorier. Koordinering av antidopningsarbetet genom att underhålla och förbättra , det databaserade system som kan användas för att planera och leda antidopningsarbetet i såväl idrottsorganisa- tioner som antidopningsorganisationer. Utveckling av antidopningsarbetet genom stöd till att upprätta regionala antidopningsorganisationer i områden som saknar möjlighet att upprätta en nationell antidopningsorganisation men som genom regionalt samarbete kan nå framgång. Utbildning riktad till såväl aktiva som ungdomar genom att stödja idrottsorganisationer, dopningsorganisationer och regeringar med att utveckla utbildningsprogram samt att publicera information som förebyggande insats. Nå de aktiva med information och utbildning och göra särskilda insatser vid större internationella idrottsevenemang. Världsantidopningsprogrammet (World Anti-Doping Program, WADP) är det samlade regelverket som tagits fram och implemente- rats för att uppnå harmonisering av antidopningsprogram och bestäm- melser inom idrottsorganisationer och bland regeringar. WADP består av tre nivåer. Det internationella arbetet mot dopning inom idrotten Den första nivån är Världsantidopningskoden (World Anti- Doping Code, koden). Koden antas av och den är bindande för de idrottsorganisationer och antidopnings- organisationer som undertecknar koden. Den andra nivån är de internationella standarder som antas och revideras av . gällande standarder är följande: listan över förbjudna substanser och metoder, undantag för terapeutiskt bruk, skydd av privatlivet och personlig information. Nämnda standarder är tekniska regleringar som är bindande för dem som undertecknat koden. Standarden för laboratorier är bindande för de dopningslaboratorier som är ackrediterade av . List- standarden och standarden avseende undantag för terapeutiskt bruk (dispenser) är integrerade i den internationella Unescokonventionen mot dopning inom idrotten. Det innebär att de 151 stater som t.o.m. hade slutit sig till konventionen utlovat att följa dessa standarder. Den tredje nivån är modeller för god praxis och riktlinjer. Dessa modeller är inte bindande utan de är rekommendationer till intres- serade och utarbetas av . För att underlätta för interna- specialidrottsförbund, nationella olympiska kommittéer och nationella antidopningsorganisationer att implementera koden i sina regelverk har bl.a. utarbetat en modell av regler för respek- tive struktur. har vidare i nära samarbete med IADA utarbe- tat riktlinjer för nationella antidopningsorganisationer att upprätt- hålla och/eller erhålla en ISO-certifiering av sin dopningskontroll- verksamhet. arrangerade 2003 en med del- tagande av representanter främst från idrottsorganisationer och regeringar. Inför konferensens avslutande då förhandlingarna var slutförda antog den första Världsanti-