sou · GZB342 · 2011-05-04 00:00:00 — Även om hovrätterna också ska fylla vissa admini- strativa funktioner i förhållande till tingsrätterna, såsom att hovrätt anställer fiskaler som ska tjänstgöra i tingsrätt, kan det ske utan att det i lag uttrycks att hovrätten har tillsyn över tingsrätterna. Mot- svarande ordning gäller i relationen mellan kammarrätt och förvalt- En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare ningsrätt, utan att det för de domstolarna finns någon motsvarande bestämmelse. Mot bakgrund av de nu anförda skälen föreslår vi att bestäm- melsen om hovrätternas tillsyn över tingsrätterna upphävs. 5.3.6.4Bestämmelserna om de högsta domstolarnas uppgifter Vårt förslag: För ska införas en bestämmelse motsvarande den som gäller för enligt 3 kap. 3 § andra stycket , att domstolen är första domstol i mål beträffande vilka detta föreskrivs i lag. Vår bedömning: På grund av den nämnda bestämmelsen be- höver det inte uttryckligen anges i lagen om domstolar och domare att de högsta domstolarna korsvis ska pröva om justitie- råd i den andra domstolen ska skiljas eller avstängas från sin an- ställning eller vara skyldig att genomgå läkarundersökning. Lika- så bör upplysningen i nuvarande 3 kap. 2 § om att talan mot vissa beslut av kan föras i respektive den i 2 § lagen om allmänna förvaltnings- domstolar gjorda hänvisningen till utlänningslagen inte tas in i lagen om domstolar och domare. I nuvarande 3 kap. 3 § andra stycket första meningen rättegångs- balken och 2 § tredje stycket lagen om allmänna förvaltningsdom- stolar anges att de högsta domstolarna korsvis ska pröva om justitie- råd i den andra domstolen ska skiljas eller avstängas från sin an- ställning eller vara skyldig att genomgå läkarundersökning. Bestäm- melserna återger, uppdelat för respektive domstol, den bestämmelse som finns i 11 kap. 8 § andra stycket regeringsformen. Det enda som tillkommer på lagnivå är att det där uttryckligen framgår att och är första domstol i dessa mål. Detta får emellertid anses följa redan av grund- lagsbestämmelsen (jfr prop. 2009/10:181 s. 81). Såvitt avser kan den angivna bestämmelsen i utan vidare utgå eftersom bestämmelsen i nuvarande 3 kap. 3 § andra stycket andra meningen anger att i övrigt är första domstol i mål beträffande vilka detta föreskrivs i lag. På samma sätt kan nuvarande 3 kap. 2 § rätte- En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare gångsbalken, som innehåller en upplysning om att det av 8 kap. 8 § följer att talan mot vissa beslut av Advokatsam- fundet kan föras i , utmönstras. Det kan i sammanhanget noteras att reglerna i nuvarande 3 kap. rättegångs- balken inte fullständigt återger Högsta domstolens uppgifter, efter- som sådana följer också av andra lagar (se exempelvis 18 § lagen om utlämning för brott). I den nuvarande bestämmelsen om Högsta förvaltningsdomstolens uppgifter, 2 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, finns ingen generell föreskrift motsvarande den om att i övrigt är första domstol i mål beträffande vilka detta föreskrivs i lag. Enligt vår mening är det lämpligt att en sådan införs, varvid föreskriften om den angivna korsvisa prövningen kan utgå. Det kan också den i bestämmelsen gjorda hänvisningen till utlänningslagen göra. Vi föreslår att så sker. Med den föreslagna regleringen knyts det övriga regelsystemet enligt vår mening tydligare ihop, exempelvis såvitt avser Högsta förvaltningsdomstolens prövning enligt lagen om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. 5.3.6.5Kammarrätts avdelning förlagd till en annan ort än den där domstolen har sitt säte Vårt förslag: Den nuvarande möjligheten för regeringen att be- stämma att kammarrätts avdelning ska vara förlagd till en annan ort än den där domstolen har sitt säte ska avskaffas. Enligt nuvarande 11 § första stycket andra meningen lagen om allmänna förvaltningsdomstolar kan regeringen bestämma att kam- marrätts avdelning ska vara förlagd till en annan ort än den där domstolen har sitt säte. Det finns ingen motsvarande bestämmelse för hovrätterna. I den mån den nuvarande regeln ska finnas även bör den intas i lagen om domstolar och domare. Enligt vår mening finns det dock inget skäl att behålla regeln. Vi föreslår därför att den upp- hävs. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare 5.3.6.6Lagbestämmelser om beredningschefer och justitiesekreterare Vårt förslag: Lagbestämmelserna om att det finns berednings- chefer och justitiesekreterare i de två högsta domstolarna ska av- skaffas. I nuvarande 3 kap. 8 § och 7 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolen anges att det i och finns särskilda tjänstemän för beredning och föredragning av mål. Bestämmelserna avser beredningscheferna och justitiesekreterarna. Beredningschefer och justitiesekreterare faller inte in under domar- begreppet, eftersom de inte har någon behörighet att avgöra mål. Regler om dem passar därför inte in i lagen om domstolar och domare. Även om dessa tjänstemän utför väldigt viktiga uppgifter, finns det enligt vår mening det ingen anledning att de ska vara reglerade i lag. Att justitiesekreterarna i har en särskild reg- lering såvitt avser det forum där de kan åtalas för brott begånget i anställningen föranleder ingen annan bedömning. Vi föreslår därför att de lagbestämmelserna upphävs. 5.3.7Följdändringar i och förvaltningsprocesslagen Vårt förslag: De bestämmelser som finns kvar i 1–4 kap. rätte- gångsbalken ska stå kvar i fyra separata kapitel. Kapitelrub- rikerna ska dock ändras så att de tre första kapitlens rubriker anger att kapitlen rör tingsrätts, hovrätts och Högsta dom- stolens sammansättning. Rubriken till 4 kap. ska vara Fördel- ning av mål mellan domare. Också rubriken till rättegångs- balkens första avdelning ska ändras till Allmänna bestämmelser. De bestämmelser i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar som flyttas till förvaltningsprocesslagen ska införas i den senare lagens befintliga struktur. När domförhetsreglerna förs in i för- valtningsprocesslagen ska de tre instanserna nämnas i den ord- ning parterna möter dem. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare Vår bedömning: Förvaltningsprocesslagens redaktionella utform- ning bör ses över i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Kvar i 1–3 kap. efter de ändringar som vi ovan före- slagit blir bestämmelserna om hur domstolarna ska vara sammansatta när mål och ärenden avgörs, s.k. domförhetsregler. Bestämmelserna finns nu i 1 kap. 3–3 e och 8 §§, 2 kap. 4 och 4 a §§ samt 3 kap. 5– 7 §§. I 4 kap. återstår bestämmelserna i 12 §, om att närstående personer inte får sitta som domare i rätten, samt bestämmelserna i 13–15 §§ om domarjäv. Vi har gjort bedömningen att dessa regler bör stå kvar i fyra separata kapitel och alltså inte föras samman i ett mindre antal kapi- tel. För en sådan lösning talar framför allt att lagstiftningen blir mer överskådlig med kortare, tydligt avgränsade kapitel. Rubriken till första avdelning (1–9 kap.) är Om domstolsväsendet. Efter det att ett stort antal be- stämmelser flyttats från är den rubriken inte sär- skilt lämplig. Vi föreslår därför att rubriken till balkens första av- delning ändras till Allmänna bestämmelser. Inte heller kapitelrubrikerna till de fyra första kapitlen förefaller lämpliga efter våra övriga förslag. De tre första kapitlens rubriker bör enligt vår mening ange att kapitlen rör tingsrätts, hovrätts och Högsta domstolens sammansättning. Det fjärde kapitlet innehåller som nämnts bestämmelsen om att närstående personer inte får sitta som domare i rätten och bestämmelser om domarjäv. Som kommer att framgå i kapitel 7 föreslår vi att rätte- gångsbalken tillförs en ny bestämmelse om fördelningen av mål och ärenden mellan enskilda domare och en ny bestämmelse om att den som skulle vara jävig att handlägga ett mål inte heller får vidta åt- gärder som påverkar hur målet fördelas mellan enskilda domare. Dessa bestämmelser har tydliga kopplingar till bestämmelserna om domarjäv, varför de bör placeras i 4 kap. En lämplig framtida rubrik för 4 kap. skulle enligt vår mening vara Fördelning av mål mellan domare. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare I lagen om allmänna förvaltningsdomstolar finns efter våra ovan redovisade ställningstaganden kvar domförhetsregler (4 a–6 §§, 11 § andra stycket, 12 §, 17 §, och 18 §), forumregler och regler om överlämnande av mål (8 a §, 9 §, 14 § andra-fjärde styckena och 14 a §), omröstningsregler (26 §) samt vissa regler om föredragande (28 §) och särskilda sakkunniga (29 §). Vi har ovan redovisat vår slutsats att lagen om allmänna förvalt- ningsdomstolar bör upphävas. Vår ambition är att åstadkomma ett system som är homogent samt lätt att överblicka och förstå. Utifrån denna ambition har vi kommit till slutsatsen att de bestämmelser i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar som behöver finnas kvar, men inte bedöms passa i lagen om domstolar och domare, ska föras över till förvaltningsprocesslagen. I likhet med och lagen om domstolsärenden bör förvaltningsprocesslagen även fortsättningsvis kronologiskt spegla ett enskilt måls processuella hantering i domstolarna. Med hänsyn härtill har domförhetsreglerna, forumreglerna och reglerna om över- lämnande av mål sin naturliga plats i förvaltningsprocesslagens inledning. Dessa bestämmelser utgör tillsammans en majoritet av de bestämmelser som vi föreslår ska föras från lagen om allmänna förvaltningsdomstolar till förvaltningsprocesslagen. Bestämmelsen i nuvarande 26 § lagen om allmänna förvaltnings- domstolar har ett naturligt samband med förvaltningsprocesslagens bestämmelser om beslut, varför bestämmelsen bör införas mellan nuvarande 30 § och 31 § förvaltningsprocesslagen. I nuvarande 28 § första stycket lagen om allmänna förvaltnings- domstolar behandlas behörighetsregler för ledamöter och föredrag- ande. Vi diskuterar det framtida behovet av sådana regler i kapitel 9. Där avhandlar vi också var reglerna lämpligen bör vara placerade. Bestämmelsens andra stycke, som föreskriver att ledamöter och föredragande ska ha avlagt domared, behandlas på motsvarande sätt i kapitel 10. Regeln att till varandra närstående personer inte får döma i samma mål bör föras över till förvaltningsprocesslagen och placeras lämp- ligen i anslutning till lagens hänvisning till be- stämmelse om domarjäv (nuvarande 41 § förvaltningsprocesslagen). Om nu nämnda bestämmelser på angivet sätt förs från lagen om allmänna förvaltningsdomstolar återstår endast bestämmelsen i 29 §, som föreskriver att regeringen får förordna sakkunniga med upp- En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare gift att tillhandagå allmän förvaltningsdomstol med utlåtanden. Denna regel hör närmast samman med förvaltningsprocesslagens bestäm- melser om bevisning. Vi föreslår att den placeras mellan nuvarande 24 och 25 §§ förvaltningsprocesslagen. Våra ändringsförslag i dessa delar har inte till syfte att åstad- komma materiella förändringar av gällande rätt. Ändringsförslagen är omfattande, men endast ur redaktionell synvinkel. Detta talar med styrka för att de angivna bestämmelserna bör föras in i den nuvarande förvaltningsprocesslagen, utan att de övriga bestämmelserna i den lagen förändras, varken till innehåll, placering eller numrering. Mot den lösningen talar att resultatet inte blir särskilt vackert. Ett stort antal bestämmelser får i så fall föras in i den existerande num- reringen, med bokstavsnumreringar och mellanliggande rubriker. Vi har därför övervägt om det skulle vara mer lämpligt att lämna ett förslag på en till utseendet helt reviderad förvaltningsprocesslag. En reviderad förvaltningsprocesslag skulle rimligen vara kapitel- indelad och åtskilliga av dagens bestämmelser skulle lämpligen brytas upp i flera bestämmelser. Inte heller en sådan lösning är dock till- talade, särskilt som vi inte har för avsikt att överväga bestäm- melsernas materiella innehåll. Ett sådant förslag skulle också kom- pliceras av förhållandet att det i ett annat lagstiftningsprojekt föreslås väsentliga förändringar i förvaltningsprocesslagens bestäm- melser (se departementspromemorian En mer ändamålsenlig förvalt- ningsprocess, Ds 2010:17). Vi har därför stannat för att utforma vårt förslag på så sätt att bestämmelserna från lagen om allmänna förvaltningsdomstolar förs in i den nuvarande förvaltningsprocesslagens struktur. De redaktio- nella förändringarna av lagen som bedöms vara önskvärda bör ske i det fortsatta lagstiftningsarbetet på det förvaltningsprocessrättsliga området. När domförhetsreglerna förs in i förvaltningsprocesslagen bör de tre instanserna nämnas i den ordning parterna möter dem, snarare än i rangordning. Således bör förvaltningsrätterna nämnas först, åtföljt av kammarrätterna och . Med den ordningen följer förvaltningsprocesslagen dessutom rättegångs- balkens struktur. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare Vårt förslag: Bestämmelserna i lagen om utnämning av ordi- narie domare ska flyttas till den nya lagen om domstolar och domare. Befattningen råd tillika vice ordförande på avdelning i hov- rätt och kammarrätt ska benämnas vice hovrätts- och vice kammarrättslagman. Bestämmelserna i lagen om fullmaktsanställning om att ordi- narie domare anställs med fullmakt och om ordinarie domares tjänstgöringsskyldighet ska flyttas till den nya lagen. Vid sidan av grundlagens bestämmelser om de ordinarie domarnas anställning finns sådana bestämmelser i flera lagar och förord- ningar. Till övervägande del gäller samma arbetsrättsliga regler för domare som för andra statligt anställda. Som exempel på några av de lagar som är tillämpliga även på domares anställning kan nämnas lagen om anställningsskydd, lagen om offentlig anställning, semester- lagen, föräldraledighetslagen, diskrimineringslagen och arbetsmiljö- lagen. Med tanke på hur komplicerad den arbetsrättsliga regleringen av statliga anställningar är kan listan göras mycket lång. I en del avseenden gäller emellertid särskilda arbetsrättsliga regler för domare. I vissa fall följer särregleringen av kollektivavtal, vilket exempelvis är fallet beträffande den s.k. förtroendearbets- tiden, medan andra följer direkt av lag. En utgångspunkt för vårt arbete är att frågor som regleras i kollektivavtal inte ska tas in i vår nya lag. En annan utgångspunkt bör vara att sådana lagregler som gäller också för andra yrkeskate- gorier än domare inte ska intas i den nya lagen. Således bör särskilt övervägas om det i den nya lagen bör intas sådana arbetsrättsliga regler som framgår av lag och som en- dast är tillämpliga på domare. I våra direktiv nämns särskilt lagen om utnämning av ordinarie domare, lagen om offentlig anställning och lagen om fullmaktsanställning. Lagen om utnämning av ordinarie domare är endast tillämplig på sådana domare som lagens rubrik syftar på, varför bestämmelserna förefaller lämpliga att föra in i den nya lagen. Lagen innehåller bland annat en uppräkning av samtliga befattningar som ordinarie domare. Benämningarna på anställningar som ordinarie domare har i flera fall starka historiska rötter. Vi har inte för avsikt att göra någon En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare fullständig översyn av dessa benämningar. En av befattningarna ut- märker sig dock särskilt och är enligt vår mening mindre lämplig. Det gäller anställningen i hovrätt och kammarrätt som råd tillika vice ordförande på avdelning. Titeln är otymplig och otidsenlig. Få personer utanför domstolsväsendet torde begripa vad den syftar på. Vi föreslår därför att benämningen ändras. Den minst ingripande förändringen skulle vara att förkorta be- nämningen till råd tillika vice ordförande. Benämningen skulle då motsvara det sätt som den används i Patentbesvärsrätten. I denna kortare form är benämningen inte lika missvisande, eftersom den som innehar anställningen ofta är rättens ordförande. Vi har emellertid stannat för att i stället föreslå att befattningen i hovrätt respektive kammarrätt ska benämnas vice . Lagen om offentlig anställning innehåller flera regler som i för- stone kan förefalla utmärkande för domare. Det gäller bl.a. regler rörande skyldighet att anmäla bisysslor och om beslutsordningen i frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande. Det finns dock inga bestämmelser i den lagen som är tillämpliga endast på domare. Vad gäller otillåtna bisysslor är de grundläggande reglerna desamma för domare som för andra statligt anställda. Det som är lite speciellt för ordinarie domare är att de enligt 7 d § är skyldiga att på eget initiativ anmäla sina bisysslor till arbetsgivaren. Den regeln gäller emellertid även för chefer för myndigheter som lyder omed- elbart under regeringen. På liknande sätt gäller bestämmelsen om att beslutar om avsked m.m. även i förhåll- ande till andra som anställts genom beslut av regeringen (34 §). Vi har mot denna bakgrund kommit till slutsatsen att ingen av de be- stämmelser som finns i lagen om offentlig anställning bör in- tas i den nya lagen. Lagen om fullmaktsanställning kan också framstå som en reg- lering som uteslutande behandlar ordinarie domare, eftersom dessa utgör den enda yrkeskategorin som uttryckligen nämns i lagen (3 § första stycket). Lagen gäller emellertid också för de andra anställ- ningar som regeringen beslutar ska anställas med fullmakt (3 § andra stycket). Sålunda anställs exempelvis samtliga hyresråd, justitiekans- lern, riksåklagaren och vice riksåklagaren med fullmakt. Dessutom gäller lagen för de anställda som i enlighet med tidigare gällande bestämmelser anställdes med fullmakt, vilket var fallet för exem- pelvis vissa officerare inom försvarsmakten och professorer. Med hänsyn till att lagen om fullmaktsanställning gäller också för andra statligt anställda än domare är det inte lämpligt att helt En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare införliva dess bestämmelser in den nya lagen om domstolar och domare. Detta hindrar inte att sådana särskilda bestämmelser som endast har avseende på domare flyttas dit. Så är fallet med bestäm- melsen i 3 § första stycket, som föreskriver att ordinarie domare anställs med fullmakt. På samma sätt rör bestämmelsen i 14 § – som behandlar de ordinarie domarnas tjänstgöringsskyldighet – inga andra grupper av arbetstagare. Såväl 3 § första stycket som 14 § passar väl ihop med de bestämmelser som finns i lagen om utnäm- ning av ordinarie domare. Vi föreslår därför att de två lagrummen i lagen om fullmaktsanställning förs in i den nya lagen. Vi har inte närmare övervägt innehållet i nuvarande 14 §. 6Bör några bestämmelser som finns i förordning föras in i den nya lagen eller ändras i sak? Som redogjorts för i avsnitt 5.1 har vi fått i uppdrag att utifrån grundlagsfästa krav och vad som annars bedöms lämpligt överväga vilka bestämmelser om domstolar och domare som bör finnas i lag och vilka som bör föreskrivas i förordning. I direktiven nämns sär- skilt att vi ska överväga om någon av bestämmelserna i domstols- instruktionerna bör få lagform. Enligt direktiven står det oss fritt att föreslå sakliga ändringar i de nuvarande bestämmelserna om domstolar och domare i lag och förordning. Gränsdragningen mellan och regeringens normgivnings- makt i förhållande till domstolarna och domarna regleras huvud- sakligen i 11 kap. 2 och 10 §§ regeringsformen. I 2 § föreskrivs att bestämmelser om domstolarnas rättskip- ningsuppgifter, om huvuddragen i deras organisation och om rätte- gången, i andra hänseenden än som berörs i regeringsformen, med- delas i lag. 10 § föreskriver på motsvarande sätt att grundläggande bestäm- melser om ordinarie domares rättsställning i övrigt meddelas i lag. För andra statligt anställda än ordinarie domare finns en motsvar- ande bestämmelse i 12 kap. 7 §. Bör några bestämmelser som finns i förordning Bestämmelsen i 11 kap. 2 § återfanns års ändringar i 11 kap. 4 § regeringsformen. Också 10 § genomgick redaktionella ändringar som trädde 2011. Enligt förarbetena var ändring- arna inte avsedda att innebära några förändringar i sak. De i 11 kap. 2 § respektive 10 § behandlade frågeställningarna hör till det obligatoriska lagområdet. Detta innebär att det inte är möj- ligt för att i lag bemyndiga regeringen att meddela före- skrifter i ämnena. Regeringen kan dock meddela föreskrifter om verkställighet av lag (8 kap. 7 § första stycket p. 1 regeringsformen). Sådana verk- ställighetsföreskrifter kan vara tillämpningsföreskrifter av admini- strativt slag, men också till viss del ha ett materiellt utfyllande inne- håll som kompletterar en lagbestämmelse. För att regeringen ska kunna meddela materiellt utfyllande verkställighetsföreskrifter torde krävas att den grundläggande lagbestämmelsen är så materiellt in- gående att förordningsföreskriften inte tillför något väsentligt nytt (se (SOU 2008:42) s. 37 f., Myndigheternas föreskrifter (Ds 1998:43) s. 47 ff. och , , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 uppl., s. 129 ff.). Om en fråga faller inom regeringens normgivningskompetens kan regeringen uppdra åt myndighet under regeringen att meddela föreskrifter i frågan (8 kap. 11 § regeringsformen). Det är inte möj- ligt för att delegera rätten att utfärda verkställighets- föreskrifter direkt till myndigheter under regeringen. Vad beträffar omfattningen av det obligatoriska lagområdet i frågor rörande domstolsväsendets kan viss ledning hämtas från förarbetena till regeringsform. I Grundlagberedningens förslag angavs att lagform krävdes i frågor om domstolarnas uppgifter, om deras organisation, om rättegången och om fullföljd till högre rätt (jfr SOU 1972:15, förslaget till 10 kap. 2 § på s. 28 och specialmotiveringen på s. 192). I propositionen föreslogs ett något mer begränsat obligatoriskt lagområde än det som grundlagsberedningen föreslagit. Departe- mentschefen framhöll att det inte fanns anledning att föreskriva krav på lagform i frågor om exempelvis personalärenden och andra administrativa sidor av domstolarnas verksamhet. Vidare anförde departementschefen beträffande domstolarnas organisation, att endast huvuddragen borde vara bestämda i lag, eftersom det inte kunde anses ändamålsenligt att kräva att organisationen i detalj skulle reg- leras genom lag. Bestämmelser om domstolarnas organisation som Bör några bestämmelser som finns i förordning är av mindre betydelse från rättssäkerhetssynpunkt borde enligt departementschefen inte belasta de lagar som handlar om domstol- arnas organisation. Sådana bestämmelser borde i stället lämpligen kunna meddelas av regeringen. Vidare konstaterade departements- chefen att frågor om överklagande till högre rätt hörde till rätte- gångsfrågorna, varför de inte behövde nämnas i uppräkningen på det sätt som grundlagsberedningen föreslagit (prop. 1973:90 s. 387 f.). Mot bakgrund av dessa ställningstaganden knöt regeringen i sitt förslag det obligatoriska lagområdet till frågorna om domstolarnas rättskipningsuppgifter, om huvuddragen i deras organisation och om rättegången. Som redan konstaterats finns det för varje instans i de allmänna dom- stolsslagen och för varje specialdomstol förordningar med instruk- tioner för respektive domstol. I instruktionerna för domstolarna inom de allmänna domstols- slagen är regleringen huvudsakligen likartat utformad. Mest påtag- ligt är detta mellan första, andra och tredje instans i de allmänna domstolsslagen, dvs. tingsrätt – förvaltningsrätt, hovrätt – kammar- rätt och – . Även instruktionerna för specialdomstolarna följer delvis samma mönster. Vissa frågor som regleras ingående för domstolarna inom de allmänna domstolsslagen är emellertid helt oreglerade i special- domstolarnas instruktioner. Till viss del beror detta på specialdom- stolarnas speciella förhållanden. I de domstolar som endast har en ordinarie domare, och Försvarsunderrättelse- domstolen, är det exempelvis inte påkallat att reglera fördelningen av mål. Bör några bestämmelser som finns i förordning 6.2.2.1Instruktionerna för domstolarna inom de allmänna domstolsslagen De frågor som behandlas i instruktionerna för domstolarna inom de allmänna domstolsslagen kan sammanfattas enligt följande.