sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Den ansvarige protokollföraren måste dock alltid göra en bedömning av om den enskilde kan förväntas kunna identifiera handlingarna genom märkningarna. Detta moment är ofrånkomligt för att rättssäkerheten inte ska sättas ur spel. Om handlingarna i och för sig är sorterade i t.ex. pärmar, men dessa är omärkta, torde krävas en i vart fall översiktlig genomgång av pärminnehållet för att en fullgod beskrivning ska kunna göras i protokollet. Beteckningar som röd pärm kan som regel inte sägas uppfylla noggrannhetskravet, särskilt inte om det finns flera likadana pärmar. Om en pärm t.ex. innehåller fakturor från kan det vara tillräckligt klargörande att ange . Detsamma gäller om fakturorna kommer från en viss leverantör eller motsvarande. Likaså kan ett angivande av pärmens fysiska placering på beslagsplatsen, t.ex. i ett visst rum eller på en särskild hylla, kunna hjälpa den enskilde och andra med identifieringen. Fotografering av olika föremåls placering innan de tas om hand kan också ge vägledning och utgöra ett komplement till beskrivningen. Ett annat sätt kan vara att upprätta en skiss över beslagsplatsen och därefter märka ut var de olika föremålen anträffats. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor som hindrar sådana tillvägagångssätt finns inte. Vad som sagts kan i vissa delar vara tillämpligt även när det gäller beslag av större samlingar mer eller mindre omärkta CD, disketter och andra informationsbärare. Motsvarande dokumentationsproblematik kan nämligen finnas även i sådana fall. Om handlingarna vid omfattande beslag emellertid är helt eller delvis osorterade och utspridda framstår det som ett nästintill ogörligt och dessutom oskäligt resurskrävande arbete att i protokollet beskriva varje enskilt dokument. En sådan precision kan enligt utredningens mening inte ha varit avsikten med bestämmelsen, även om den tillkom i då beslag dels inte var en lika vanligt förekommande tvångsåtgärd som , dels i stor utsträckning avsåg enstaka föremål. Om sorterings- och dokumentationsarbetet ska ske på den plats där beslaget gjorts, kan detta vidare vålla ett oskäligt intrång hos den enskilde. JO har i ett fall godtagit att en förteckning görs först sedan föremålen förts till , vilket kan undanröja ett sådant intrång (JO 1963 s. 111). Det är i situationer som den beskrivna som dokumenta- tionsfrågan ställs på sin spets. som det av rätts- säkerhetsskäl inte alltid är helt tillfredsställande att svepande och oprecisa beskrivningar görs i protokollet, kan inte orimliga resurser läggas på utförliga beskrivningar av varje enskild handling. Det är svårt att utforma en reglering som täcker in dessa situationer. Det kommer alltid att finnas fall där den brottsutredande myndigheten måste göra en avvägning mellan å ena sidan resursåtgången och å andra sidan den enskildes och andras intresse av en tillfreds- ställande dokumentation. Även om gällande lag enligt utredningens uppfattning ger utrymme för en viss flexibilitet vad gäller dokumentationskravet, bör den förtydligas på så sätt att det klar- görs att varje enskild handling inte alltid måste beskrivas särskilt i beslagsprotokollet. När det blir aktuellt att använda samlande beteckningar för flera handlingar är det dock viktigt att protokollföraren i varje enskilt fall gör en lämplighetsbedömning med utgångspunkt från identifieringsmöjligheterna för den enskilde och andra. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor 13.3.1Fortsatt bevisbeslag i avvaktan på lagakraftvunnen dom Förslag: Bevisbeslag ska som huvudregel – oavsett utgången i målet – bestå till dess domen vunnit laga kraft i ansvarsdelen. Enligt 27 kap. 8 § första stycket RB ska ett beslag hävas, när det inte längre finns skäl för det. Merparten av alla beslag hävs av åklagare eller annan förundersökningsledare under för- undersökningsstadiet eller i samband med att åtal väcks. De beslag som hamnar under domstolens prövning ska behandlas senast i samband med att målet slutligt avgörs. Om domstolen bifaller ett åtal finns ofta skäl att låta bevisbeslag och andra former av beslag bestå till dess domen vinner laga kraft. Vid friande dom är dock den rådande rättsuppfattningen att beslag, oavsett grund, alltid ska hävas. Det främsta skälet för detta synsätt är att ett förordnande om fortsatt beslag i dessa fall i praktiken innebär att domstolen håller skuld- eller förverkandefrågan öppen. JO har dock i ett beslut (JO 1978/79 s. 28) uttalat att det i sammanhanget kan finnas anledning att skilja på olika typer av beslag. Det nämnda argumentet borde enligt JO kunna reserveras för beslag som sker till säkerställande av förverkande på grund av brott. Beträffande övriga beslag, däribland bevisbeslag, ansåg JO att det inte är lika stötande att den frikände får avvakta laga kraft innan det beslagtagna materialet kan återfås. Enligt JO fanns det därför skäl att överväga om inte beslagsreglerna borde ses över med sikte på en klar lagreglering grundad på en avvägning mellan enskilda intressen och intresset av en effektiv rättegångs- ordning. ansåg också att det fanns skäl att skilja på bevisbeslag och andra former av beslag. För fall då den högre rätten bedöms behöva ha tillgång till bevisföremålet och det inte finns några särskilda omständigheter som talar till förmån för den enskildes intresse av att få tillbaka egendomen, ansåg kommittén att övervägande skäl talar för att beslaget borde bestå till laga kraft (SOU 1984:54 s. 248). Utredningen delar uppfattningen att bevisbeslagen intar en sär- ställning av den anledningen att processen i högre instans riskerar att försvåras om beslaget hävs i samband med en frikännande dom. Exempelvis kan det vara aktuellt med en förnyad teknisk Överväganden och förslag angående beslagsfrågor undersökning av det beslagtagna föremålet i samband med över- klagandet. Det kan också vara så att ett bevisföremål är av sådan karaktär att åklagaren bedömt det som erforderligt att visa upp det direkt inför rätten. Ett annat skäl för att låta bevisbeslag bestå även vid ett ogillat åtal mot en viss person är att förundersökningen fortfarande kan pågå mot andra misstänkta personer. Det är inte särskilt ovanligt att lagföringarna avseende samma brottsliga händelse sker vid olika tillfällen. Precis som JO och pekat på ska dessa skäl dock ställas mot den drabbades intresse av att snabbt få tillbaka sin egendom. Det bör framhållas att detta intresse naturligtvis inte endast gäller misstänkta personer som drabbats av beslag utan även målsägande och andra personer i motsvarande situation. Mot JO:s uppfattning kan hävdas att integritetsintrånget är lika stort oavsett grunden för beslaget och att detta därför inte i sig utgör skäl för att skilja på olika former av beslag (jfr SOU 1995:47 s. 439 ff.). Utredningen kan delvis instämma i det argumentet, eftersom det är själva besittningsrubbningen och inte skälet för den som utgör intrånget. Varje beslag är unikt och graden av olägenhet varierar rimligen från fall till fall beroende på samtliga omständig- heter. Utgångspunkten kan därför inte vara att bevisbeslag, jämfört med andra former av beslag, generellt sett får anses mindre ingripande för den drabbade. Däremot gör sig inte det allmänna intresset av en effektiv rättegångsordning gällande vid några andra typer av beslag än de som skett i bevissyfte. Det är detta som är den väsentliga skillnaden och som, enligt utredningens uppfattning, är skälet för att det överhuvudtaget finns anledning att överväga en skillnad mellan de olika beslagstyperna. Det finns också principiella argument mot att särbehandla bevisbeslagen i aktuellt avseende. Eftersom andra pågående tvångs- medel – t.ex. häktning, reseförbud och kvarstad – ska upphöra i samband med att en friande dom meddelas, kan hävdas att detsamma bör gälla för beslag. Detta enligt principen om att alla tvångsmedel bör behandlas på samma sätt. Om det då inte finns anledning att skilja på olika tvångsmedel, kan anföras att det finns än mindre anledning att göra skillnad på olika former av ett och samma tvångsmedel (jfr a.a. s. 440 f.). Utredningen instämmer i och för sig i att redan ett särskiljande av beslag från andra tvångsmedel innebär en avvikelse från den nämnda principen. Det bör dock finnas utrymme för en viss Överväganden och förslag angående beslagsfrågor nyansering mellan de olika tvångsmedlen och det framstår inte som fullt relevant att jämställa exempelvis beslag med häktning, annat än i just principiellt avseende. Häktning efter en friande dom får nämligen generellt sett anses innebära en långt mer ingripande åtgärd än förordnade om beslag. Enligt utredningens uppfattning är därför den principiella invändningen inte av sådan tyngd att den bör utgöra hinder mot att öppna för en möjlighet till fortsatt beslag av bevisföremål efter en friande dom. Sammantaget anser utredningen att intresset av en effektiv rättegångsordning gör sig så starkt gällande att det i lag bör föreskrivas att bevisbeslag ska kunna bestå till dess en dom vinner laga kraft, även om åtalet ogillats. hade uppfattningen att redan de nuvarande reglerna ger domstolen ett utrymme att förordna om fortsatt bevisbeslag vid en friande dom. Även vid en sådan utgång i målet kan nämligen anföras att bevisföremålet enligt 27 kap. 1 § RB fortfarande skäligen kan antas ha betydelse för utredningen av brottet. Det skulle enligt kommittén inte finnas någon motsägelse i att meddela en friande dom och anse att ett visst föremål fortfarande har betydelse för utredningen. Enligt kommittén kan en utredning knappast anses avslutad så länge målet hålls öppet (SOU 1984:54 s. 247 f.). ansåg å sin sida att bevisbeslag kan anses behövas som bevis i målet när åtalet ogillats och att beslaget därför ska hävas. Enligt upp- fattning följer detta redan av 27 kap. 8 § första stycket RB som anger att beslag ska hävas så snart det inte längre finns skäl för det (SOU 1995:47 s. 439 ff.). Utredningen anser att en bokstavlig tolkning av lagtexten ger visst stöd åt uppfattning. En brotts- utredning behöver nämligen inte nödvändigtvis betraktas som avslutad i och med en friande dom. Som nämnts kan den fortfarande pågå mot andra misstänkta personer. Eftersom det finns olika uppfattningar i frågan är det dock utredningens mening att det ska framgå direkt av lag att bevisbeslag kan förordnas bestå även om åtalet ogillas. Nästa fråga är hur en sådan bestämmelse ska vara utformad. Ett alternativ kan vara att föreskriva att bevisbeslag alltid ska bestå till dess domen vunnit laga kraft, oavsett om beslaget kan förväntas ha betydelse som bevisning i den högre instansen eller vad åtgärden i övrigt innebär för den drabbade. Med en sådan utformning skulle Överväganden och förslag angående beslagsfrågor domstolen inte behöva ta ställning till beslagsfrågan i sak eller i övrigt göra någon värdering som kan sägas innebära att domstolen sitter på två stolar . Domslutet skulle då framstå som mindre motsägelsefullt. För att undvika ett aktivt ställningstagande från rättens sida om bevisningens betydelse vid ett eventuellt överklagande är det utredningens uppfattning att bestämmelsen inte bör innehålla något moment av sådan prövning. Bevisbeslag bör därför i princip regelmässigt förordnas bestå till dess en dom vinner laga kraft, självfallet under förutsättning att det också är lagligen grundat. Det kan emellertid vara så att ett beslags fortsatta bestånd i vissa fall innebär ett oskäligt stort intrång för den som drabbats. Så kan vara fallet om bevisbeslaget t.ex. avser en bil eller annat föremål av större värde, som också har ett betydelsefullt vardagligt användningsområde. En bestämmelse som innebär att bevisbeslag undantagslöst ska bestå skulle således i vissa fall kunna få oönskade konsekvenser för enskilda personer. Även om inte dessa situationer är vanligt förekommande, bör det alltså finnas utrymme för domstolen att häva beslaget av sådan anledning. Om den som drabbats av ett beslag således har ett mycket stort och särskilt beaktansvärt intresse av att snabbt få tillbaka den egendom som omfattas av bevisbeslaget bör det finnas möjlighet för domstolen att göra undantag. En särskild fråga är hur proportionalitetsregeln i 27 kap. 1 § tredje stycket RB förhåller sig till en sådan prövning av fortsatt beslag. Regeln innebär att beslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Principen ska alltid beaktas i samband med att beslagsfrågor avgörs. När således en domstol enligt nuvarande regler vid en fällande dom ska besluta om ett bevisbeslag ska bestå i avvaktan på att domen vinner laga kraft, ska en avvägning göras mellan å ena sidan skälen för åtgärden och å andra sidan den misstänktes eller andras intressen. Skälen för åtgärden torde i denna situation innefatta en bedömning av betydelsen av bevis- beslagets bestånd för den fortsatta utredningen. En tillämpning av proportionalitetsregeln förutsätter alltså att en avvägning görs. Detta skulle innebära, i vart fall teoretiskt, att domstolen inte heller vid ett ogillat åtal skulle kunna undgå att ta ställning till bevisbeslagets betydelse för den eventuella fortsatta processen. Det kan inte anses lämpligt att domstolen gör sådana överväganden Överväganden och förslag angående beslagsfrågor med hänsyn till den bedömning som gjorts i skuldfrågan, nämligen att den tilltalade ska frikännas. Vad utredningen föreslår är att bevisbeslag - oavsett utgången i målet - som huvudregel ska bestå till dess domen vunnit laga kraft, om det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen innebär alltså en presumtion för att beslaget ska bestå. Därigenom klargörs att det generellt sett finns ett intresse från samhällets sida att bevisbeslag inte hävs i samband med dom. Utredningsintresset får alltså anses ha beaktats genom lag, vilket i praktiken innebär att domstolen inte ska väga in detta intresse vid bedömningen av om beslaget ska bestå. Domstolens ställningstagande ska därför enbart grundas på omständigheter kopplade till den drabbades intresse av att snabbt få tillbaka egendomen. Som tidigare nämnts ska detta intresse vara av särskilt beaktansvärd natur. Av det sagda följer att exempelvis beslag av egendom som saknar anspråkstagare alltid bör bestå till dess domen vinner laga kraft, eftersom det då saknas något motstående intresse till det allmänna. Om ett beslag även har andra syften än att tjäna som bevisning, uppkommer frågan om det ändå ska vara möjligt för domstolen att vid en friande dom förordna om fortsatt beslag i avvaktan på laga kraft. Exempelvis kan en kniv tas i beslag både i bevis- och förverkandesyfte. Om den nu föreslagna bestämmelsen skulle gälla endast för rena bevisbeslag, finns en risk att beslag av föremål som är viktiga från bevissynpunkt måste hävas av den anledningen att åklagaren även yrkat att föremålet ska förverkas och att detta yrkande ogillats med hänsyn till utgången i ansvarsdelen. Ett argument mot att tillåta fortsatt beslag där syftena är flera är att förverkande- och återställandebeslag inte har någon betydelse för utredningen av brottet. Om sådana beslag tillåts bestå vid en friande dom, skulle syftet endast vara att säkra själva verkställigheten av ett eventuellt ändrat avgörande i högre rätt, vilket skulle framstå som stötande. Detta argument är emellertid i första hand relevant när det gäller renodlade förverkande- eller återställandebeslag. Om egendomen har ansetts vara av betydelse som bevisning i målet bör det, trots att det finns andra ändamål med beslaget som upphört i och med den friande domen, kunna förordnas att beslaget ska bestå tills domen vinner laga kraft. Det är därför mycket viktigt att åklagaren tydligt anger vilken eller vilka grunder som åberopas till stöd för ett yrkande om fortsatt beslag. Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Slutligen är det utredningens uppfattning att det inte bör uppställas något lägsta krav på brottets svårhet för att beslaget ska bestå i avvaktan på lagakraftvunnen dom. 13.3.2Fortsatt bevisbeslag efter lagakraftvunnen dom och nedlagd förundersökning Bedömning: Bevisbeslag bör inte kunna bestå efter att en dom vunnit laga kraft eller en förundersökning lagts ned. Utredningen har även i uppdrag att utreda frågan om det bör införas bestämmelser som ger möjlighet att vid allvarliga brott låta bevisbeslag bestå även efter en lagakraftvunnen dom. Som skäl för en sådan ordning kan anföras att framtida teknik kan innebära nya möjligheter att undersöka det beslagtagna materialet, vilket i sin tur kan medföra att brottsutredningen hamnar i ett annat läge än det ursprungliga. Nya spår skulle t.ex. kunna säkras med en utvecklad teknik. Vid en fällande dom kan detta ha betydelse för den dömde i samband med ett resningsförfarande. På motsvarande sätt kan det vid en friande dom ha betydelse från allmän synpunkt att brottet upp, vilket försvåras om bevisbeslagen alltid hävs i samband med domen eller när denna vunnit laga kraft. Vid övervägande av frågan om fortsatt beslag efter lagakraft- vunnen dom finns det anledning att inledningsvis beröra . Av artikel 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen framgår att varje fysisk eller juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom. Inskränkningar i ägarens rätt att utnyttja egendomen får dock göras i syfte att tillgodose allmänna intressen. Sådana inskränkningar förekommer i relativt stor utsträckning och får anses normala. Alltför betungande begränsningar för den enskilde att nyttja sin egendom kan dock vara oförenliga med den nämnda artikeln. prövar i sina avgöranden rörande denna fråga om inskränkningen är proportionerlig, vilket innebär att en avvägning görs mellan det allmännas intresse och den enskildes intresse och om en rimlig balans inte uppnås, kan inskränkningen strida mot artikel 1 i tilläggsprotokollet. har anlagt ett tämligen strängt synsätt från den enskildes synpunkt och har i det allmännas intresse accepterat förhållandevis betungande Överväganden och förslag angående beslagsfrågor Beslag och förverkande har i vissa fall ansetts vara åtgärder som syftar till att begränsa den enskildes användning av egendom. I fallet Venditelli mot hade en lägenhet varit underkastad kvarstad efter det att den lagliga grunden för åtgärden hade upphört. Enligt stred detta mot artikel 1 i tilläggsprotokollet. (Se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2007, s. 472 och 477). Även artikel 6.2 i är av intresse i samman- hanget. Av artikeln följer den s.k. oskuldspresumtionen som innebär att var en och som blivit anklagad för brott ska betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld blivit lagligen fastställd. Detta innebär bl.a. att en tilltalad i händelse av en friande dom inte kan påföras straff eller annan påföljd av straffkaraktär. Enligt praxis är det inte heller förenligt med oskuldspresumtionen att efter en frikännande dom vidhålla misstankar om att den frikände varit skyldig till brottet i fråga. I fallet Asan Rushiti mot hade en person frikänts men vägrats ersättning för häktestiden med en motivering som ifråga- satte hans skuld. Detta ansågs strida mot artikel 6.2 (se även Lamanna mot ). Nya åtgärder kan alltså inte grundas på kvardröjande misstankar i fall den tilltalade tidigare friats. Enligt utredningens uppfattning kan de nämnda artiklarna i Europakonvention inge tveksamhet när det gäller en eventuell reglering om fortsatt beslag efter lagakraftvunnen dom. Av utredningens direktiv framgår att en reglering i första hand bör övervägas vid allvarliga brott, vilket är en rimlig utgångspunkt. Om man exempelvis skulle utgå från att tiden för fortsatt beslag efter lagakraftvunnen dom skulle motsvaras av preskriptionstiden för sådana brott skulle beslagen emellertid komma att bestå . Eftersom syftet med en lagstiftning i sig får anses vara långsiktigt, nämligen att förnyad teknik kan komma att sprida nytt ljus över brottsutredningen, torde korta beslagstider inte heller vara ändamålsenliga i sammanhanget. Om bevisbeslaget avser ett föremål som har ett värde för den drabbade kan det ifrågasättas om en sådan ordning skulle överensstämma med skyddet för möjligheten att utnyttja sin egendom enligt artikel 1 i tilläggsprotokollet. Ju större värdet på den beslagtagna egendomen är, desto större torde sannolikheten vara att åtgärden bedöms oproportionerlig enligt artikeln. Om däremot inte någon gör anspråk på det beslagtagna föremålet eller detta har ett ringa eller Överväganden och förslag angående beslagsfrågor obetydligt värde borde skyddet för egendom enligt konventionen sakna betydelse. Oskuldspresumtionen enligt artikel 6.2 i är främst av intresse i fall då 1. en friande dom meddelats 2. den som drabbats av beslaget är samma person som friats och 3. det beslagtagna godset har ett ekonomiskt eller annat värde för den drabbade. Ett fortsatt beslag i en situation där dessa omständig- heter sammanfaller kan nämligen sägas innebära att en straff- liknande påföljd påförs den som i målet befunnits oskyldig. Det sagda innebär å andra sidan att konventionen inte heller på grund av oskuldspresumtionen torde hindra att föremål som från ägarens synpunkt är värdelösa eller har ett mycket lågt värde blir kvar i beslag efter en lagakraftvunnen dom. Detta gäller särskilt om det inte finns några anspråk på föremålet. Mot bakgrund av det anförda är det utredningens uppfattning att en bestämmelse som undantagslöst tillåter fortsatt beslag efter lagakraftvunnen dom skulle vara svårförenlig med Europa- konventionen. Även bortsett från konventionen skulle det kunna uppfattas som stötande att personer som drabbats av beslag blir berövade möjligheten att utnyttja sin egendom. Detta gäller oavsett om den tilltalade dömts eller frikänts, eftersom beslag kan drabba även andra personer. För en del av dessa torde utgången i målet vara av underordnad betydelse i förhållande till intresset av att få tillbaka det beslagtagna. En förutsättning för en sådan reglering skulle således vara att den begränsades till beslagtaget material som endast har ett obetydligt eller mycket ringa värde för ägaren. Vid sådant förhållande, eller i fall då ingen gör anspråk på beslaget, torde nämligen ett tillåtande av fortsatt beslag efter lagakraftvunnen dom inte vara oförenligt med något enskilt eller annat motstående intresse. Exempel på sådant som skulle kunna omfattas av regleringen kan vara förstörda klädesplagg, tomflaskor, cigarett- fimpar och andra mindre värdefulla föremål där det misstänks finnas besudlingar av olika slag. Det rör sig alltså nästan ute- slutande om föremål av spårkaraktär som enligt utredningens uppfattning i stället för att beslagtas i större utsträckning bör kunna omhändertas utan tillämpning av beslagsreglerna. Utredningen återkommer till denna fråga i nästa avsnitt. En förutsättning för att bestående beslag över huvud taget ska kunna komma ifråga är som nämnts att brottet är allvarligt. I fall av mindre allvarlig brottslighet torde det dessutom vara mycket Överväganden och förslag angående beslagsfrågor sällsynt att förundersökningen återupptas efter lagakraftvunnen dom. Samhällets och enskildas intresse av att bevara bevisning gör sig inte heller lika starkt gällande i de fallen. Vidare skulle ett tillvaratagande av bevisbeslag i alla brottstyper föranleda en otymplig och resurskrävande hantering som inte står i proportion till nyttan. Intresset av att bevara bevismaterial torde vara störst vid grova våldsbrott och allvarlig sexualbrottslighet. Vid sådana brott finns ofta både starka allmänna och enskilda intressen av att bevisningen finns tillänglig även efter en avslutad process. Vidare är det i dessa fall vanligt förekommande med teknisk bevisning som skulle kunna bli föremål för förnyad teknisk undersökning eller på annat sätt kunna berika utredningen. Vid gränsdragningen av vilka brott som skulle kunna omfattas av en lagstiftning är ett alternativ att utgå från det stadgade minimi- straffet.