sou · GZB368 · 2011-10-21 00:00:00 — Skäl för utredningens bedömning: I artikel 133.1 i Solvens II- direktivet framgår att medlemsstaterna inte får föreskriva att för- säkringsföretag ska investera i vissa slag av tillgångar. I artikel 132.2 framgår att medlemsstaterna inte ska kräva förhandsgodkännande eller systematisk anmälningsplikt när det gäller placeringsbeslut angående tillgångar i ett försäkringsföretag. De nu aktuella be- stämmelserna är av handlingsdirigerande natur för medlemsstaterna och ska som en följd av det beaktas när medlemsstaterna inför reg- ler om investeringar av tillgångar i försäkringsföretag. Något behov av lagstiftningsåtgärder med anledning av bestämmelserna är enligt utredningen inte nödvändiga. Utredningens bedömning: Bestämmelserna i om vissa tillgångars förvaring och förbud mot viss pantsättning av tillgångar föranleder ingen lagstiftningsåtgärd. Skäl för utredningens bedömning: Av artikel 134.1 första stycket i Solvens II-direktivet följer att medlemsstaterna, när det gäller för- säkringsrisker som är belägna inom EES, inte får kräva att tillgångar som innehas för att motsvara de försäkringstekniska avsättningar som hänför sig till dessa risker är placerade inom gemenskapen eller i någon viss medlemsstat. Av artikel 134.1 andra stycket framgår att medlemsstaterna inte, i fråga om fordringar enligt återförsäkringsavtal på företag som är auktoriserade enligt Solvens II-direktivet eller har sitt huvudkontor i ett tredjeland vars solvensordning på visst sätt bedöms vara lik- värdig, ska kräva att tillgångar som motsvarar dessa fordringar pla- ceras inom EES. Av artikel 134.2 framgår att medlemsstaterna inte, för upp- rättande av försäkringstekniska avsättningar, får behålla eller införa något system med bruttoreserver som kräver att tillgångar ställs som säkerhet för att täcka ej intjänade och oreglerade ska- dor i de fall då återförsäkraren är ett försäkringsföretag som är auktoriserat enligt direktivet. Bestämmelserna i artikel 134 är i likhet med artikel 133 av för- budskaraktär för medlemsstaterna. Bestämmelserna har beaktats vid utformningens förslag. Utredningens bedömning: Möjligheten enligt Solvens II-direkti- vet för medlemsstater att ställa krav på begränsning av de typer av tillgångar eller referensvärden som kan kopplas till försäkringsför- måner där investeringsrisken bärs av en försäkringstagare som är en fysisk person bör inte utnyttjas. Skäl för utredningens bedömning: Enligt artikel 133.3 påverkar bestämmelserna i artiklarna 133.1 och 133.2 i direktivet inte med- lemsstaternas rätt att ställa krav på begränsning av de typer av till- gångar eller referensvärden som kan kopplas till försäkringsförmå- ner, där investeringsrisken bärs av en försäkringstagare som är en fysisk person. Eventuella krav på begräsningar får inte vara striktare än de bestämmelser som finns i UCITS-direktivet. Enligt utred- ningens mening saknas det skäl att utnyttja denna möjlighet. 8.4Översikt Kommissionens föreslagna genomförandeåtgärder (nivå 2): Bestämmelser om investeringsregler återfinns i skäl 66–68 och i kapitel VIII artiklarna 243–248. Dessa genomförandeåtgärder är i enlighet med artikel 135.2 i Solvens II-direktivet och behandlar endast investeringar i överlåtbara värdepapper och andra finansiella instrument som baseras på ompaketerade lån. I Solvens II-direkti- vet och den föreslagna förordningen kallas dessa lån repackaged loans. Den svenska översättningen i direktivet är lån som stuvats om, men har av utredningen översatts till ompaketerade lån. Dessa lån motsvarar värdepapperiserade lån i annan lagstiftning. Nedan följer en sammanfattning av de föreslagna genomförandeåtgär- derna. I artikel 243 finns definitioner av olika termer som t ex överlåt- bara värdepapper och andra finansiella instrument baserade på om- paketerade lån, värdepapperisering, tranch, originator, medver- kande institut och central banker. Enligt artikel 244 ska ett försäkringsföretag bara investera i överförbara värdepapper och andra finansiella instrument som baseras på ompaketerade lån om originatorn eller det medverkande institutet uttryckligen har visat för företaget, att man kommer att behålla ett ekonomiskt intresse netto som inte får vara lägre än . Artikeln innehåller även definitioner och vilka andra förutsättningar som krävs. Enligt artikel 245 gäller inte bestämmelsen i artikel 244 när den värdepapperiserade exponeringen för överlåtbara värdepapper och andra finansiella instrument som baseras på ompaketerade lån består av fordringar eller eventualfordringar på eller om de är helt ovillkorade och oåterkalleligt garanterade av t.ex. stater, central- banker, kommuner, lokala myndigheter, enheter i den offentliga sektorn. Bestämmelsen i artikel 244 ska inte heller gälla för trans- aktioner som baseras på vissa typer av tydliga, transparenta och tydliga index som definieras i artikeln. Enligt artikel 246 ska försäkringsföretag som investerar i över- låtbara värdepapper eller andra finansiella instrument som baseras på ompaketerade lån uppfylla vissa kvalitativa krav avseende företa- gets bedömningar av ALM-risken, koncentrationsrisken och inve- steringsrisken, kontrollrutiner, intern rapportering, tillsynsrap- portering och offentliggöranden. Om ett försäkringsföretag inte klarar kraven i artikel 244 ska tillsynsmyndigheten kontaktas. Detta framgår av artikel 247. Om standardformeln används för att beräkna solvenskapitalkravet, ska kapitalkravet för spreadrisk på exponeringen för överlåtbara värde- papper eller andra finansiella instrument som baseras på ompakete- rade lån som inte klarar kraven beräknas enligt specifikt angivna bestämmelser i artikeln. Om ett försäkringsföretag inte klarar de kvalitativa kraven i artikel 246 ska tillsynsmyndigheten bedöma om avvikelsen är väsentlig enligt definitionen i artikel 37.1.c i Solvens II-direktivet, vilket framgår av artikel 247 bis. Ett försäkringsföretags solvenskapital kan enkelt beskrivas som en kapitalbuffert som ska kunna användas för att täcka förluster i verksamheten som annars skulle hota försäkringsföretagets möjlig- het att i rätt tid uppfylla sina förpliktelser gentemot försäkringsta- gare. Denna form av kapitalbuffert kan också kallas för riskbuffert. I den nuvarande regleringen kallas kravet på solvenskapital för solvensmarginal. Solvensmarginalen beräknas på olika sätt för ska- deförsäkringsrörelse, återförsäkring respektive livförsäkringsrö- relse. Om kravet på solvensmarginal inte är uppfyllt ska Finansin- spektionen ingripa. Det finns också krav på garantibelopp, dvs. krav på absolut lägsta tillåtna kapital i euro. Om kravet på garanti- belopp inte är uppfyllt kan företagets tillstånd att bedriva försäk- ringsverksamhet återkallas. Av skäl 14–16 i Solvens II-direktivet framgår att det centrala syftet med det regelverk som införs är att säkerställa ett tillräckligt försäkringstagarskydd. Av skälen framgår att en förutsättning för att detta ska uppnås är att försäkringsföretag omfattas av ändamåls- enliga solvenskrav som leder till en effektiv kapitalallokering, och att företagen ges incitament att mäta och hantera sina risker på ett adekvat sätt. Genom Solvens II-direktivet införs mer riskkänsliga kapitalkrav, dvs. en ordning där kravet på riskbuffertens storlek är mer direkt relaterad till de risker försäkringsföretaget är exponerat för i sin verksamhet. Genom detta skapas en tydlig koppling mellan ris- kerna i företagets balansräkning och det lagstadgade kravet på buf- fertkapital. Det riskkänsliga kapitalkravet ger försäkringsföretagen incitament att utveckla sin riskhantering, eftersom företagen vill undvika onödig kapitalbindning. Genom den process som krävs för att fastställa kapitalkraven får varje försäkringsföretag en tydlig bild av hur olika risker i verksamheten kan påverka företagets solvens- situation. Företagen ska även göra en egen risk- och solvensbe- dömning, dvs. en bedömning av hur mycket buffertkapital som företaget behöver med avseende på företagets specifika riskprofil, risktolerans och affärsstrategi (se kapitel 12). I det nya regelverket finns det två olika krav på solvenskapital som relaterar till riskerna i verksamheten, dels ett Solvenskapital- krav (på engelska Solvency Capital Requirement, SCR) som utgör en erforderlig nivå på solvenskapitalet, dels ett Minimikapitalkrav (på engelska Minimum Capital Requirement, MCR) som är en för- utsättning för tillstånd. Det finns dessutom en absolut lägsta nivå på minimikapitalkravet som är satt i euro och som är oberoende av risken i det enskilda bolaget. SCR och MCR utgör gränser för gradvis skärpta tillsynsingripanden, se kapitel 13. SCR syftar till att säkerställa att ingripanden av tillsynsmyndigheten sker medan MCR definierar den nivå där tillsynsmyndigheten kan komma att återkalla försäkringsföretagets tillstånd att bedriva för- säkringsrörelse. Försäkringstekniska avsättningar, FTA (Bästa sk attning + risk marginal) Figur 9.1 visar en schematisk bild över ett försäkringsföretags Solvens II-balansräkning. Förutom tillgångar som svarar mot för- säkringstekniska avsättningar och övriga skulder1 ska försäkrings- 1 Skulder som inte är efterställda. företaget ha en medräkningsbar kapitalbas – dvs. förlust- absorberande kapital av viss lägsta kvalitet – som täcker solvens- kapitalkravet(bestämmelserna om kapitalbas behandlas i kapitel 11). SCR ska vara riskkänsligt. Detta innebär bl.a. att beräkningen ska ske utifrån företagets faktiska riskprofil och att hänsyn ska tas till diversifieringseffekter och riskreducerande åtgärder. Med riskredu- cerande åtgärder avses t.ex. återförsäkring. Hänsyn ska vidare tas till hela balansräkningen, dvs. såväl tillgångs- som skuldsida. Beräk- ningen ska innefatta alla kvantifierbara risker, t.ex. försäkringsris- ker, marknadsrisker, kreditrisker och operativa risker. Med risk menas här en oförutsedd händelse som orsakar en beloppsmässig effekt på försäkringsföretagets kapitalbas. SCR ska enligt Artikel 101 i Solvens II-direktivet bestämmas med användning av Value at Risk (VaR)2 för kapitalbasen hos ett försäkringsföretag, och motsvara konfidensnivån för en ettårsperiod. I skäl 64 beskrivs SCR som det ekonomiska kapital som försäkringsföretag ska hålla för att säkerställa att företaget med en sannolikhet på ska kunna uppfylla sina förpliktelser gentemot försäkringstagare under . SCR kan beräknas antingen med en s.k. standardformel, eller enligt av tillsynsmyndigheten godkända s.k. interna modeller, som kan vara fullständiga eller partiella. Möjligheten att använda sig av egna interna modeller syftar till att skapa incitament för försäk- ringsföretagen att utveckla sin riskhantering och företagsstyrning. Det ska inte finnas någon motsättning mellan företagets strävan mot en effektiv kapitalallokering och det lagstadgade kravet på solvenskapital. Reglerna kring interna modeller behandlas i kapitel 10. Här bör även nämnas att tillsynsmyndigheterna har vissa möj- ligheter att i särskilda fall genom ett s.k. kapitaltillägg, besluta att SCR ska utgöras av ett högre belopp än det belopp som räknats fram med standardformeln eller en intern modell, se vidare artikel 37 och avsnitt 13.3.3. 2 Value at Risk (VaR) är ett riskbegrepp som anger storleken på det riskerade beloppet med en viss sannolikhet och över . Detta kvantitativa mått kan användas för att mäta risken hos en portfölj av tillgångar, en portfölj av försäkringsåtaganden eller för hela verksamheten i ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag. Beräkningen av SCR med användning av standardformeln tar sin utgångspunkt i separat beräknade kapitalkrav för vissa särskilt angivna kategorier av risker, som sedan aggregeras till ett totalt SCR. Figur 9.2 visar en schematisk bild över standardformelns uppbyggnad, innehållande de olika kategorier och underkategorier av risker som enligt Solvens II-direktivet ska ingå i beräkningen av SCR. Det bör särskilt understrykas att uppbyggnaden av SCR ser delvis annorlunda ut om hänsyn skulle tas till innehållet i den före- slagna nivå 2-regleringen.3 Vidare bör det noteras att uppbyggna- den av det solvenskapitalkrav som testats i olika enkäter (på engelska Quantitative Impact Studies, QIS) inte i alla delar har följt den uppbyggnad som finns i direktivet. Schematisk figur över uppbyggnaden av SCR i standardformeln i Livsjuk/inv alid 3I den föreslagna nivå 2-regleringen finns det t.ex. ytterligare en riskkategori, nämligen SCR intangibles. 4I bilden har hänsyn inte tagits till den föreslagna nivå 2-regleringen. SCRbas, som är baskapitalkravet SCRoperativ, som är kapitalkravet för operativ risk Justeringsbelopp, som är en justering av SCR för förlustabsorberande effekter i försäkringstekniska avsättningar och uppskjutna skatter SCRbas utgörs i sin tur av kapitalkrav för skadeförsäkringsrisk (SCRskade), marknadsrisk (SCRmarknad), sjukförsäkringsrisk (SCRsjuk), motpartsrisk (SCRmotpart) och livförsäkringsrisk (SCRliv). Skadeförsäkringsrisk innefattar premierisk/skadereservrisk och Kapitalkravet för marknadsrisk innefattar kapitalkrav för valutarisk, fastighetsrisk, ränterisk, aktierisk, spreadrisk och koncentrationsrisk. Kapitalkravet för sjukförsäkringsrisk innefattar sjukförsäkringsrisk, katastrofrisk och driftskostnadsrisk. Kapitalkravet för livförsäkringsrisk innefattar kapitalkrav för döds- fallsrisk, livsfallsrisk, invaliditets- och sjukrisk, driftkostnadsrisk, omprövningsrisk, annullationsrisk och katastrofrisk. I den svenska översättningen av Solvens II-direktivet används benämningen riskmodul för SCRskade, SCRmarknad, SCRsjuk, SCRmotpart och SCRliv. De underliggande modulerna benämns undermoduler. Utredningen har i stället valt benämningen kategori respektive underkategori av risk, se avsnitt 9.1.2. När försäkringsföretag använder sig av standardformeln ska alltså ett kapitalkrav beräknas för varje enskild riskkategori. Detta kapitalkrav ska göra det möjligt för försäkringsföretaget att stå emot betydande oförutsedda förluster och ska beräknas som den minskning av det egna kapitalet som kan uppstå vid olika scenarier – exempelvis förändrad skadeutveckling, börsfall eller räntutveck- ling – som ryms inom vad som kan inträffa med sannolikheten över en tidshorisont . De enskilda kapitalkra- ven ska därefter aggregeras med hänsyn till egenskaperna hos de olika riskkategorierna. Eftersom det är mindre sannolikt att alla ogynnsamma scenarier inträffar tillåts försäkringsföretagen tillgodogöra sig en viss kapitalkravsreduktion jämfört med om det sammanlagda kapitalkravet summerats utan sådan hänsyn. Denna kapitalkravsreduktion uppnås på över- gripande nivå, genom tillämpning av korrelationer5 som finns 5 Korrelation är ett statistiskt mått, som anger styrkan och riktningen av ett samband mellan två variabler. Korrelation uttrycks som ett värde mellan 1 och – 1, där 0 anger inget samband, 1 anger maximalt positivt samband och -1 anger maximalt negativt samband. angivna i Solvens II-direktivet. Vid beräkningen av kapitalkravet för varje riskkategori kan hänsyn tas till diversifieringseffekter i den utsträckning EU-förordningen medger det. Det bör även note- ras att det vid beräkningarna enligt standardformeln dels finns vissa möjligheter att använda sig av förenklade beräkningar, dels finns vissa möjligheter att använda företagsspecifika parametrar. Beräkning enligt standardformeln kan förenklat beskrivas i föl- jande steg. I det första steget bestäms för varje aktuell risk ett 1- års-scenario som kan beräknas inträffa med en sannolikhet av . Ett exempel på ett 0,5 procent-scenario är att aktiekur- serna skulle sjunka . Som ett led i har- moniseringen av regelverket är scenarierna i standardmodellen standardiserade. Nästa steg i beräkningen är att slå fast hur en sådan händelse beloppsmässigt skulle påverka det enskilda försäkringsföretagets tillgångar och skulder, dvs. vilken påverkan händelsen skulle ha på det samlade buffertkapitalet. Denna beloppsmässiga påverkan mot- svarar kapitalkravet för den aktuella risken. När väl kapitalkraven för de enskilda riskerna slagits fast ska dessa aggregeras till ett s.k. baskapitalkrav. Vid denna aggregering ska hänsyn tas till diversifie- ringseffekter. Till det framräknade baskapitalkravet ska sedan adderas ett sär- skilt kapitalkrav för operativa risker, som beräknas med en annan metodik. Slutligen ska summan av baskapitalkravet och kapitalkravet för operativ risk justeras med hänsyn till den förlustabsorberande kapacitet som kan finnas i de försäkringstekniska avsättningarna och uppskjutna skatter. Ett exempel på när en sådan justering blir aktuell är vid s.k. villkorad återbäring i svenska vinstutdelande liv- försäkringsbolag, dvs. när de försäkringstekniska avsättningarna minskar på grund av att tillgångar har minskat i värde. Ett annat exempel är skadeförsäkringsbolag med uppskjuten skatteskuld, där skatteskulden reduceras om förluster görs i rörelsen. När alla steg genomförts har man fått fram ett belopp på det buffertkapital som krävs för att försäkringsföretaget med 99,5 procents sannolikhet ska klara av att infria sina förpliktelser. Skyddsnivån i regelverket är alltså satt på en sådan nivå att – i genomsnitt och – ett försäkringsföre- mindre än 1 innebär i detta sammanhang att det totala kapitalkravet är mindre än summan av sina delar. tag av 200 kan förväntas fallera (i de fall alla försäkringsbo- lag har exakt det kapital som krävs enligt regleringen). Att ett för- säkringsföretag fallerar betyder dock inte att försäkringstagare och andra ersättningsberättigade förlorar hela den ersättning man är berättigad till. I normalfallet torde huvuddelen av försäkrings- företagets förpliktelser ändå komma att infrias, se avsnitt 12.5. MCR ska motsvara den solvensnivå där försäkringstagare skulle exponeras för en oacceptabel grad av risk om försäkringsföretaget tilläts fortsätta sin verksamhet. MCR ska i grunden bestämmas på samma sätt som SCR, dvs. med användning av Value at Risk (VaR) för en ettårsperiod. För MCR gäller dock en konfidensnivå om i stället för . MCR måste dessutom alltid hålla sig inom fastställda övre och undre gränser i förhållande till SCR. Denna korridor motsvarar av SCR. MCR får aldrig understiga ett absolut golvbelopp som är satt i euro. Beloppet är olika för olika typer av försäkringsföretag, t.ex. (ca ) för skadeförsäkringsfö- retag och (ca )för livförsäk- ringsföretag. Om det absoluta golvbeloppet för ett försäkringsfö- retag överskrider MCR definierar det absoluta golvbeloppet den nivå där tillsynsmyndigheten kan komma att återkalla försäkrings- företagets tillstånd att bedriva försäkringsrörelse. Om ett försäkringsföretag inte lever upp till SCR, eller riskerar att inte leva upp till kravet under , ska tillsynsmyndigheten underrättas. Företaget ska, från konstaterandet att företaget inte uppfyller SCR, lägga fram en realistisk åtgärdsplan för godkännande av tillsyns- myndigheten. ska nödvändiga åtgärder vidtas som innebär att SCR täcks av medräkningsbara kapitalbasmedel. Under vissa omständigheter får tillsynsmyndigheten förlänga tids- fristen. Om ett försäkringsföretag inte lever upp till MCR, eller riskerar att inte leva upp till det under , ska tillsynsmyndigheten underrättas. Företaget ska, inom en månad från konstaterandet att företaget inte uppfyller MCR, lägga fram en kortfristig finansiell saneringsplan för godkännande av tillsynsmyndigheten. ska nödvändiga åtgärder vidtas som innebär att MCR återigen efterlevs. Tillsynsmyndighe- ten får vidare inskränka, eller helt förbjuda, företagets rätt att fritt förfoga över sina tillgångar. Under vissa förutsättningar ska till- ståndet för att bedriva verksamheten återkallas. Ett försäkringsföretag ska ha en kapitalbas som minst uppgår till solvenskapitalkravet eller det högre belopp som ska gälla efter beslut om kapitaltillägg. Kapitalbasen får inte understiga mini- mikapitalkravet. Till den del kapitalbasen motsvarar minimikapitalkravet ska kapitalbasen vara sammansatt och beräknad enligt bestämmel- serna i avsnitt 11.2.6. Till den del kapitalbasen motsvarar sol- venskapitalkravet eller det högre belopp som ska gälla efter ett beslut om kapitaltillägg ska kapitalbasen vara sammansatt och beräknad enligt bestämmelserna i avsnitt 11.2.6. Solvenskapitalkravet ska beräknas så att företaget ska kunna infria sina framtida åtaganden gentemot försäkringstagarna med 99,5 procents sannolikhet (skyddsnivå). Beräkningen ska ske under antagandet att försäkringsföretaget kommer att fortsätta bedriva sin verksamhet. Solvenskapitalkravet ska beräknas med utgångspunkt i alla de kvantifierbara risker som försäkringsföretaget är utsatt för. Vid beräkningen ska hänsyn tas till effekterna av de riskreduceringstekniker som företaget använder. Solvenskapitalet ska minst täcka Försäkringsföretag ska beräkna solvenskapitalkravet minst en gång . Om det sker en väsentlig förändring av företagets riskprofil, ska företaget utan dröjsmål beräkna ett nytt solvens- kapitalkrav. Alternativa metoder för beräkning av solvenskapitalkravet Solvenskapitalkravet ska beräknas antingen med användning av en standardformel, en fullständig intern modell eller en partiell intern modell i kombination med standardformeln. Skäl för utredningens förslag: Krav på tillräcklig kapitalbas Enligt artikel 100 första stycket i Solvens II-direktivet ska med- lemsstaterna kräva att försäkringsföretag har medräkningsbara kapitalbasmedel som täcker solvenskapitalkravet. Efter mönster från nuvarande 7 kap. 1 § FRL föreslår utredningen att en bestäm- melse om tillräcklig kapitalbas ska införas i början av det kapitel som behandlar solvenskapitalkrav, minimikapitalkrav och garanti- belopp. Den föreslagna bestämmelsen innebär enligt utredningen också ett genomförande av bestämmelsen i artikel 102.1 andra stycket om att kapitalbasen alltid ska uppgå till det senast rapporte- rade solvenskapitalkravet, och bestämmelserna i artikel 128 om att medlemsstaterna ska kräva att försäkringsföretag innehar medräk- ningsbart primärkapital som täcker minimikapitalkravet samt bestämmelsen i artikel 129.1 d om att kapitalbasen under inga omständigheter får understiga vissa fastställda belopp. Av den svenska bestämmelsen ska även framgå att solvenskapi- talkravet i vissa särskilda fall kan bestämmas efter ett beslut om kapitaltillägg enligt bestämmelserna i artikel 37, se även avsnitt 13.3.3. Ett försäkringsföretag ska täcka solvenskapitalkravet med en medräkningsbar kapitalbas som består av primärkapital och tilläggskapital. Den medräkningsbara kapitalbasen utgår från de kapitalbasposter som är tillgängliga, men tar även hänsyn till att det finns begränsningar när det gäller möjligheten att i den medräk- ningsbara kapitalbasen ta med poster som klassificerats som nivå 2 eller nivå 3. Poster som klassificerats som nivå 1 får alltid räknas med i sin helhet. Den medräkningsbara kapitalbasen som ska täcka minimikapi- talkravet utgår från samma tillgängliga kapitalbasposter, men får endast bestå av poster som ingår i primärkapitalet och som klassifi- cerats som nivå 1 eller nivå 2. Detta betyder dels att poster i tilläggskapitalet inte får användas, dels att poster som klassificerats som nivå 3 inte får användas (se figur). Vid bestämmande av den medräkningsbara kapitalbasen som ska täcka minimikapitalkravet finns det dessutom särskilda begränsningar när det gäller poster som klassificerats som nivå 2. Det nu gällande kravet på att ett försäkringsföretag ska ha en tillräcklig kapitalbas finns inte i Solvens II- direktivet och utredningen föreslår därför inte att något sådant krav ska framgå av den svenska lagtexten, vilket dock inte ska tol- kas som någon saklig skillnad jämfört med nu gällande rätt. Det framgår av skälsats 63 och artikel 102.1 att försäkringsföretaget ska ha en medräkningsbar kapitalbas som täcker solvenskapitalkravet på löpande basis med beaktande av alla förändringar i företagets riskprofil.