sou · GZB337 · 2011-04-20 00:00:00 — Mönstret kan fortfarande iakttas på utbredningskartan, men med en ökande populationsstorlek har enligt forskarna i det skandinaviska björnprojektet kärnområdena alltmer smält samman. 2000/01:57, bet. 2000/01:MJU9, rskr. 2000/01:174. om Finnmark ansluter till den svenska utbredningen, även om antalet honor i är relativt litet. Figur 4.1 Brunbjörnens utbredning i och . Den ljusare färgnyansen visar utbredningsområdet. Den mörkare färgnyansen visar områden med koncentration av honor Källa: Rapport 2010-3 från det skandinaviska björnprojektet. Genomförda analyser av mitokondrie-DNA, som visar släktskap på mödernet, visar att det går en skiljelinje genom mellan en västlig genetisk linje och en östlig linje. sydliga området är av västligt ursprung medan björnarna i de mellersta och nordliga områdena är av östligt ursprung. Hanarna rör sig över större ytor och därmed i viss utsträckning mellan de olika områdena. Vid enstaka tillfällen vandrar det också in hanar från Finland.3 Att invandringen inte är större beror framförallt på att det förekommer ganska lite björn i norra i gränstrakterna till . I norska Finnmark finns ett relativt isolerat bestånd i Øvre Anarjohka nationalpark på gränsen mot . Även längst i öster i Finnmark i Pasviksdalen, på gränsen till , förekommer björnar. Dessa ingår i en större nordosteuropeisk björnpopulation vars utbredningsområde täcker , och de baltiska länderna. Analyser av kärn-DNA visar att det finns en genetisk skillnad mellan björnarna i Finnmark och dem som förekommer i det mellersta och det norra kärnområdet i , även om alla har samma östliga ursprung. Trenden i är att utbredningsområdet växer mot den svenska ostkusten och söderut i samt in i . Bestånden minskar däremot i delar av de svenska fjällområdena. Björnen förekommer i framförallt i områden med skog, dvs. i den boreala regionen. Björnen förekommer även i fjällområden, dvs. i alpin region, men förekomsten där begränsas av ett relativt högt jakttryck. Björnen har ett utbredningsområde i som i stora delar motsvarar utbredningen av lämplig livsmiljö (figur 4.2). Det finns dock ingen etablering av björn i , även om analyser visar att det inte saknas lämpliga livsmiljöer där. Historiskt har den förekommit även i . Skälet till att björnen inte etablerat sig i kan vara att uppodlade områden i utgör en barriär för spridning söderut. Honorna rör sig normalt inte över några längre avstånd, vilket gör att spridningen går långsamt. Historiskt har björnen förekommit i . Referensvärdet bör sättas utifrån hur stort utbrednings- 3 Muntlig uppgift från , Skandinaviska björnprojektet. område som krävs för att populationen ska uppnå gynnsam bevarandestatus. Som framgår av följande avsnitt är förutsättningarna för björnen i goda, vilket gör att det nuvarande utbredningsområdet i mellersta och norra kan anses tillräckligt och därmed utgöra referensvärde för utbredningsområdet. För innebär det delar av , och samt alla län norr därom. Fram till och med 1600-talet fanns björnen spridd över hela , också på de större öarna förutom . inleddes en nedgång och björnen försvann från . fanns det uppskattningsvis 4 700– 4 800 björnar, varav cirka 3 100 i och 1 650 i . Därefter skedde en kraftig minskning . Björnen fridlystes 1912 på kronomark och 1927 i hela . Runt 1930 fanns det bara cirka 130 björnar kvar i . Därefter tilläts antalet sakta växa i , medan nedgången fortsatte i då det sannolikt inte längre fanns någon fast etablering av björn alls på norsk mark. De senaste beräkningarna av antalet björnar i är och då fanns det cirka 3 300 individer (2 968–3 667).4 Därtill finns något hundratal björnar i . (Enligt en norsk studie fanns det 2009 minst 132 björnar i söder om ,5 men en del av dem finns på gränsen mellan länderna och kan även vara inräknade i de svenska siffrorna.) Den sammanlagda skandinaviska populationen är därmed cirka 3 400 individer. Det är inte helt enkelt att fastställa björnpopulationens storlek. Till skillnad från de andra stora rovdjuren i går det inte att inventera med hjälp av spår i snön eftersom björnen då ligger i ide. Observationer av jägare i samband med älgjakten är ett underlag som används för att skatta trender. I tillägg till dessa observationer har insamlad björnspillning som DNA-analyseras använts för att få en säkrare skattning av populationens storlek. De senaste beräkningarna av populations- 4Kindberg, J. 2010: Monitoring and management of the Swedish brown bear population. Filosofie doktorsavhandling, Acta Universitatis agriculturae Sueciae nr 2010:58. 5Wartiainen, I. m.fl. 2010: Populasjonsovervåkning av brunbjørn 2009–2012. DNA analyse av prøver samlet i i 2009. Bioforsk rapport vol. 5, nr 72. Bioforsk Jord og miljø, Svanhovd. storleken bygger på en kombination av observationer och DNA- analyser av spillning. I har enbart DNA-analyser använts. Enligt det skandinaviska björnprojektet utgör av populationen könsmogna individer. Det bygger på observerad åldersfördelning och det faktum att björnen blir könsmogen i . Med en total populationsstorlek på 3 400 individer bör det därmed finnas cirka 1 300 könsmogna individer. Antalet föryngringar uppskattas till cirka 300 med denna populationsstorlek. Licensjakt på björn tillåts i både och . var kvoten i som helhet 288 björnar, varav 281 fälldes, medan den i var 9 björnar, varav 3 fälldes. Populationens tillväxt var 1998–2007 i genomsnitt (baserat på svenska data). Eftersom jaktuttaget har varit större än tidigare är tillväxten sannolikt mindre nu än vad den var . Det finns dock inga beräkningar gjorda av detta. Den beslutade miniminivån på 100 föryngringar motsvarande 1 000 individer i har med stor sannolikhet och nåtts. Antalet föryngringar i har (2008 och 2009) beräknats till i genomsnitt cirka 5 , vilket är betydligt lägre än målet om 15 föryngringar . Det faktum att målen satts som antal föryngringar utgör ett praktiskt problem genom att det inte finns någon övervakning av antalet föryngringar vare sig i eller . De nya inventeringsmetoderna med insamling av spillning och DNA-analys ger inte denna information. Det går alltså inte att följa upp målen exakt. En sårbarhetsanalys genomförd av det skandinaviska björnprojektet 1998 visade att det inte krävdes mer än 8 honor som var eller äldre i det nordliga studieområdet i och inte mer än 6 honor i det sydliga studieområdet i för att bestånden skulle ha sannolikhet att överleva i 100 år.6 Analysen baserades på förhållandena och , vilka var relativt hög reproduktion och låg jaktdödlighet. Den årliga tillväxten var , vilket är den högsta tillväxttakt som påvisats för en brunbjörnspopulation i 6 Sæther, B.-E. m.fl. 1998: Assessing the viability of Scandinavian brown bear, arctos, populations: the effects of uncertain parameter estimates. I sårbarhetsanalysen ingick också simuleringar med högre dödlighet och lägre tillväxt. Resultatet av dessa simuleringar var att det behövs betydligt fler honor, minst 25 anges i artikeln, för långsiktig livskraft när tillväxten minskar i beståndet. Omräknat till populationsstorlek blir det cirka 60 individer.7 Detta är dock med all sannolikhet en underskattning eftersom inte alla faktorer som kan påverka populationen ingick i studien. Det togs t.ex. inte hänsyn till genetisk variation. Analysen tog heller inte hänsyn till att populationen med så få individer riskerar att splittras upp i delpopulationer. Om man använder tumregeln att den effektiva populationsstorleken måste vara minst 50 för att undvika inavel krävs en verklig populationsstorlek som omfattar minst 300–700 björnar. Beräkningen bygger på antagandet att kvoten mellan den effektiva och den verkliga populationsstorleken i den skandinaviska björnpopulationen är 0,07–0,17.8 Det bör tilläggas att det inte har konstaterats några effekter av inavel hos vilda björnar i , men däremot finns uppgifter om att björnar i djurparker är känsliga för inavel.9 Trots att beståndet har gått igenom en så kallad flaskhals är den genetiska variationen relativt hög och inte långt under beräknade värden för större populationer av brunbjörn i och Nordamerika.10 11 För att säkerställa att en population kan behålla tillräcklig genetisk variation på lång sikt används ofta tumregeln att den effektiva populationsstorleken ska vara minst 500. Baserat på denna tumregel och med samma antagande om kvoten mellan effektiv populationsstorlek och verklig populationsstorlek som angetts ovan skulle det krävas minst 3 000–7 000 björnar för en långsiktigt livskraftig population. Eftersom det enligt uppgift förekommer att hanbjörnar invandrar till österifrån är den skandinaviska populationen i genetisk mening kanske inte en helt avgränsad population. Det finns dock inga vetenskapliga beräkningar av invandringens omfattning och betydelse. Forskarna i det skandinaviska björnprojektet har uttryckt en viss tveksamhet till att 7Muntlig uppgift från , Skandinaviska björnprojektet. 8Tallmon, D. A. m.fl. 2004. Genetic monitoring of Scandinavian brown bear effective population size and immigration. 9Laikre, L. m.fl. 1996: Inbreeding depression in brown bear. 10Waits, L. m.fl. 2000: Nuclear DNA microsatellite analysis of genetic diversity and gene flow in the Scandinavian brown bear (arctos). Molecular Ecology 9:421-431. 11Swenson, J. E., Taberlet, P. & Bellemain, E. Genetics and conservation of European brown bears (arctos). tillämpa tumregeln om en effektiv populationsstorlek på minst 500 på björn. Rovdjursriktlinjerna anger ett alternativt sätt att ta fram referensvärdet för populationsstorlek. Enligt detta s.k. kriterium D (i enlighet med rödlistans begreppsapparat) krävs det mer än 1 000 könsmogna individer om förbindelse med andra populationer saknas. Det blir 2 560 björnar, baserat på uppgiften att av individerna i björnpopulationen är könsmogna. Om det finns en in- och utvandring (minst 1 genetiskt effektiv in-/utvandrare ) behöver det enligt kriterium D i princip inte vara mer än 250 könsmogna individer, vilket motsvarar 640 björnar. Mot bakgrund av de ovan redovisade analyserna och tumreglerna gör utredningen bedömningen att den skandinaviska björnpopulationen bör bestå av minst 2 000 björnar för att på lång sikt vara livskraftig. Värdet ligger betryggande över nivåerna för demografisk livskraftighet och undvikande av inavel. En population på mer än 2 000 björnar ger rimliga förutsättningar att bibehålla en stor del av den genetiska variationen. Tumregeln för genetisk variation på lång sikt skulle dock innebära en ännu större population. Med bättre kunskap om hur stor population som krävs för att bevara den genetiska variationen och om genflödet mellan björnpopulationerna i kan bedömningen behöva justeras till nästa rapportering . Referensvärdet för den svenska delen av populationen bör anges till 1 800. Det är knappt hälften av den senaste beräkningen av antalet björnar i (3 300). I det vetenskapliga underlaget till beslutet om den nu gällande miniminivån på 1 000 björnar bedömdes den kritiska gränsen ligga någonstans mellan 500 och 5 000 individer.12 Att det blev just 1 000 individer beror nog på att populationen hade beräknats vara så stor, vilket sannolikt var en underskattning. I en rapport till 2010 har det Skandinaviska björnprojektet beräknat, utifrån dagens kunskap, att det 1995, när blev medlem i EU, fanns mellan 950 och 1 200 björnar i och att det hösten fanns mellan 2 000 och 2 500 björnar i Sverige.13 12Bilagor till Sammanhållen rovdjurspolitik. 13Kindberg, J. & Swenson, J. 2010: Skattning av björnstammens storlek i . Rapport 2010-5 från det Skandinaviska björnprojektet. Björnens föda består framför allt av bär, myror, älg och ren, samt i får. Älg uppskattas utgöra av energiintaget i det sydliga björnbeståndet i . Björnen tar framförallt älgkalvar, medan den är dålig på att jaga vuxna djur. Den äter dock gärna älgar som dött , liksom slaktavfall från höstens älgjakt. Björnen kan även utnyttja rester av byten som andra rovdjursarter fällt. I renskötselområdet tar björnen också renkalvar och även vuxna renar, men det är inte känt i vilken omfattning. Forskning pågår inom det skandinaviska björnprojektet för att dokumentera omfattningen. Baserat på en modell som tar hänsyn till björnens val av livsmiljö är de delar av som är skogbeklädda i allmänhet en lämplig livsmiljö för björnen (figur 4.2). Områden med högfjäll (alpin miljö), mänsklig bebyggelse och slättområden är mindre lämpliga. Skälet till att björnen i mindre grad förekommer i fjällen är dock enligt forskarna inte så mycket björnens val utan det höga jakttrycket. Björnen undviker i allmänhet bebyggelse, men kan lockas dit om det finns föda att tillgå. Livsmiljön bedöms vara tillräcklig i omfattning och ha tillräcklig kvalitet, både för en population motsvarande referensvärdet (1 800 björnar i ) och dagens population (3 300 björnar i ). Figur 4.2 Fördelningen av olämplig (markerad med rött), mindre lämplig (markerad med ljusgrönt) och lämplig (markerad med mörkgrönt) livsmiljö för björn i , baserat på en modell som tar hänsyn till björnens val av skog och undvikande av bebyggelse och högfjäll. Prickarna visar var björnar har skjutits Källa: Rapport 2010-3 från det skandinaviska björnprojektet. Mänskliga aktiviteter utgör den största påverkan på den skandinaviska björnpopulationen. Enligt uppskattningar gjorda av det skandinaviska björnprojektet orsakades av den kända dödligheten hos märkta björnar –2010 av människan. Inom björnprojektet har man under forskning inte träffat på en enda björn som kan sägas ha dött av ålderdom. Vid sidan av människan utgör andra björnar en dödsorsak, framförallt för unga björnar. Av de björnar som dödas av mänskliga aktiviteter är den legala jakten den främsta dödsorsaken. Det förekommer också illegal jakt. Enligt det skandinaviska björnprojektet utgörs av dödligheten i björnprojektets norra studieområde av illegal jakt eller misstänkt illegal jakt (statistik för perioden –2010). Med en ökad populationsstorlek kommer björnen allt oftare in i områden med mänsklig bebyggelse, vilket kan skapa problem och behov av att i större utsträckning använda skyddsjakt. Den sammanvägda bedömningen är att den skandinaviska björnpopulationen har gynnsam bevarandestatus. Det nuvarande utbredningsområdet är tillräckligt och motsvarar ungefär referensvärdet. Utbredningsområdet bedöms vara stabilt eller något ökande. Trenden för populationens tillväxt över den senaste tolvårsperioden bedöms vara positiv. Tillväxttakten var –2007, men är troligen lägre nu på grund av ett större jaktuttag . Antalsmässigt ligger populationen väl över referensvärdet, som satts till 1 800 individer i (2 000 i ). Det finns uppgifter om invandrande hanar till den skandinaviska populationen österifrån, men det är inte känt i vilken omfattning detta sker och om det har någon effekt. Med en skandinavisk björnpopulation som sammanlagt omfattar cirka 3 400 individer gör utredningen bedömningen att förbindelsen med andra populationer är av mindre betydelse. Livsmiljön bedöms vara stabil och tillräcklig inom utbredningsområdet, och vara av lämplig kvalitet för björnen. Framtidsutsikterna är goda under förutsättning att jakten, särskilt den illegala, kan begränsas så att populationens storlek inte avsevärt eller okontrollerat minskar. Bedömningen att statusen är gynnsam stöds av det skandinaviska björnprojektet som i den senaste statusrapporten anger att dagens skandinaviska björnpopulation är demografiskt och genetiskt livskraftig.14 Bedömningen stöds också av det faktum att björnen inte är rödlistad i . På grund av att en så liten andel av populationen finns i är björnen däremot klassificerad som Starkt hotad i den norska rödlistan. Bedömningen har gjorts med utgångspunkten att björnen i huvudsak förekommer i boreal region. Även om björnen i viss utsträckning förekommer i fjällen går det inte att särskilja en särskild alpin population. Om det finns någon uppdelning är det snarare mellan sydliga och nordliga förekomster än mellan skogsland och fjäll. Tabell 4.1 Bedömning av björnens bevarandestatus enligt rovdjursriktlinjernas åtta kriterier. Enligt riktlinjerna måste alla kriterier vara uppnådda för att statusen ska vara gynnsam Stabil eller ökande populationsstorlek Stabilt eller ökande utbredningsområde Populationsstorlek och utbredningsområde större än när direktivet trädde i kraft Referensvärdet för populationsstorlek har nåtts Referensvärdet för utbredningsområde har nåtts Det finns förbindelse inom och mellan populationer inom: ja, mellan: ? 14 Swenson, J. E. m.fl. 2010: Bjørnens status og økologi i Skandinavia. Rapport 2010-3 från det Skandinaviska björnprojektet. Utredningens bedömning: Järvens bevarandestatus i är inte gynnsam. Beståndet visar dock på god tillväxt och utbredningen ökar. Det har registrerats i genomsnitt 104 föryngringar , vilket motsvarar cirka 650 individer. Referensvärdet för den svenska delen av den skandinaviska järvpopulationen bör anges till 850 individer. antog 2001 etappmålet 90 föryngringar för järv, motsvarande 400 individer.1 För gäller beståndsmålet 39 föryngringar.2 Järv (Gulo gulo) förekommer i barrskogsbältet och på tundran i , och . Den återfinns i Eurasien över i stort sett samma områden som renen. Fasta bestånd i finns bara i , , och Ryssland.3 I lever järven i långt större utsträckning i skogslandet jämfört med de båda andra nordiska länderna, främst på grund av människans ingripande.4 De tätaste stammarna finns i renskötselområdet i och Kainuu samt i norra . I har järven sin 2000/01:57, bet. 2000/01:MJU9, rskr. 2000/01:174. Det kan nämnas att siffran 400 beräknats utifrån ett äldre omräkningstal; en omräkning med aktuella tal skulle ge ca 550 individer som delmål. 2Stortingsmelding nr 15, 2003–2004. 4Muntlig uppgift, , Jord-och Skogsbruksministerium. huvudsakliga utbredning längs den skandinaviska fjällkedjan, i fjällområden och fjällnära skogar (figur 5.1).5 Den svenska delen av järvpopulationen har sin utbredning i huvudsak inom renskötselområdet längs fjällkedjan från Treriksröset ner till fjällen i nordvästra (figur 5.1). Generellt blir populationen glesare från norr till söder även om tätheten varierar lokalt inom de olika länen. Baserat på registrerade föryngringar (2008-2010) finns kärnområden med högst täthet av föryngringar i västra delar ner till södra . Noterbart är den relativt sett lägre tätheten av föryngringar i centrala och norra , samt i , som skapar ett visst glapp mellan en nordlig och en sydlig del av järvens utbredning i . Lyorna i har alla varit lokaliserade i fjällområden i nordvästra hörnet av länet. Utanför renskötselområdet har det registrerats järvföryngringar i skogslandet kring gränsen mellan och . I detta område har man registrerat 8 föryngringar . Genetiska data tyder på att ytterligare föryngringar som inte dokumenterats i fält förekommit i dessa områden.6 Dessutom tyder ett ökande antal observationer på att järvstammen expanderar i skogslandet åt öster och söder både inom och utanför renskötselområdet.7 Stora delar av järvens utbredning i hänger samman med den svenska populationens, dvs. fjällkedjan från Finnmark i norr till i söder, med kärnområden i Troms och Nordland fylken (figur 5.1). Dessutom finns järv i de centrala och östra delarna av södra . Utbredningen av järv i dessa delar hänger delvis ihop med järvstammen i och . Även om en karta med utbredning av föryngringar tyder på en sammanhängande population visar genetiska analyser att den skandinaviska 5Persson, J., Brøseth, H. & , L. Den skandinaviska järvpopulationen – status och utbredning. Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. 6Flagstad m fl. DNA-basert overvåking av de små skogsjervbestandene i och . 7Se fotnot 5 ovan. järvpopulationen på genetisk nivå är uppdelad i tre bestånd (se avsnittet om delpopulationer). Järven förekommer huvudsakligen inom alpin region, även om historisk utbredning åtminstone i sträckt sig ända ner till och , med enstaka fångade järvar i . I det historiska materialet är det dock svårbedömt i vilken utsträckning järven permanent förekommit i skogslandet. Det finns inga starka skäl att redovisa skogslevande järvar som en separat population, varken ekologiskt eller genetiskt.8 Nuvarande utbredningsområde (den alpina zonen längs det mesta av den skandinaviska fjällkedjan och fjällnära skogsterräng) kan anses vara tillräckligt för att uppnå gynnsam bevarandestatus och därmed utgör det referensvärdet för utbredning. Det är betydligt större än det var 1995 och finns utrymme för ytterligare expansion, både i skogsterräng men även i fjällområdet kring i . Utredningen bedömer dock att referensvärdet inte bör läggas på det maximala möjliga, utan på en nivå som är tillräcklig för långsiktig överlevnad.9 8Persson, J., Brøseth, H. & , L. Den skandinaviska järvpopulationen – status och utbredning. Gemensam rapport från , Viltskadecenter och Rovdata 2011-1, , SLU. 9Lande m fl. Potensielle leveområder for store rovdyr i Skandinavia: GIS-analyser på økoregionalt nivå. Figur 5.1 Utbredningen av föryngringar i . Färgmarkering illustrerar en buffertzon runt registrerade föryngringar. Röd färg indikerar hög täthet och gul färg låg täthet av föryngringar under dessa år I både och inventeras järvstammen huvudsakligen genom registrering av föryngringar. Föryngringar fastställs genom lokalisering av järvlyor och/eller observationer av honor med ungar eller deras spår.10 Antalet föryngringar kan omvandlas till ungefärligt antal individer genom att multiplicera med en faktor på 6,4 (± 1). Totalt registrerades i –2010 i genomsnitt 161 föryngringar . Dessa fördelade sig på i genomsnitt 104 föryngringar i och 57 föryngringar i . Detta motsvarar cirka 1 000 individer totalt i varav 650 i och 350 i Norge.11 registrerades i 117 föryngringar och för var siffran 66. Till den norska populationen kan även räknas ett (okänt) antal järvar i norra bör dock påpekas att populationen i kontinuerligt begränsas genom förvaltande jakt i relation till det nationella beståndsmålet om 39 föryngringar. Det totala antalet järvföryngringar i har ökat med i genomsnitt från de första inventeringarna 1996 . Ökningen är tydligast (2001–2010; figur 5.2). På länsnivå så är det främst i och som antalet föryngringar har ökat. Även i har det skett en ökning i antal föryngringar med i genomsnitt . Från 1996-1998 fram till 2008-2010 ökade antalet registrerade föryngringar i från 34 till 57 . I är det framförallt i centrala och sydliga delar av utbredningsområdet som ökningen varit störst, från ett genomsnitt på 7 föryngringar 1996–1998 till 27 föryngringar 2008–2010. Om vi delar upp de svenska järvarna på förvaltningsområden så innehar det nordliga förvaltningsområdet (, , och ) av föryngringarna och det mellersta förvaltningsområdet av föryngringarna. Det bör nämnas att det är svårt att tolka kortsiktiga populationstrender utifrån inventering av lyor eftersom förändringar mellan enstaka år snarare avspeglar variation i reproduktionsframgång och inventeringseffektivitet, än verkliga förändringar i populationsstorlek. Däremot fångas långsiktiga förändringar troligen upp genom denna 10Brøseth H, Tovmo M, ., 2010. Yngleregistreringer av jerv i i 2010. 11Omräkning av antal föryngringar till antal individer baseras på genomsnittligt antal föryngringar . Data som använts vid dessa beräkningar är: andel reproducerande honor = 62,; andel vuxna honor i populationen = ; Andel honor som reproducerar sig första gången vid 2, 3, 4 respektive ålder är 5, 60, 29 och . Beräkningarna baseras på data från märkta järvar i Sarek och DNA-data från norska övervakningssystemet. 12Flagstad, Ø., m.fl. 2009. DNA-basert overvåking av den skandinaviske jervbestanden vinteren 2009. typ av inventeringar. En ökad inventeringsinsats och ökad kunskap hos inventeringspersonalen skulle bidra till att man med tiden finner fler föryngringar, vilket därmed kan påverka den observerade populationstrenden. Figur 5.2 Antal registrerade järvföryngringar (säkra och sannolika) i , och () och 2001 (och ).