sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Härvid bör det särskilt betonas att det finns en risk för att förtroendet för lagstiftningen generellt sett kan urholkas om det visar sig att efterlevnaden av nya straffbestämmelser inte kan upprätthållas på ett rimligt konsekvent sätt. Om en kriminalisering införs krävs också att den präglas av legalitet och förutsebarhet. Straffbestämmelsen måste ges ett innehåll som gör det möjligt för den enskilde att undvika att göra sig skyldig till straffbara gärningar. Frågan om införande av en handlingsplikt föranleder också ett antal närmare överväganden bl.a. när det gäller kretsen handlingspliktiga och handlingspliktens närmare utformning. Således uppkommer frågan om vilka som omfattas av en eventuell handlingsplikt. Vad som kan konstateras är att handlingsplikten aktualiseras i situationer där någon befinner sig i en nödsituation av visst allvarligare slag. Någon begränsning ifråga om kretsen av handlingspliktiga, från objektiva utgångspunkter, finns egentligen inte i förslaget. Handlingsplikten gäller enligt förslaget alla som befinner sig i någorlunda närhet av den nödställde. Den närmare bestämningen av behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer kretsen av handlingspliktiga får därför göras med beaktande av den enskildes uppfattning om situationen. En fråga som därvid inställer sig är om handlingsplikten aktualiseras för en enskild redan då denne misstänker att det kan föreligga en nödsituation eller om handlingsplikten bör aktualiseras först när visshet om att en situation med en nödställd föreligger. I det förra fallet blir handlingsplikten mycket vid medan straffansvaret i det senare fallet kan komma att motverka sitt syfte då det kan leda till att den enskilde underlåter att skaffa sig visshet om en misstänkt nödsituation för att därigenom undvika att omfattas av handlingsplikten. En särskild aspekt i detta sammanhang är också hur kretsen av handlingspliktiga närmare bör avgränsas. har anfört att det normalt endast är den som står närmast att agera som bör drabbas av straffansvar. Som exempel nämner utredningen den situationen att någon riskerar att drunkna inför en stor samling människor, som uppmärksammar förhållandet, men som underlåter att agera. Här bör, enligt utredningens motivering, handlingsplikten endast omfatta den som t.ex. befann sig nära den nödställde eller den som stod nära en livboj. Inte heller i dessa situationer torde det dock vara helt okomplicerat att fastställa vilka som stod närmast att agera eller ingripa. Som utredningen själv påpekat torde åtgärder som i första hand går ut på att tillkalla hjälp i form av polis eller ambulans vara de som kommer i fråga i de flesta fall. Om man utgår från ovan nämnda exempel och i stället tänker sig att ingen av de närvarande befinner sig nära vattnet och att det inte finns någon tillgång till livboj men att det däremot finns ett antal personer med mobiltelefon som dock underlåter att larma. Bör samtliga dessa straffas? Samma fråga inställer sig när en vägtrafikolycka har inträffat och ett antal bilar passerar utan att någon förare stannar för att ingripa. Ytterligare en aspekt är, såsom Svenska Cardiologföreningens arbetsgrupp för hjärt-lungräddning har påpekat, om det finns anledning att ställa olika krav på olika personer som kan anses ha haft en plikt att ingripa. Bör det t.ex. krävas mer av den som är utbildad i hjärt- och lungräddning än av den som inte har en sådan utbildning? En regel om straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd skulle rimligen få utformas som en generell bestämmelse. Det torde inte vara möjligt att i straffbudet närmare ange och precisera vilka åtgärder som i olika situationer skulle krävas av den som riskerar att träffas av straffansvaret. Även om i sitt förslag nämner åtgärder som att larma eller att rädda den nödställde, torde de olika former av ingripanden som krävs kunna variera mycket kraftigt beroende på i vilken situation handlingsplikten aktualiseras. Såsom utredningen har påpekat kommer det ytterst att ankomma på domstolarna att göra en bedömning av vad som kunde krävas i en viss situation. Även om det bör finnas en god marginal till den handlingsskyldiges förmån skulle det innebära svårigheter för enskilda att förutse vilket handlande som krävs av dem i en viss situation. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Risken för att hot om straffansvar kan leda till att olämpliga åtgärder vidtas bör också beaktas. Handlingsplikten skulle också behöva förses med ett antal undantag. För det första bör det krävas att det var praktiskt möjligt för den enskilde att ingripa. Ett ingripande i en given situation bör dessutom kunna ske utan fara för denne eller någon annan. Därutöver skulle det vara nödvändigt att föreskriva att underlåtenhetsansvar endast bör inträda om det med hänsyn till omständigheterna kunde krävas att någon ingrep. Det sistnämnda undantaget skulle bl.a. omfatta situationer där möjligheter att ingripa visserligen funnits men personen i fråga varit oförmögen att agera, t.ex. på grund av chock. Dessa undantag måste utformas så att de ger marginal till den enskildes förmån. I likhet med Riksåklagaren gör regeringen bedömningen att den allmänna uppfattningen bland människor troligen är att det finns en moralisk plikt att bistå personer i fara. Hur denna moraliska plikt att handla uppfattas och var dess gränser kan anses gå är givetvis inte lätt att fastställa. En straffbestämmelse om underlåtenhet att bistå nödställd skulle dock sannolikt bli väsentligt inskränkt i förhållande till den på allmän moral grundade skyldigheten att ingripa. Det kan därvid inte uteslutas att straffbestämmelsen skulle kunna försvaga den senare skyldigheten. Sammanfattningsvis kan det, som regeringen tidigare anfört, i och för sig finnas ett värde i att införa ett generellt straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd även om det inte finns något uttalat praktiskt behov av en sådan reglering. Det kan således vara av värde i sig att samhället genom en sådan straffbestämmelse bekräftar den allmänna moraliska skyldighet som finns att hjälpa någon som befinner sig i en nödsituation. Mot detta måste emellertid ställas den försiktighet som bör iakttas med att införa nya straffbestämmelser om det inte finns ett påtagligt behov av dem. Vidare måste beaktas de svårigheter som det innebär att avgränsa straffansvaret på ett tydligt sätt och på ett sätt som gör att det står klart för var och en vad som krävs av honom eller henne för att undgå straffansvar. Dessutom kan inte bortses från att en generell reglering av detta slag, som är avsedd att tillämpas på vitt skilda situationer, också kan leda till oönskade resultat. Sammantaget anser regeringen att nackdelarna med den föreslagna ordningen väger tyngre än de skäl som talar för att införa den. Förslaget bör därför inte genomföras. I anslutning till behandling av regeringens ovannämnda proposition 2000/01:85 väcktes en enskild följdmotion (m) med yrkande att skulle besluta om införande av en ny behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå nödställd i enlighet med förslag. förklarade sig i betänkandet 2000/01:JuU25 vidhålla sin tidigare uppfattning att det i och för sig kan finnas ett värde i att införa ett generellt straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd. Utskottet framhöll att genom en sådan straffbestämmelse bekräftar samhället den allmänna moraliska skyldighet som finns att hjälpa någon som befinner sig en nödsituation. I likhet med regeringen ansåg utskottet emellertid att det inte torde finnas något större behov av en generell straffrättslig ansvarsreglering och att de skäl som talar mot en sådan reglering väger tyngre än de skäl som talar för. motiverade närmare sitt ställningstagande enligt följande. [Nuvarande lagstiftning innehåller] redan bestämmelser om underlåtenhetsansvar för de allra mest straffvärda fallen. Så har t.ex. en förälder skyldighet att hjälpa sitt barn om barnet befinner sig i allvarlig risk för sitt liv eller hälsa. Vidare är underlåtenhet att avvärja den fara en person själv framkallat för någon annan i allvarligare situationer straffsanktionerad, liksom underlåtenhet att avslöja eller hindra pågående brott av allvarligt slag. Att införa en allmän straffrättslig bestämmelse vid underlåtenhet att bistå nödställd kan därför ifrågasättas. Principiellt sett bör återhållsamhet iakttas i fråga om nykriminaliseringar. Om en kriminalisering införs krävs att den präglas av legalitet och förutsägbarhet. En regel om straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd skulle rimligen få utformas som en generell bestämmelse. Det torde inte vara möjligt att i bestämmelsen närmare ange och precisera vilka åtgärder som i olika situationer skulle krävas av den som riskerar att träffas av straffansvaret. Även om i sitt förslag nämner åtgärder som att larma eller rädda den nödställde är det sannolikt att de olika ingripanden som krävs skulle kunna variera mycket kraftigt beroende på i vilken situation handlingsplikten aktualiseras. Ytterst skulle det därför få ankomma på domstolarna att göra en bedömning av vad som kunnat krävas i en viss situation. Detta skulle innebära svårigheter för enskilda att avgöra när de är skyldiga att ingripa samt vilket handlande som krävs av dem i den aktuella situationen. I sammanhanget måste också beaktas att hotet om att straffansvar kan följa om någon inte ingriper till förmån för en nödställd emellanåt skulle kunna leda till att olämpliga åtgärder vidtas. var enhälligt i sin hemställan om avslag på motionsyrkandet; inte heller avgavs några särskilda yttranden. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer prövade på nytt frågan om straff för underlåtenhet att bistå nödställd sedan en enskild motion (m) väckts i ämnet med samma yrkande som i den föregående år avslagna följdmotionen. I sitt av godkända betänkande 2001/02:JuU10 förklarades sig justitieutskottet vidhålla sin tidigare redovisade uppfattning och avstyrkte enhälligt bifall till yrkandet. Samma enskilda motionär (m) återkom nästföljande med en motion med liknande yrkande. förklarade sig inte ha annan uppfattning i frågan än den som redovisats i tidigare betänkanden och avstyrkte bifall till motionen (JuU 2002/03:JuU10). Betänkandet var enhälligt och följdes av . Även återkom samma enskilda motionär (m) med ett liknande yrkande. I sitt av godkända betänkande 2003/04:JuU16 avstyrkte justitieutskottet enhälligt bifall till motionen på samma skäl som anförts föregående år. behandlade tre motioner i ämnet, varav en av samma enskilda motionär (m) som vid föregående behandlingstillfälle. I en annan enskild motion (m) hemställdes att regeringen skulle låta utreda förutsättningarna för att utvidga underlåtenhetsansvaret avseende brott. I en kommittémotion (kd) framställdes yrkande om utvidgat krav på ingripande vid brott. hänvisade i sitt av godkända betänkande 2005/06:JuU22 till sin tidigare inställning i frågan och avstyrkte motionsyrkandena. En ledamot (kd) reserverade sig och yrkade bifall till yrkandet i kommittémotionen. Enligt reservanten hade det uppmärksammats fall där personer undvikit att ingripa vid grova brott, något som reservanten ansåg vara helt oacceptabelt. Han hänvisade till norsk lagstiftning på området och menade att regeringen borde ta den lagstiftningen och förslag som utgångspunkt för ett lagstiftningsarbete och därefter återkomma till med förslag. 4.13Frågans behandling –2010 Sedan statsministern i regeringsförklaringen meddelat att möjligheten att införa en lagstadgad skyldighet för var och en att efter förmåga ingripa när någon är i nöd, ibland kallat en behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer civilkuragelag, skall utredas, återkom för femte gången den ovan nämnda enskilda motionären (m) med yrkande att ett straffrättsligt ansvar införs för den som underlåter att bistå en nödställd person som befinner sig i allvarlig fara för liv och hälsa. I sitt av godkända betänkande 2006/07:JuU9 erinrade justitieutskottet om sina tidigare ställningstaganden samt även om vad som sagts om frågan regeringsförklaring. Utskottet sade sig också ha inhämtat att frågan var under övervägande i . Härefter anförde utskottet att det i stort delade den uppfattning som förts fram i betänkande och således välkomnade att en särskild bestämmelse avseende underlåtenhet att bistå nödställd utreds. I avvaktan härpå ansåg utskottet att inte behövde ta något ytterligare initiativ i frågan, varför motionsyrkandet avstyrktes. avstyrkte justitieutskottet efter så kallad förenklad beredning ett motionsyrkande (m) av samma enskilda motionär som enligt vad som framgår ovan väckt liknande yrkanden ett flertal gånger tidigare. Betänkandet godkändes av . beslutade regeringen direktiv, vari angavs att en särskild utredare skulle göra en genomgripande analys av behovet av att ändra lagstiftningen om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer. behandlade justitieutskottet två enskilda motioner (m) vari begärdes att ett straffrättsligt ansvar skulle införas för den som underlåter att bistå den som är i nöd. I sitt av godkända betänkande 2009/10:JuU7 avstyrkte utskottet bifall till motionerna med hänvisning till att det pågående utredningsarbetet och den därpå följande beredningen inte borde föregripas. I regeringspartiernas gemensamma valmanifest, som presenterades , berördes på nytt frågan om en lagstadgad skyldighet att bistå nödställda: Ett tryggt samhälle bygger inte endast på hur lagstiftningen utformas. Trygghet kräver människor som vågar säga ifrån, som förmår skilja på rätt och fel och agera därefter. Vårt ansvar både för oss själva och för våra medmänniskor är centralt. En lagstadgad skyldighet för var och en att efter förmåga ingripa när någon är i nöd – ibland kallat en civilkuragelag – utreds. väcktes en enskild motion (KD) med krav på lagstiftning om skyldighet att bistå den som är nödställd. I sitt av godkända betänkande 2010/11:JuU8 noterade justitie- behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer utskottet med tillfredsställelse att frågan var föremål för utredning av en särskild utredare. Det arbetet och den därpå följande beredningen borde enligt utskottet inte föregripas. Utskottet avstyrkte därför bifall till motionen. 5Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda Den första fråga man har att ställa sig är om det alls finns en moralisk plikt för en människa att hjälpa en annan som befinner sig i nöd. Utan förekomsten av en sådan plikt är det svårt att se hur man ens skulle kunna överväga att kriminalisera ett passivt beteende i en krissituation. Det är knappast rimligt att bestraffa medborgarna för en passivitet som moraliskt sett är godtagbar eller i varje fall ursäktlig. Frågan om det finns en allmänt giltig moral som bjuder en människa att rädda en annan i nöd, bör här ses från ett renodlat perspektiv. Man måste sortera bort alla de situationer där ett ingripande är motiverat av någon särskild anledning. Först förs åt sidan de fall där den nödställde står i någon slags relation till den som kan hjälpa honom. Föräldrar har naturligtvis ett moraliskt och för övrigt också juridiskt ansvar att ta hand om sina barn. En person kan på grund av avtal vara skyldig att sörja för andra personers trygghet. Exempelvis måste en badvakt ingripa om de som han åtagit sig att ha uppsikt över kommer i fara. Ett annat sådant typfall, likaledes behandlat i den föregående framställningen, är att en person själv har framkallat en fara. I det fallet är det tydligt att den personen vid sidan av sitt juridiska ansvar har ett moraliskt ansvar att bistå dem som råkar illa ut just på grund av något som personen i fråga själv ställt till. Den allmängiltiga frågan om en moralisk handlingsplikt måste i stället ta sin utgångspunkt i en situation där det inte finns några åtaganden eller personliga relationer och inte heller ett föregående beteende som kan inverka på bedömningen. Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda situation kan se ut på följande vis. En icke simkunnig person har hamnat på djupt vatten och ropar på hjälp. En förbipasserande hör ropen och konstaterar att den för honom okända personen kommer att drunkna om han inte får hjälp. Någon annan person som skulle kunna hjälpa den drunknande finns inte. På kajen finns en båtshake som den förbipasserande enkelt och utan egen risk skulle kunna använda för att dra den drunknande i säkerhet. Någon rättslig påföljd riskerar den förbipasserande inte om han ändå förhåller sig passiv och låter den andre drunkna. Frågan här gäller emellertid om han trots detta har en moralisk skyldighet att ingripa. Det finns ultraliberala moralfilosofer som är beredda att svara nej på den frågan. Till de mest namnkunniga hör amerikanen och dennes landsman, juridikprofessorn . Den senare har, med en reverens till Kants filosofi, hävdat att min frihet får begränsas bara av förbudet att skada andra. Intill den gränsen är jag fri att bete mig som jag vill och behöver inte ta hänsyn till andras välfärd. En ytterlighetsståndpunkt av motsatt och extremt utilitaristiskt slag finner man hos filosofen , som menar att vi är moraliskt skyldiga att aktivt förhindra onda saker från att hända, om vi kan göra det utan att behöva offra något av jämförbar moralisk betydelse. position synes innebära att en moraliskt anständig människa måste offra både sin hälsa och egendom samt även andra människors hälsa och egendom, om därigenom livet kan räddas på någon kanske helt okänd person någonstans i världen. Både Epstein och står emellertid för extrema positioner inom moralfilosofin. Hos Epstein och även hos Nozick, som i kanske är mest bekant som företrädare av idén om nattväktarstaten, förnims en kylig vind där det från moralisk synpunkt kan göra detsamma om någon går förbi eller försöker rädda en drunknande. ståndpunkt kan å sin sida få konsekvenser som uppenbart strider mot det sunda förnuftet. Felet med hans tanke är inte att människor i yttersta fara på andra sidan jordklotet inte skulle ha rätt till hjälp, utan det orimliga är att just jag av alla miljoner andra möjliga hjälpare skulle ha en skyldighet att ingripa i det fallet. Däremot är det ju en fullt rimlig tanke att det är just jag som måste hjälpa en person som håller på att drunkna och som inte klarar sig utan just min hjälp. Försöken att formulera teorier om varför vi över huvud taget kan tänkas vara skyldiga att rädda livet på andra människor har Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda sysselsatt också många andra moralfilosofer och rättsteoretiker. Den numera mest kände är förmodligen den amerikanske filosofen , som har utvecklat en teori om altruismens nödvändighet. Den går ut på att varje människa kan och bör känna igen sig i en annan människa. När man förmår göra detta har man vad som kan kallas ett eget intresse av att rädda den andre. En svensk läsare kommer kanske att tänka på dikt med raderna om Att se sig själv i andra, sin brist, sina svagheter, sitt mänskliga. Men trots all Nagels stora berömmelse förefaller hans position ha varit för svår att ta till sig för de flesta människor, och den tycks heller inte ha fått något riktigt stort inflytande i idédebatten. Andra teorier är de som bygger på idén om medborgargemenskap och på samhällsfördragsmodeller. I ett utvecklat välståndssamhälle där staten har påtagit sig ett övergripande ansvar för medborgarnas trygghet bör det kanske kunna fingeras att medborgarna har gått med på att de ska träda i statens ställe när staten av någon anledning inte klarar sin påtagna uppgift. Om det inte finns någon statlig hjälpfunktionär på plats när någon t.ex. håller på att drunkna skulle man kunna hävda att i stället varje medborgare har en skyldighet – inte gentemot den olycklige som ligger i vattnet – utan mot staten, att på kontraktuell grund hjälpa staten att fullgöra sin uppgift att svara även för just den personens trygghet och säkerhet. En företrädare för samhällsfördragsteorin är den amerikanske straffrättsprofessorn . , som uttryckt sig på följande vis: Samhället har en grundläggande skyldighet att ge varje medborgare skydd. I gengäld har den enskilde en skyldighet att bistå samhället vid utövandet av detta skydd genom att om nödvändigt rädda andra medborgare som befinner sig i nöd. Denna skyldighet gäller inte bara mot samhället i stort utan också mot andra medborgare i samhället. En medborgare som inte fullgör denna skyldighet bör med rätta både kunna bestraffas av samhället i straffrättslig ordning och tvingas utge skadestånd till den medborgare som han underlåter att hjälpa. Det bör observeras att här talar huvudsakligen de lege ferenda. Amerikansk rätt lägger, med undantag för ett fåtal delstater, generellt sett ingen hjälpplikt på medborgarna. Samhällsfördragsteorin som alternativ moralisk grund för individens skyldighet att hjälpa kunde i tänkas ta formen av ett sådant samhällsfördrag av delvis nytt och fördjupat slag, Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda anpassat för ett välfärdssamhälle av svensk modell, som har diskuterats av experten i , docent . Han pekar på de mångfacetterade ömsesidiga förpliktelser i form av sjukvård, utbildning och liknande som i ett sådant samhälle vävs in i relationen stat–medborgare. I det utvecklade välfärdssamhället kan det t.ex. hävdas vara rimligt att medborgarna, i vart fall i någon utsträckning, vid straffansvar förbjuds att skada sig själva eller utsätta sig för vissa risker som medför kostnader för det allmänna. Som exempel kan anföras förbudet att köra bil utan säkerhetsbälte. Ratio för bältesplikten behöver inte primärt vara att skydda medborgarna utan att förskona det allmänna från höga sjukvårdskostnader och säkerställa skatteunderlaget. Härifrån är steget inte långt till att se det som naturligt att också varje medborgare har skyldighet att skydda andra medborgare från olyckor som medför kostnader för det allmänna och som tär på välståndssamhällets resurser. En svaghet med samhällsfördragsteorierna som exklusiv grund för en handlingsplikt är att de inte är allmängiltiga. De kan t.ex. knappast innefatta en hjälpplikt för främlingar som tillfälligt vistas i landet, eftersom det rimligen bara är av landets egna medborgare som man kan kräva en så långt gående lojalitet gentemot statsmakten. I liknelsen om den barmhärtige samariten är det bara prästen och leviten som skulle ha haft skyldighet att träda i statens ställe och hjälpa mannen som råkade illa ut på vägen till . Samariten skulle däremot inte ha haft någon sådan skyldighet, då han inte ingick i den judiska samhällsgemenskapen utan tvärtom tillhörde en folkgrupp som stod på fientlig fot med den judiska. Samhällsfördragsteorierna är intressanta såsom utgörande en moralfilosofisk och politisk filosofisk grund för en civilkurageplikt. Dock synes de ligga långt från föreställningen hos de samhällsengagerade politiker och andra människor som har krävt en lagstiftning. Vad som från det hållet har åberopats är framför allt de humanitära dygderna och de bibliskt färgade imperativen att taga vara på sin broder och att älska sin nästa såsom sig själv. Därmed är vi nära nog tillbaka hos och hans altruistiska förklaringsmodell, som ju i grunden går ut på att vi ska hjälpa andra eftersom vi då hjälper oss själva. På svensk botten har professor från en rättighetsbaserad utgångspunkt intresserat sig för den moralfilosofiska frågan. Bauhn kritiserar den mest utrerade utilitarismen för dess svårighet att förklara varför någon ska försöka rädda en person som Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda synbarligen håller på att drunkna. Den sanne utilitaristen måste nämligen först ställa sig frågan om han möjligen kan göra en ännu större insats för mänskligheten på annat sätt.