sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Det är emellertid att märka att bestämmelsen i fråga är avsedd att omfatta även vissa grova fall av smitning från trafikolycksplats och har sin helt dominerande tillämpning på just sådana fall. Med bøde eller fængsel indtil straffes den, som, uagtet det var ham muligt uden særlig fare eller opofrelse for sig selv eller andre, undlader 1)efter evne at hjælpe nogen, der er i øjensynlig livsfare, eller 2)at træffe de foranstaltninger, som af omstændighederne kræves til redning af nogen tilsyneladende livløs, eller som er påbudt til omsorg for personer, der er ramt af skibbrud eller anden tilsvarende ulykke. Med fængsel indtil straffes den, som overtræder stk. 1 i forbindelse med flugt fra et færdselsuheld, hvorved nogen er tilføjet betydelig personskade. Den tyska bestämmelsen om allmän biståndsplikt finns i § 323c StGB och kan ävenledes – till skillnad från motsvarande franska bestämmelse (se avsnitt 3.4 i betänkandets huvuddel) som ger ett från svenskt perspektiv ganska främmande intryck – ha ett intresse som jämförelseobjekt. Underlåten hjälpåtgärd: Den som vid olyckshändelse, allmän fara eller nöd(läge) underlåter att ge hjälp, oaktat sådan är erforderlig och kan krävas av honom med hänsyn till omständigheterna, särskilt om hjälp kan ges utan avsevärd fara för honom och utan eftersättande av andra viktiga skyldigheter, döms till böter eller fängelse i högst . I finns inte några federala bestämmelser om allmän biståndsplikt, men tre av de femtio delstaterna införde på egen hand sådana bestämmelser . Appendix – En lagteknisk modell A person who knows that another is exposed to grave physical harm shall, to the extent that the same can be rendered without danger or peril to himself or without interference with important duties owed to others, give reasonable assistance to the exposed person unless that assistance or care is being provided by others. – Böter är stadgat. person at the scene of an emergency who knows that another person is exposed to, or has suffered, grave physical harm shall, to the extent that he or she can do so without danger or peril to himself or herself or to others, give reasonable assistance to the exposed person. – Böter och/eller fängelse är stadgat. A person at the scene of an emergency who knows that another person is exposed to or has suffered grave physical harm shall, to the extent that the person can do so without danger or peril to self or others, give reasonable assistance to the exposed person. Reasonable assistance may include obtaining or attempting to obtain aid from law enforcement or personnel. – Böter är stadgat. 4 Utgångspunkter för en lagreglering Vid utformningen av en civilkuragelag, dvs. generellt tillämpliga regler om straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå nödställda personer, är det av största vikt att man gör klart för sig vilket syfte man härmed vill uppnå. All erfarenhet från de många jämförbara länder som infört sådan lagstiftning visar att bestämmelserna om allmän handlingsplikt ytterst sällan aktualiseras i rättstillämpningen (frånsett den särartade tillämpningen i på trafikolycksområdet). Erfarenheten från dessa länder visar också att sådan lagstiftning har en närmast försumbar påverkan på människors benägenhet att ingripa i akuta krislägen. Med all säkerhet är dessa förhållanden överförbara också till . Det huvudsakliga syftet med en straffsanktionerad handlingsplikt kan och bör därför inte vara att genom hot om straff få människor att i högre utsträckning än bistå varandra när de befinner sig i nöd. Appendix – En lagteknisk modell Det huvudsakliga syftet med en civilkuragelag måste vara ett annat, nämligen att uppnå bättre proportionalitet i strafflagstiftningen, en klarare återspegling av det allmänna rättsmedvetandet samt en moralförstärkande och moralbekräftande effekt. När lämnade sitt förslag om ansvar för underlåtenhet att bistå nödställd, var det just dessa motiv som stod i förgrunden. Utredningen konstaterade att den föreslagna lagstiftningen kanske inte skulle få några mer påtagliga praktiska konsekvenser men menade att det likväl torde ligga ett värde i att det i lag slås fast en gräns för hur pass likgiltig man kan tillåtas vara inför sina medmänniskors väl och ve. Konstaterandet att en lagstiftning om handlingsplikt bör syfta till att ge uttryck för och förstärka en allmänt omfattad moralisk hållning snarare än till att påverka människors beteende i konkreta valsituationer, får konsekvenser för hur lagstiftningen bör utformas. För det första bör lagstiftningen bara ta sikte på flagranta fall av underlåten hjälpplikt, fall där det inte kan råda något tvivel om att beteendet är moraliskt oförsvarligt. Syftet med lagstiftningen uppnås inte i ännu högre grad om man låter även mindre allvarliga fall omfattas; resultatet riskerar att bli det motsatta om den lagstadgade handlingsplikten börjar ifrågasättas såsom varande alltför långtgående. För det andra bör det undvikas att lagstiftningen ges en kasuistisk prägel. Det finns nämligen då en risk för att vissa fall av underlåtna hjälpinsatser faller utanför brottsbeskrivningen och förblir ostraffade, trots att de från moralisk synpunkt kanske framstår som ytterst klandervärda. Om det sker, motverkas syftet med lagen. För att undvika detta bör lagstiftningen utformas så att den ger stort utrymme åt domstolarna att med hänsyn till omständligheterna bedöma när en underlåtenhet framstår som så förkastlig att det inte kan råda något tvivel om att den förtjänar straff. För det tredje bör straffskalan avpassas så att den moralförstärkande effekten, som ju är det egentliga syftet med lagstiftningen, får så stort genomslag som möjligt. Fängelse med ett maximum måste därför ingå i straffskalan. Av motsvarande skäl är det knappast lämpligt att införa ett ringa fall av underlåten hjälpplikt; erforderliga garantier för att lagstiftningen inte slår till i mindre allvarliga fall bör i stället byggas in i själva brottsbeskrivningen. Över huvud taget är det som nämnts Appendix – En lagteknisk modell angeläget att utforma bestämmelserna så att frågan om straff för underlåtna hjälpinsatser inte ens aktualiseras annat än i mycket allvarliga fall där det moraliskt förkastliga i beteendet står höjt över varje tvivel. 5 Förslag till lagstiftning En generell ansvarsbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd införs i . Den som underlåter att bistå någon som befinner sig i allvarlig fara för liv, hälsa eller trygghet till person gör sig skyldig till brott, men bara om underlåtenheten med hänsyn till omständigheterna är uppenbart oförsvarlig. Straffet är böter eller fängelse i högst . För skada som vållats genom underlåtenhet att bistå nödställd ska ersättning inte betalas enbart på den grund att underlåtenheten är straffbar enligt den nya ansvarsbestämmelsen. När det gäller den närmare utformningen av bestämmelser om ansvar vid underlåten hjälpplikt är ovan återgivna förslag till en ny 3 kap. 9 a § BrB en naturlig utgångspunkt. Förslaget fick emellertid under remissbehandlingen berättigad kritik för att i vissa avseenden vara oklart. Mot bakgrund av vad som bör vara det egentliga syftet med bestämmelser av detta slag var dessutom nivån för straffbarhetens inträde satt alltför lågt; brottsbeskrivningen borde ha reserverats för verkligt förkastliga fall av passivitet och uteslutit alla från moralisk synpunkt ursäktliga fall av underlåtet handlande. Också de relativt utförliga och exemplifierande motivuttalanden som utredningen gav skapade intryck av att det inte alltid behövdes särskilt mycket för att ansvar ska inträda. På ett ställe angavs sålunda att ansvarsfrågan inte bör bli aktuell om ett ingripande kräver stor uppoffring, vilket i och för sig är invändningsfritt men inbjuder till motsatsslutet att ansvar kan ifrågakomma i alla andra situationer. Några brottsrekvisit i förslag var å andra sidan alltför inskränkande. Sålunda uteslöts från ansvar varje situation där ett ingripande är förenat med någon form av fara. Ansvar var till och med uteslutet om någon annan – likgiltigt vem – Appendix – En lagteknisk modell löpte en fara, som dessutom inte behövde vara på något sätt kvalificerad. förslag innebar vidare att ansvar inte skulle utdömas i ringa fall, vilket exemplifierades med att hjälp redan kunde vara på väg utan att den som underlåter att ingripa vet om det; i så fall eller om det i efterhand visade sig att en allvarlig fara inte förverkligades, skulle en annars handlingspliktig åskådare gå fri från ansvar. I detta avseende kunde förslaget sägas motverka lagstiftningens moralförstärkande syfte. Bäst hade varit att helt undvika begreppet ringa fall. I likhet med motsvarande lagstiftning i , och var förslag inriktat på situationer där det föreligger fara för liv, kroppsskada eller hälsa. Det är i och för sig rimligt att inte inkludera risken för materiella skador i bestämmelser om allmän räddningsplikt. Med den valda inriktningen kan det emellertid ställas i tvivelsmål huruvida skyldigheten att bistå gäller också med avseende på sådana olyckor, övergrepp och lidanden som inte nödvändigtvis innebär fara för kroppsskada eller hälsa, såsom fallet åtminstone undantagsvis kan vara vid en våldtäkt eller ett bortrövande. Lagstiftningen i och i det tre amerikanska delstaterna synes undvika denna oklarhet genom att använda begrepp som Not (nöd/nödläge) och physical harm. Ett adekvat kompletterande begrepp i en bestämmelse om allmän biståndsplikt synes därför vara att någon befinner sig i allvarlig fara för trygghet till person (jfr SOU 2008:85 och prop. 2009/10:147). Inordningen i lagstiftningen av en bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå nödställd möter från systematisk synpunkt den svårigheten att det brottsliga beteendet kan sägas utgöra ett angrepp mot såväl enskilda som allmänna intressen. Det kan synas som att bestämmelsen har sin naturliga plats i anslutning till bestämmelserna om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott i 23 kap. 6 § BrB. Emellertid är en bestämmelse om skyldighet att bistå nödställd ingalunda begränsad till fall då någon är i fara på grund av ett brottsligt angrepp. Tvärtom kan det förväntas att den nya bestämmelsen får sin största betydelse vid olyckor och nödsituationer utan anknytning till något brott. Skyldigheten att bistå nödställd faller typiskt sett heller inte in under rubriken till 23 kap. BrB som är Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott. Ett annat alternativ är en placering i 16 kap. BrB, som innehåller ett brett spektrum av brott mot allmän ordning, Appendix – En lagteknisk modell som t.ex. olaga diskriminering och djurplågeri. En sådan placering vore emellertid ganska vilseledande, i betraktande av att det mest närliggande skyddsintresset bakom bestämmelsen ändå måste anses vara i vid mening den nödställdes liv, hälsa och trygghet till person. Som också kom fram till talar därför övervägande skäl för att placera bestämmelsen som en ny 3 kap. 9 a § i tredje kapitel om brott mot liv och hälsa. I likhet med vad som enligt 23 kap. 6 § första stycket BrB gäller för underlåtenhet att avslöja brott, bör vidare den nya straffbestämmelsen komma till uttryck även i 2 kap. 6 § skadeståndslagen. Ersättning enligt skadeståndslagen bör alltså inte utgå enbart på den grunden att skadan vållats genom det nya brottet om underlåtenhet att bistå nödställd. Anledningen är i första hand att det saknas skäl att försätta den nödställde i ett mer fördelaktigt ekonomiskt läge gentemot en annan enskild än vad som är fallet, enbart på den grunden att det införs en allmän skyldighet att bistå nödställda personer. Några nämnvärda ekonomiska konsekvenser uppkommer inte om en lagstiftning införs i enlighet med den som här skisserats. Att några betungande sådana konsekvenser inte uppkommer för det allmänna är uppenbart, även bortsett från att lagstiftningen kan förväntas få en mycket begränsad praktisk betydelse. Men inte heller i förhållandet mellan enskilda kan lagförslaget antas få några ekonomiska konsekvenser, särskilt inte med den ändring i skadeståndslagen som föreslås. 6.1 Förslaget till lag om ändring i 3 kap. Om brott mot liv och hälsa Den som underlåter att bistå någon som befinner sig i allvarlig fara för liv, hälsa eller trygghet till person, döms, om underlåtenheten med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oförsvarlig, för underlåtenhet att bistå nödställd till böter eller fängelse i högst . Genom paragrafen införs en principiell nyhet i svensk straffrätt, bestående i en allmän skyldighet att bistå nödställda personer. Appendix – En lagteknisk modell bestämmelser om underlåtenhetsansvar som redan finns i rörande underlåtenhet att avvärja allmänfara (13 kap. 10 §), att anmäla eller eljest avslöja brott (23 kap. 6 § första stycket) och att hindra brott (23 kap. 6 § andra stycket) kan därmed i viss mening sägas få karaktär av komplement till den föreslagna allmänna skyldigheten att bistå nödställd och bör normalt betraktas som subsidiära i förhållande till bestämmelsen härom. Ansvar för underlåtenhet att bistå nödställd bör i sin tur normalt betraktas som subsidiärt i förhållande till ansvar för övriga brott i 3 kap. BrB. En första förutsättning för lagrummets tillämpning är att någon befinner sig i allvarlig fara för liv, hälsa eller trygghet till person. Det är alltså långt ifrån varje fara för liv, hälsa och trygghet till person som omfattas utan det krävs att faran är överhängande och har kommit till konkret uttryck. När det gäller fara för hälsa och trygghet till person bör dessutom fordras att följden blir allvarlig om faran förverkligas. Varje försämring som riskerar att inträffa av någons hälsa eller trygghet till person, uppfyller alltså inte det kvalifikationskrav som inryms i ordet allvarlig. Begreppet trygghet till person är inte självförklarande på samma sätt som liv och hälsa. Med att någon befinner sig allvarlig fara för trygghet till person bör emellertid i detta sammanhang förstås att vederbörande befinner sig i ett akut nödställt läge med avseende på sin fysiska trygghet utan att för den skull nödvändigtvis riskera sitt liv eller sin hälsa. Så kan undantagsvis vara fallet när någon blir våldtagen eller står inför ett hot om att bli det. Ett annat exempel är att någon löper en överhängande fara att bli bortförd eller inspärrad under sådana omständigheter att kriterierna för människorov enligt 4 kap. 1 § BrB är uppfyllda. Det kan också noteras att uttrycket allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person har införts i 29 kap. 1 § BrB och där ansetts innefatta bland annat grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning men däremot inte brott som riktar sig mot en mer obestämd krets av personer (se SOU 2008:85, s. 279 och 390, samt prop. 2009/10:147). Som framgår av lagtexten omfattar räddningsplikten endast personer, inte materiell egendom, hur värdefull denna än kan vara. En annan sak är att bärgandet av den nödställdes egendom, t.ex. en sjunkande båt eller ett brinnande hus, i sällsynta fall kan vara ett nödvändigt medel för att bistå den nödställde själv. Den aktivitet som förmår undanröja straffansvar beskrivs i lagrummet som att bistå någon. Här ryms ett vitt spektrum av Appendix – En lagteknisk modell åtgärder alltifrån ett enkelt telefonsamtal till högst handgripliga räddningsinsatser. Det kan också handla om att ge den nödställde eller andra råd och instruktioner. Till och med en så trivial åtgärd som att försöka få någon annan att ingripa kan vara tillräckligt för att få ansvarsbefriande verkan. I samtliga fall måste emellertid räddningsinsatsen framstå som någorlunda adekvat. Så är t.ex. inte fallet om någon nöjer sig med att ringa efter hjälp som inte har utsikt att hinna fram , när alternativet i stället är att med några enkla handgrepp dra en drunknande i säkerhet. Det krävs naturligtvis inte att biståndsinsatsen varit framgångsrik. Även ett misslyckat försök att bistå en nödställd är i och för sig tillräckligt för att få ansvarsbefriande verkan. Uttrycket att bistå någon har alltså i detta avseende samma innebörd som lagförslag, enligt vilket handlingsplikten bestod i att tillkalla hjälp eller försöka bistå en nödställd (SOU 1996:185 s. 428 ff.). Lagtexten har, av skäl som tidigare redovisats, med avsikt hållits stram och kortfattad. De nu nämnda få och icke-exemplifierande rekvisiten bildar bara den nödvändiga ramen kring det brottsrekvisit som innefattar den egentliga prövningen av om underlåtenheten är eller inte är så klandervärd att den bör bestraffas. För att kunna straffas fordras sålunda att en försummelse att bistå en nödställd med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oförsvarlig. Uttrycket uppenbart oförsvarlig är ett starkt begränsande rekvisit, som utesluter ansvar i de allra flesta fall av underlåtna räddningsåtgärder. Det är alltså långt ifrån tillräckligt att underlåtenheten framstår som nonchalant, hjärtlös eller på annat sätt moraliskt klandervärd, utan beteendet måste kunna bedömas vara så förkastligt att det inte på något sätt går att försvara. (Jfr bestämmelserna om nödvärn i 24 kap. 1 § BrB som straffbelägger endast sådana beteenden som med hänsyn till omständigheterna är uppenbart oförsvarliga). Ett så allmänt hållet villkor för straffbar underlåtenhet som att densamma med hänsyn till omständigheterna framstår som uppenbart oförsvarlig, lämnar i mycket stor utsträckning åt rättstillämpningen att avgöra var gränsen går mellan det straffbara och det icke straffbara området. Det är just av den anledningen och för att garantera att endast verkligt straffvärda fall av underlåtenhet kriminaliseras som ett så kraftigt begränsande rekvisit som uppenbart oförsvarligt har ansetts befogat. Avsikten är att det ska finnas en mycket god marginal till den handlingsskyldiges förmån och att Appendix – En lagteknisk modell det aldrig ska kunna bli tal om att lagstiftningen tvingar vanliga hyggliga medborgare till handlingar som inte stämmer överens med en allmänt rådande moraluppfattning. De överväganden som kan komma i fråga vid oförsvarlighetsbedömningen är av skiftande slag. En kategori av sådana överväganden är i vad mån ett ingripande utsätter den handlingspliktige själv för fara eller är förenat med uppoffringar och olägenhet av något slag. Att undsätta någon som gått ner sig på svag is eller som befinner sig i en brinnande byggnad kan uppenbarligen vara så farligt för den egna säkerheten att det är fullt motiverat att inte ingripa, åtminstone inte handgripligen. Detsamma kan vara fallet om det gäller att avstyra ett våldsbrott; den som ingriper kan riskera att själv bli misshandlad eller att senare utsättas för repressalier. I fall där den egna säkerheten på dessa eller andra sätt kommer i allvarlig fara, kan en underlåtenhet att ingripa självfallet inte anses vara uppenbart oförsvarlig. Mindre klara är de situationer där ett ingripande är förenat med en viss fara eller måttlig eller mindre olägenhet, såsom att dra på sig en förkylning, få sina kläder förstörda eller råka ut för kostnader som man inte kan räkna med att få ersatta. Några enkla tumregler kan här inte ges, men frågan om det trots faran eller olägenheten föreligger handlingsplikt måste givetvis alltid sättas i relation till den egna förmågan, den nödställdes belägenhet, vad en fördröjd räddningsinsats skulle innebära och en rad andra relevanta omständligheter. Sist och slutligen ska ju en helhetsbedömning göras huruvida ett uteblivet ingripande var uppenbart oförsvarligt eller inte, vilket i praktiken till den handlingspliktiges förmån löser merparten av dessa i många fall ganska subtila överväganden. En utebliven räddningsinsats får bestraffas endast om den är nödvändig, vilket ingalunda alltid är fallet när någon i den handlingspliktiges närhet befinner sig i allvarlig fara för liv, hälsa eller trygghet till person. En räddningsinsats kan vara onödig på grund av att den är meningslös – den nödställde kan t.ex. befinna sig utom all räddning – eller i varje fall framstå som föga verkningsfull. Inte heller om den nödställde har goda möjligheter att få sin räddning på annat sätt, dvs. utan ingripande från den förmodat handlingspliktige, är underlåtenheten straffbar. Den nödställde kan exempelvis bedömas klara sig själv ur knipan, eller han kan lika väl få hjälp av andra personer, som kanske har större anledning att ingripa. Men om ingen av dessa andra personer visar tecken på att ingripa kan ett ingripande från den handlingspliktige personen Appendix – En lagteknisk modell utvecklas till att bli nödvändigt. Om den nödställde kan räddas endast genom att flera personer ingriper kan nödvändighetskravet vara uppfyllt för alla dessa personer. Nödvändighetskravet ligger implicit i brottsbeskrivningen. Det är så självklart att ansvar inte kan utkrävas för underlåtna insatser om dessa inte var nödvändiga för att rädda den nödställde, att detta inte ansetts behöva uttryckligen anges i lagtexten, särskilt som ansvar för underlåtet bistånd i dessa fall hur som helst bör bortfalla vid prövningen av om underlåtenheten är uppenbart oförsvarlig. En disparat kategori överväganden inom ramen för vad som är uppenbart oförsvarligt utgörs av förhållanden på den nödställdes sida. Bedömningen kan påverkas av att denne kan lastas för att själv ha försatt sig i en farlig situation, han kanske inte alls vill bli hjälpt utan har bestämt sig för att dö, han tror sig kunna klara upp situationen på egen hand eller han kan agera eller har tidigare agerat så hotfullt att han skulle äventyra den handlingspliktiges eller andras säkerhet om han räddas. En mängd sådana faktorer, som det på grund av tillvarons mångskiftande komplikationer är meningslöst att närmare söka precisera, måste vara med i bilden när oförsvarlighetsbedömningen ska göras. I subjektivt hänseende krävs uppsåt. Samtliga relevanta yttre omständigheter ska vara täckta av någon form av uppsåt att inte bistå den nödställde. Det bör uppmärksammas att det ska ha förelegat en allvarlig fara för den nödställdes liv, hälsa eller trygghet till person. Detta rekvisit innefattar alltså ett visst värderande moment. Det är därvid tillräckligt – men naturligtvis också nödvändigt – att den handlingspliktiges uppsåt omfattar de faktiska omständigheter som ligger till grund för bedömningen att den nödställde befann sig i allvarlig fara för liv, hälsa eller trygghet till person. Hur allvarlig den handlingspliktige själv bedömt att faran varit saknar därvid betydelse. Som exempel kan nämnas att den som påträffar en person som befinner sig i ett livshotande tillstånd av medvetslöshet måste ha insett att det fanns en risk för att personen var medvetslös. Om den handlingspliktige med hänsyn till omständigheterna rimligen haft anledning att räkna med att personen befann sig i ett naturligt sovande tillstånd är uppsåtskravet således inte uppfyllt. Den handlingspliktige måste också ha uppsåt till att ett ingripande från hans sida var en nödvändig förutsättning för den nödställdes räddning. Om han exempelvis haft anledning att utgå från att den nödställde skulle klara sig på egen hand eller att hjälp skulle anlända Appendix – En lagteknisk modell från annat håll ska det tillgodoräknas honom vid uppsåtsbedömningen. Detsamma gäller om han underskattade sin egen förmåga att hjälpa eller överdrev de risker för honom själv som var förenade med en räddningsinsats. Straffet för underlåtenhet att bistå nödställd är böter eller fängelse i högst . Straffmaximum överensstämmer med vad som gäller för bland andra brotten vållande till annans död (3 kap. 7 § första stycket BrB) och underlåtenhet att avslöja vissa grövre brott som alltjämt är under utförande (23 kap. 6 § första stycket BrB). Normalstraffet är alltså böter. Med tanke på de starkt begränsande rekvisit som finns i själva brottsbeskrivningen torde emellertid de fall som annars kunnat rendera låga böter, relativt sällan över huvud taget nå upp till nivån för straffbar underlåtenhet.