sou · GZB325 · 2011-04-06 00:00:00 — Be- slut i brottsutredningar fattas på nationell nivå och med tillämpning av nationell lagstiftning. I Eurojust ingår en nationell medlem från varje stat. I utses den nationelle medlemmen av Riksåklagaren (6 kap. 2 § föreskrifter om internationellt samarbete, ÅFS 2007:12). Begäran om bistånd av Eurojust riktas till den nationella medlemmen (6 kap. 10 § ÅFS 2007:12). Som huvudregel utövar en nationell medlem sina befogenheter i egenskap av behörig nationell myndighet samt handlar med stöd av nationell rätt och enligt de villkor som följer av Eurojustbeslutet (artikel 9 a i rådets beslut /426/RIF). Till de ordinarie befogenheterna hör att ta emot, översända, underlätta, följa upp och lämna tilläggsinformation i samband med verkställighet av framställningar och beslut om rättsligt samarbete (artikel 9 b i rådets beslut /426/RIF). Den nationella medlemmen i Eurojust har dessutom numera rätt att i brådskande ärenden, när det inte är möjligt att tillräckligt snabbt fastställa eller kontakta den behöriga myndigheten, godkänna och samordna s.k. kontrollerade leveranser i sina egna medlemsstater och verkställa en begäran eller beslut om rättsligt samarbete (artikel 9 c och d i rådets beslut /426/RIF). Dessutom har en jourorganisation är tillgänglig dygnet runt för brådskande ärenden (artikel 5 a i rådets beslut /426/RIF). Av rådsbeslutet följer vidare en skyldighet för medlemsstaterna att utse en eller flera nationella kontaktpersoner för Eurojust samt att före inrätta ett nationellt samordningssystem för Eurojust för att säkerställa samordningen av arbetet (artikel 12). Medlemsstaterna har också en informationsskyldighet gentemot Eurojust (artikel 13). Bland annat ska medlemsstaterna se till att deras nationelle medlem informeras om inrättande av gemensamma utredningsgrupper och resultatet av sådana gruppers arbete samt om framställningar och beslut om rättsligt samarbete i vissa angivna fall. De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete I rådsbeslutet framhålls även Eurojusts samarbete med Europol bör stärkas och informationsutbytet förbättras. Dessutom bör samarbetet med Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Office européen de Lutte Antifraude - ) och Frontex förstärkas (se preambeln, p. Europeiska Rättsliga nätverket (, EJN) inrättades 1998 efter beslut av (EGT L 191, , s. 4). Nätverket består av företrädare för nationella myndigheter (kontaktpunkter) som arbetar med internationellt straffrättsligt samarbete. I finns åtta kontaktpunkter, varav en på som också är svensk s.k. centralmyndighet (och internationellt rättsligt samarbete, BIRS), en på och sex på . Kontaktpunkterna är aktiva mellanhänder och ska på operativ nivå underlätta det rättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna, framför allt när det gäller att bekämpa grov brottslighet. För att effektivisera det rättsliga nätverket och tydliggöra fördelningen av ärenden mellan Eurojust och EJN har ett nytt rådsbeslut antagits som ersätter rådsbeslutet från 1998.9 En förändring är att EJN ska informera Eurojust om bilaterala ärenden som ligger inom Eurojusts kompetensområde och som kan leda till jurisdiktionskonflikter. Eurojust ska också informeras om alla ärenden som ligger inom Eurojusts kompetensområde och som rör tre eller fler stater. Olika rättsliga instrument om det internationella åklagarsamarbetet har genomförts i svensk rätt bl.a. i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och i lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar. I lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (LIRB) finns bestämmelser om skyldigheten att på begäran från myndighet i annan stat vidta åtgärder enligt svensk lag under en förundersökning eller rättegång. Lagen innehåller också motsvarande bestämmelser om hur kan ansöka om rättslig hjälp utomlands. Lagen är inte tillämplig i det internationella polissamarbetet. En ansökan om rättslig hjälp i görs av en utländsk åklagare, undersökningsdomare, annan domare eller domstol eller av någon annan som enligt en internationell överenskommelse som är bindande för får göra en sådan ansökan (2 kap. 3 § LIRB). 9 Rådets beslut /976/RIF av om det europeiska rättsliga nätverket. De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete Ansökan ges in till , som lämnar ansökan till eller till behörig domstol om inte ansökan ska prövas av regeringen (2 kap. 6 § LIRB). En ansökan från en medlemsstat inom EU eller från , eller får sändas direkt till behörig åklagare eller domstol. Begäran kan bl.a. omfatta att en företrädare för en myndighet i annan stat ska få delta vid förhör i och ges rätt att med den svenska åklagarens samtycke ställa frågor direkt till den som hörs (4 kap. 1 § LIRB). Vidare kan begäran gälla bevisupptagning vid svensk domstol genom förhör, företeende av skriftlig handling eller syn (4 kap. 2 och 5 §§ LIRB). En myndighet från annan stat kan också behöva bistånd av en svensk åklagare eller domstol för att hålla telefonförhör med en person som befinner sig i och som samtycker till förhöret (4 kap. 8 § LIRB). Vidare kan det t.ex. bli aktuellt att ansöka om straffprocessuella tvångsmedel i (se 4 kap. 16 och 18 §§ LIRB) eller att begära att frihetsberövade personer ska överföras till eller från (4 kap. 29 och 30 §§ LIRB). Åklagaren anses vid verkställigheten av en begäran om rättslig hjälp kunna begära biträde av en polismyndighet, eller i samma utsträckning som för en motsvarande svensk förundersökningsåtgärd. För en svensk ansökan om rättslig hjälp i ett annat land gäller i princip samma regler som för en begäran om åtgärd i (se 3 kap. 1-3 §§ LIRB). Lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar genomför ett rambeslut, vars syfte är att förbättra det polisiära och straffrättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater i kampen mot den gränsöverskridande brottsligheten.10 Behöriga myndigheter i två eller flera medlemsstater får genom en överenskommelse inrätta en gemensam utredningsgrupp (Joint Investigation Team – JIT) för brottsutredning i en eller flera av de medlemsstater som inrättar gruppen. Vissa av bestämmelserna i lagen gäller också för sådana gemensamma utredningsgrupper för brottsutredningar som inrättas mellan myndigheter i och myndigheter i en eller flera andra stater med stöd av konventionen av om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens 10 Rådets rambeslut /465/RIF av om gemensamma utredningsgrupper, prop. 2001/02:71 och 2003/04:4. De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete medlemsstater eller det anslutande avtal som omfattar samarbete i frågor om rättslig hjälp med och Norge.11 En gemensam utredningsgrupp får endast inrättas för ett särskilt syfte och för begränsad tid (2 §). Om förundersökning har inletts i , får beslut om inrättande av en utredningsgrupp fattas av den åklagare eller den myndighet som leder förundersökningen. När en åklagare beslutar att inrätta en utredningsgrupp med svenskt deltagande kan även tjänstemän från , polismän eller tulltjänstemän delta i denna. Om svensk förundersökning varken pågår eller inleds, kan Riksåklagaren, , eller besluta om att inrätta en gemensam utredningsgrupp (3 §). Lagen ger inte några särskilda befogenheter att vidta åtgärder. I stället tillämpas bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (4 §). I 5–7 §§ finns särskilda bestämmelser som reglerar rätten att begränsa användningen av vissa uppgifter och att ställa upp s.k. användningsbegränsande villkor. Om en utländsk tjänsteman utför uppgifter i en gemensam utredningsgrupp i , ska svenska staten ersätta skada som uppkommer i samband med den gemensamma utredningsgruppens verksamhet i och för vilken den utländska myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit skadeståndsskyldig om svensk lag varit tillämplig i fråga om dem (8 §). För Europol och en tjänsteman där gäller samma regler. Svenska staten är emellertid inte ersättningsskyldig för skada som drabbar den utländska myndigheten eller tjänstemannen. Lagen innehåller också vissa bestämmelser om kontrollerade leveranser (10–14 §§). En ansökan om en kontrollerad leverans utomlands får göras av åklagare, polismyndighet, eller . En förutsättning för att någon annan än åklagare ska få göra en sådan ansökan är dock att ett tillstånd till åtgärden inhämtas från åklagare (11 §). Vidare reglerar lagen brottsutredningar med användning av skyddsidentitet (15–17 §§). En överenskommelse om bistånd i en brottsutredning som genomförs av tjänstemän med skyddsidentitet får ingås av den åklagare eller polismyndighet som leder förundersökningen, såvida en förundersökning pågår i om den brottslighet åtgärden avser. Om sådan förundersökning inte pågår eller 11 Avtal av mellan Europeiska unionen och och om tillämpningen av vissa bestämmelser i konventionen av om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater och protokoll till denna. De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete inleds, får en överenskommelse ingås av , RPS eller den polismyndighet som RPS bestämmer (15 §). Lagen innehåller avslutningsvis bestämmelser om s.k. användningsbegränsande villkor och skadestånd vid användning av skyddsidentitet (16 och 17 §§). När tjänstemän från utländska myndigheter deltar i en gemensam utredningsgrupp som bedriver verksamhet i , förutsätts de inte kunna vidta någon åtgärd på svenskt territorium som innebär svensk myndighetsutövning. Regeringen har uttalat att en avdelad medlem inte ska kunna utföra uppgifter på svenskt territorium som förutsätter ett överlämnande av svensk myndighetsutövning (se prop. 2001/02:71 s. 9 samt prop. 2003/04:4 s. 14 och s. 33). Enligt regeringens uppfattning utesluter detta dock inte att en avdelad medlem ska kunna anförtros vissa uppgifter. Uppgifterna ska dock inte kunna innebära ett utövande av svensk myndighet. Det finns inget som hindrar att en avdelad medlem exempelvis närvarar vid ett förhör som hålls eller granskar bevisning som införskaffats (prop. 2003/04:4 s. 33). 2.2.8Samarbete för att spåra tillgångar () inrättades i som ett informellt globalt nätverk av polisiära och judiciella kontaktpunkter som bistår vid utbyte av information i syfte att identifiera, spåra och säkra utbyte av brott. Såväl underrättelseinformation som s.k. öppen information utbyts. Informationsutbytet kan bl.a. också gälla förfrågningar om lagstiftning eller information om en viss persons innehav av bankkonton eller fastigheter i ett annat land. syftar till att underlätta polis- och åklagarsamarbetet genom att berörda myndigheter enkelt och snabbt ska kunna få information om var tillgångar finns för att sedan kunna göra ett tillslag och beslagta egendomen. Den information som utbyts kan användas fritt och förmedlas vid behov vidare till nationella åklagare eller motsvarande. Ett fyrtiotal länder är medlemmar i . Utöver EU-staterna omfattas bl.a. , , och . Ett antal internationella organisationer har observatörsstatus, bl.a. Eurojust, Europol, FN, och . De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete Genom ett rådsbeslut har EU-länderna formaliserat och inrättat särskilda kontor för återvinning av tillgångar, s.k. Asset Re- covery Offices, ARO.12 I har två kontor inrättats på respektive Finanspolisen.13 Avsikten är att och ska komplettera varandra, vilket underlättas av att de nationella representanterna i i stort sett är desamma som i . Vid förfrågningar utanför EU aktualiseras , medan däremot EU-staterna samarbetar genom . Liksom det finns internationellt polis- och åklagarsamarbete finns ett motsvarande tullsamarbete, vilket inom Europeiska unionen i stor utsträckning grundas på den s.k. II konventionen.14 Konventionen har genomförts i svensk rätt genom lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete med tillhörande förordning. Den rättsliga regleringen tillämpas på för folkrättsligt bindande internationellt tullsamarbete som syftar till att förhindra, upptäcka, utreda och beivra överträdelser av tullbestämmelser. Behöriga svenska myndigheter är RPS eller en polismyndighet, , eller (1 kap. 5 §). har ansvaret för samordningen av samarbetet (1 kap. 6 §). Vid internationellt tullsamarbete kan de svenska myndigheterna agera endast inom ramen för sina befogenheter enligt nationell lagstiftning (1 kap. 3 §). Samarbetet består bl.a. i att länderna självmant eller efter ansökan kan utbyta uppgifter som behövs för tullsamarbetet. Detta gäller även om uppgiften omfattas av sekretess (2 kap. 6 §). Med stöd av lagen kan behörig svensk myndighet också inleda utredning om överträdelse av tullbestämmelser i en annan stat. I en sådan utredning får utländsk tjänsteman närvara (2 kap. 9 §). På liknande sätt som i lagen om internationellt polisiärt samarbete (se avsnitt 2.2.2 samt 4 och 5 §§ LIPS) regleras rätten att företa gränsöverskridande övervakning och gränsöverskridande förföljande samt frågor om skadestånd m.m. (3 kap. 1–9 §§). 12Rådets beslut /845/RIF av om samarbete mellan medlemsstaternas kontor för återvinning av tillgångar när det gäller att spåra och identifiera eller annan egendom som härrör från brott. 13Finanspolisen är en del av kriminalunderrättelsetjänsten vid RKP. 14Konvention upprättad på grundval av artikel K 3 i fördraget om Europeiska unionen om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar. De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete Gränsöverskridande övervakning ger utländska tjänstemän rätt att fortsätta en pågående övervakning in i av en gärningsman som är skäligen misstänkt för ett brott som särskilt räknas upp i bestämmelsen och eller annan behörig myndighet samtycker till det (3 kap. 1 §). När en utländsk tjänsteman passerat den svenska gränsen utan föregående samtycke ska utan dröjsmål bistånd begäras från en svensk behörig myndighet (3 kap. 1 § andra stycket). Gränsöverskridande förföljande innebär att utländska tjänstemän i vissa fall får fortsätta ett förföljande in i (3 kap. 2 §). Gränsöverskridande förföljande får bara ske om en person tas på bar gärning i färd med att begå sådant brott som räknas upp i 3 kap. 1 § och som kan föranleda överlämnande. Bestämmelsen skiljer sig åt i förhållande till motsvarande bestämmelse i 5 § LIPS, eftersom förföljande får ske över alla typer av gränser och inte är begränsat till landgräns. I 3 kap. 8 och 9 §§ regleras frågor om skadestånd. Bestämmelsen innebär att svenska staten är skyldig att ersätta personer som har orsakats skada i av en utländsk tjänsteman i samband med att han eller hon har utfört en uppgift enligt lagen. Svenska staten ska inte ersätta skador som svenska tjänstemän har vållat i andra stater i samband med gränsöverskridande förföljande eller övervakning. I stället ersätter den mottagande staten skadelidande som om skadan har orsakats av dess egna tjänstemän. Detta innebär att bl.a. skadeståndslagen (1972:207) och lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder inte kan ligga till grund för en skadeståndsskyldighet för svenska staten i nämnda situationer. Bestämmelserna motsvarar 13 och 14 §§ LIPS. De nordiska länderna har ett nära gränsöverskridande polissamarbete. (Polis och i ) är ett exempel på ett tätt samarbete mellan nordisk polis och tull. Samarbetet grundas i huvudsak på en överenskommelse mellan de nordiska rikspolischeferna och generaltulldirektörerna. PTN verkar rådgivande och koordinerande samt för att främja samarbetet mellan de olika polis- och tullorganisationerna inom respektive nordisk stat. Sambandsmännen ska på de nordiska ländernas vägnar samordna informationsutbyte och brottsutredningar i värdlandet samt aktivt bistå värdlandets och de nordiska ländernas polis- och tull- De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete myndigheter med att bekämpa den internationella gränsöverskridande brottsligheten. Samarbetet avser all slags gränsöverskridande brottslighet. I arbetsuppgifterna ingår att söka kontakt med alla kontroll- och underrättelsemyndigheter av betydelse. Vidare ska sambandsmännen bl.a. fungera som förbindelselänk mellan nordiska polis- och tullmyndigheter och motsvarande myndigheter i värdlandet i konkreta förundersöknings- eller underrättelseärenden som berör grov organiserad brottslighet, bistå i andra ärenden av allvarlig karaktär som berör nordiska medborgare samt samla och förmedla underrättelseinformation av strategisk karaktär till de nordiska myndigheterna. Arbetet sker antingen genom utstationering av sambandsmän eller genom upprättandet av gemensamma brottsförebyggande program av gränsöverskridande natur. Sambandsmännen placeras vanligtvis vid sitt hemlands ambassad eller konsulat, men kan i något fall vara placerade på värdlandets centrala polis- eller tullmyndigheter. och övriga nordiska länder har sammanlagt ca 40 sambandsmän i olika städer i och . Sambandsmännen representerar de nordiska staterna tillsammans, vilket innebär att de tjänstgör åt samtliga nordiska stater och rapporterar till staternas polis- och tulladministrationer. De betecknas därför i sin tjänst nordiska sambandsmän. Sambandsmän från och övriga nordiska EU-medlems- stater är skyldiga att efter medgivande från respektive hemland bistå rättsvårdande myndigheter i andra EU-medlemsstater.15 De nordiska ländernas polismyndigheter samarbetar också enligt ett avtal om polisiärt samarbete som ingicks 2002 (). Syftet med avtalet är att främja samarbetet och förenkla rutinerna mellan de nordiska ländernas polismyndigheter. Ett tilläggsavtal till avtalet ingicks 2004. En närmare beskrivning av avtalen finns i avsnitt 5.2. 2.4Samarbete mellan länder runt har samarbetet runt förstärkts. Det faktum att politiska och ekonomiska förändringar skapat nya förutsättningar för en ökad rörlighet innebär att människor, varor och tjänster förflyttas alltmer också över och att behovet av gemen- 15 Se rådets beslut /170/RIF av om gemensamt utnyttjande av sambandsmän som är utsända av medlemsstaternas brottbekämpande organ. De brottsbekämpande myndigheternas internationella samarbete samma insatser mot gränsöverskridande illegala verksamheter ökar. Samarbetet intensifierades ytterligare när flera forna kommunistiska stater fick inträde i EU. skapade de nordiska statsministrarna en ny form av samarbete genom Task Force on Organised Crime in the Baltic Sea Region (Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet i ). Samarbetet sker genom en grupp med medlemmar från de nordiska länderna samt , , , , och . () ansvarar för det operativa samarbetet. Till OPC har också knutits ett antal nätverk. I det operativa samarbetet ingår bl.a. staternas polismyndigheter, tullmyndigheter, gränsbevakning och åklagarväsende. Från svensk sida deltar RPS, tillsammans med , , och , i arbetet. Samarbetet är främst inriktat mot narkotikabrottslighet, illegal invandring, människohandel, smuggling av vapen, högbeskattade varor och stulna fordon, miljöbrott, terrorism, penningtvätt, IT-brottslighet och annan organiserad brottslighet som bedrivs i större skala. En viktig del i samarbetet är utbyte av information. Mellan gränsbevakande och brottsbekämpande myndigheter i bedrivs också ett operativt samarbete inom ramen för Baltic Sea Region (BSRBCC). Det rör sig om övervakning till sjöss och i hamnar samt informationsutbyte genom den gemensamma plattformen Net. Samarbetet är i första hand inriktat på , men omfattar också andra delar av . 3Nya förutsättningar för det internationella polissamarbetet Ett väl utvecklat gränsöverskridande samarbete mellan brottsbekämpande myndigheter förekommer avseende bl.a. informationsutbyte och genom olika typer av bistånd i sådana former som utvecklas i kapitel 2. Operativt polissamarbete som består i att polismän tjänstgör i annan stat än den egna är emellertid betydligt mindre frekvent och används mera restriktivt. Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet och förslaget till avtal om nordisk polisiär samtjänstgöring skapar nya förutsättningar för det internationella polissamarbetet. Rättsakterna möjliggör bl.a. en reglering som innebär att polismän vid mer tillfälliga behov kan tjänstgöra operativt och ges verkställande befogenheter i annan stat än den egna. Även om detta innebär att de internationella polisiära samverkansformerna utvecklas påtagligt, så är det inte en nydanande ordning för svenska brottsbekämpande myndigheter. bedriver t.ex. ett konventionsgrundat internationellt samarbete som ger tjänstemän viss rätt att utöva verkställande befogenheter på en annan stats sjöterritorium. Även tulltjänstemän i de nordiska länderna arbetar på detta sätt. Ett etablerat operativt gränstullsamarbete i vissa gemensamma kontrollzoner finns sedan åtskilliga år med , och Norge.1 I de följande två avsnitten redogörs för regleringen i Prümrådsbeslutet och Atlasrådsbeslutet. Därefter kommer utvecklingen av det gränsöverskridande polisiära samarbetet i att belysas. 1 Se lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med annan stat, förordningen (2000:604) om gränstullsamarbete med , förordningen (2000:3) om gränstullsamarbete med och förordningen (2002:1054) om gränstullsamarbete med . Nya förutsättningar för det internationella polissamarbetet 3.2.1Tillkomsten och beredningen av rådsbeslutet För att stärka det gränsöverskridande polisiära samarbetet och utveckla utbytet av information ingick , , , och den s.k. Prümkonventionen2. Mellan medlemsstaterna i EU nåddes en politisk överenskommelse om texten i ett rådsbeslut, där delar av Prüm- konventionens bestämmelser inkluderas i . Rådet antog beslutet i juni 2008.3 ingick EU, och ett associeringsavtal som innebär att vissa av bestämmelserna i rådsbeslutet ska tillämpas i de bilaterala förbindelserna mellan och och EU:s medlemsstater. Regeringen har i propositionen Godkännande av Prümrådsbeslutet (prop. 2007/08:83) redovisat innehållet i utkastet till rådsbeslut för och gjort en översiktlig bedömning av behovet av lagändringar med anledning av beslutet. har godkänt Prümrådsbeslutet (bet. 2007/08:JuU20, rskr. 2007/08:197). Prümrådsbeslutet innehåller dels bestämmelser som medlemsstaterna är skyldiga att genomföra, dels bestämmelser som är frivilliga att genomföra. De obligatoriska delarna av Prümrådsbeslutet ska genomföras i två steg. Den del som gäller informationsutbyte vid större evenemang, skyldigheten att lämna bistånd vid större evenemang, katastrofer och allvarliga olyckor samt rådsbeslutets generella dataskyddsbestämmelser (artiklarna 13–15, delar av 18 samt 24–32) genomfördes i svensk rätt 2010. Regleringen finns i 3 och 3 a §§ lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete (LIPS)4 och i 3 kap. förordningen (2010:705) om internationellt polisiärt samarbete. En redogörelse för denna reglering finns i avsnitt 2.2.6. Den del som gäller automatiserat utbyte av DNA-, fingeravtrycks- och fordonsuppgifter (artiklarna 2–12) ska genomföras senast . Genomförandet har behandlats i en departementspromemoria (Genomförandet av delar av Prümrådsbeslutet, Ds 2009:8). Promemorian har remitterats. Förslaget bereds i . 2Konventionen är uppkallad efter staden i där konventionen undertecknades. 3Rådets beslut /615/RIF av om ett fördjupat gränsöverskridande samarbete, särskilt för bekämpning av terrorism och gränsöverskridande brottslighet, det s.k. Prüm- rådsbeslutet. 2009/10:177, bet 2009/10:JuU30, rskr. 2009/10:265. Nya förutsättningar för det internationella polissamarbetet Utredningens uppdrag avser merparten av de delar av rådsbeslutet som är frivilliga att genomföra, dvs. bestämmelserna om gemensamma insatser i artikel 17 och möjligheten att ta emot bistånd från andra medlemsstater vid större evenemang, katastrofer och allvarliga olyckor i artikel 18. Utredningen ska också utreda de eventuella frågor som aktualiseras när svenska tjänstemän bjuds in att delta i verksamhet i en annan stat. 3.2.2Rådsbeslutets bestämmelser om gemensamma insatser enligt artikel 17 och bistånd enligt artikel 18, m.m.