sou · GZB36 · 2011-02-01 00:00:00 — En aktuell översikt av mortalitet för amfetaminister baserad på åtta kohortstudier (Singleton m.fl. 2009) fann enbart en tjeckisk studie som angav SMR-kvot, och denna var 6,22, vilket också är lägre än de kvoter som redovisats för drogberoende personer som vårdats på LVM-institutioner. Av dessa hade män något lägre än kvinnor (5,87 respektive 7,84). Om kvinnliga narkomaner dör i samma utsträckning som män så ger detta högre SMR eftersom kvinnor normalt lever än män. En större italiensk studie av heroinister redovisar att SMR under metadon-underhållsbehandling är 3,9 och utanför behandling 21,4 (Davoli m.fl. 2007). I en annan artikel från samma projekt redovi- sas att SMR är betydligt högre för kvinnor jämfört med män (SMR = 22,8 respektive 6,7; m.fl. 2007). Överdödligheten för LVM-vårdade är alltså hög även jämfört med internationella kli- Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet niska studier på beroende personer, särskilt i beaktande av att LVM-studierna avser grupper med blandade drogtyper. Dock är SMR för heroinister utan underhållsbehandling ännu högre. Dess- värre finns ännu inte studier som redovisar SMR för LVM-popula- tion tydligt uppdelat på drogtyp. För att illustrera vilken allvarlighetsgrad det handlar om kan jämförelse också göras med några andra diagnosgrupper. m.fl. (2005) rapporterar från sju studier att personer med epilepsi har SMR varierande från 1,6 till 3,1. m.fl. (1998) rapporte- rar om överdödlighet i ätstörningar (främst anorexia nervosa) upp- delat på tre åldersgrupper: SMR = 3,6 för dem under , 9,9 för dem mellan 20–och 5,7 för dem . Saha m.fl. (2007) anger att SMR bland schizofrena är 2,58 och lika för båda könen. För att jämföra med personer som är exponerade för andra gifter ser vi att asbestarbetare har en SMR-kvot på 1,44 (Dement & 1994). En översikt av 27 studier gällande silikos och lung- cancer visade ett sammanvägt SMR på 2,45 (varierande i enskilda studier mellan 1,37 och 6,03; Lacasse m.fl. 2005). även jämfört med dessa olika grupper har LVM-vårdens patienter en hög över- dödlighet. Förändring i SMR efter svensk tvångsvård över tid Överdödligheten efter svensk tvångsvård har förvärrats påtagligt jämfört med vad som gällde under Nykterhetsvårdslagens tid. En studie (1951) om situationen (mot- bokstiden) visade endast något förhöjd dödsrisk jämfört med nor- malbefolkning (SMR = 1,5) varefter en fördubbling noterades efter motbokens avskaffande (SMR = 3,0) (1979, citerad i Socialberedningens betänkande SOU 1987:22). På 1970- talet i en serie studier av (SCB S1975:16, S1975:30 och S1977:11) hade överdödligheten återigen mer än för- dubblats (SMR=7,0)13. Problemet diskuterades i SOU 1987:22. Utredningen påpekade att den höga överdödligheten hängde nära samman med missbrukarnas svåra sociala och medicinska situation. LVM-vården har således inte lyckats nedbringa detta. 13 Möjligen kan ökningen delvis förklaras med att högre andel intagna i själva verket var blandmissbrukare, dvs. att narkotika fanns med i bilden även om intagnings- grunden enligt Nykterhetsvårdslagen var alkoholmissbruket. Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet erna har visat att problemet kvarstår i samma omfattning som . Andel döda efter tvångsvård Ett annat sätt att ange mortalitet, som ej innehåller jämförelse med förväntad död, är att helt enkelt ange antalet döda , som också gjordes i Rällsögårdsstudien ovan. Då bör man beakta att värdena kan förväntas variera med ålder och kön, vilket innebär att andelen döda är mer problematiskt mått i jämförelser. I en översikt som vi återkommer till nedan redovisar Gerdner (2004a) andelen döda i 21 uppföljningsstudier av LVM-vård. Den årliga andelen döda är i genomsnitt , varierande från noll till . Genomsnittsåldern för deltagarna i dessa studier var då och andelen män . En aktuell svensk 10-årsupp- följning från motsvarande population i beroendevård där är män och snittåldern , anger att dött, vilket ger ett årligt genomsnitt på (m.fl. 2009). Eftersom LVM-grupperna både var yngre och hade högre andel kvinnor kunde de ha förväntats ha lägre dödlighet än vad man fann i m.fl. studie. Istället var andelen mer än dubbelt så hög. Enligt m.fl. (2009) hade narkomanerna som vårdats vid avlidit till ett antal av från vårdtillfället. andelen döda bland dem som tvångsvårdats enligt LVM är klart högre än bland dem som vårdats i beroendevård, och detta gäller både alkoholister och narkomaner. Till stor del bör detta sammanhänga med att tvångsvården tar emot en selekterad grupp med större problem. Trots den höga dödligheten kan institutionsvistelse i sig ha en viss skyddande effekt. Ett tecken på detta är ett gammalt naturligt experiment från den norska Opstadanstalten (, 1978). Opstad var en hårt kritiserad s.k. arbetsanstalt som tog emot alkoholister enligt den norska lösdrivarlagen (løsgjengerloven) vilken upphäv- des först . Det fanns således inget egentligt vårdinnehåll där, eftersom lagen inte hade detta syfte. Men innehållet liknade de svenska alkoholistanstalterna från , vilka också var organi- serade runt arbete. Anstalten stängdes som ett resultat av att lagen upphävdes. och undersökte med tidsserieanalys hur detta påverkade dödligheten bland de alkoholister som brukade Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet vistas på Opstad. De två årskohorter som berördes av stängningen var 1969 och intagna. efter respektive utskrivning hade dött. Detta kunde jämföras för dem som skrevs ut och 1964, lika- ledes efter utskrivning. Detta var fallet trots att genom- snittsåldern –kohorter t.o.m. var något lägre än års kohorter. Författarna drog slutsatsen att upphävandet av lagen, som då ännu inte ersattes av annan tvångslag, medförde ökade dödsfall bland de svåra alkoholisterna. Mortalitet i relation till kön, drogtyp och tvångsvård Däremot finns det inget entydigt samband mellan andel döda och vardera faktorerna kön, drogtyp eller tvångsvård bland dem som vårdas på LVM-institutionerna. Fem studier har undersökt hur kön är relaterat till överdödlighet (1994a; Gerdner & 1997; samt m.fl. 1998) respektive till dödsfall (Sallmén 1999) och (1989). fann att kvinnor hade högre överdödlighet än män (SMR för kvinnor 19,0 respektive för män 6,2), vilket även Gerdner och fann (SMR 10,0 för kvinnor och 8,5 för män). m.fl. visade dock en skillnad i motsatt riktning (något högre för män än för kvinnor, 6,26 respektive 4,65). De två resterande (1989 och Sallmén 1999) visade ingen skillnad. Ovan redovisades att både (1994a) och m.fl. (1998) rapporterade högre SMR-kvoter för narkomaner jämfört med alkoholister. Men rapporterar de senare – att om man räknar i antalet döda – så dog alkoholister i högre ut- sträckning än narkomanerna. Att narkomanerna trots detta hade en högre överdödlighet än alkoholisterna beror på att de var yngre och därmed hade en lägre förväntad dödlighet. I multiva- riat analys som även tog in olika sociala faktorer fanns inga skillnader i oddskvoter för dödsfall mellan alkoholister och nar- komaner. Två studier (Sallmén 1999; m.fl. 1998) jämförde dödsfall bland frivilliga och tvångsomhändertagna som vårdats på samma institution, men inga entydiga skillnader kan konstateras. Sall- mén fann ingen skillnad i andel döda . Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet porterar samma SMR-kvot bland narkomanerna (11,0 för tvångsintagna respektive 11,12 för frivilliga) men bland alkoho- listerna var den något lägre för tvångsintagna än för frivilligt intagna (3,57 respektive 6,88). Detta understryker att de höga dödstalen bland dem som vårdats på LVM-institutioner inte direkt kan härledas till att de tvångsvårdats, utan snarare till att LVM-institutionerna tar emot en selekterad grupp med mycket tungt missbruk. Dödsorsaker relaterade till missbruket I flera studier kontrollerades dödsorsakerna. I en utfallsstudie från LVM-vård i rapporteras att direkt alkoholrelaterad död, självmord och våld stod för av alla dödsfall under för- sta året (Gerdner 2004b). Samma förhållande fanns i en studie från (m.fl. 2009), där alla dödsfall var drogrelaterade, inklusive en som var suicid (genom medveten överdos enligt efter- lämnat brev). I studien från Rällsögården stod direkt alkohol- och drogrelaterad död, självmord och våld för av över- dödligheten under (m.fl. 1998). I studien från med något lägre medelålder stod dessa dödsorsaker för mellan av överdödligheten under (Gerdner & 1997). I den senare studien hade dock inte ett enda dödsfall inträffat året direkt efter utskrivning, vilket antyder att institutionsvistelsen kan ha haft en skyddande effekt, men att denna effekt ej varat i längden. Studien visade också att av dem som kla- rat av att leva helnyktra och drogfria hade samtliga överlevt hela den drygt åttaåriga uppföljningen, vilket innebär att de t.o.m. hade en bättre överlevnad än normalbefolkningen. De två andra miss- bruksmönstren efter utskrivning – oförändrat respektive minskat missbruk – hade däremot likartad överdödlighet (SMR = 10 respektive 11,5). Minskat missbruk men utan total avhållsamhet – dvs. återfall som varar färre och kortare än förr – tycks därmed vara ett alltför instabilt förbätt- ringsmönster för att ha positiv effekt på långtidsöverlevnad. Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet En större mortalitetsstudie av samtliga LVM-vårdade genomförs f.n. av vid SiS FoU-enhet. Den kommer förhoppningsvis att kunna redovisa SMR-kvoternas variation i olika årskohorter samt fördelat på olika grupper (t.ex. kön, ålder och olika specifika drogtyper). 18.6.2Kohortstudie om äldre svensk tvångsvård enligt Nykterhetsvårdslagen Bjerver (1972) studerade ett par årskohorter av alkoholister i som tvångsvårdats 1962 och 1966 enligt Nyk- terhetsvårdslagen (NvL). NvL skilde sig från nuvarande LVM genom att den endast avsåg alkoholister och ej andra drogproblem, samt att tvånget varade längre (i normalfallet , och för dem som haft tvångsvård men återkommit ), men av vistades man normalt endast på institution, och där- efter stod man under övervakning av nykterhetsnämnden (en före- gångare till socialnämnden). De tvångsvårdade jämfördes med den allmänna befolkningen avseende sjukförsäkringsstatistik under (1956–1966), såväl antalet sjukdagar som antalet sjuk- skrivningar och dessas varaktighet. De tvångsvårdade hade (före tvångsomhändertagandet) haft ungefär 4 gånger så många sjukdagar som allmän befolkning. Efter tvångsvården minskade både deras sjukdagar och antalet sjukskrivningar dramatiskt och närmade sig siffrorna för den allmänna befolkningen. Bjerver kon- kluderade att resultaten indikerade en förbättring som kan hänföras till tvångsvården. Det bör dock framhållas att de positiva resultaten kan bero av den övervakning som nykterhetsnämnden hade med stöd av NvL, något som saknas helt i nuvarande LVM. Även denna studie kan därför möjligen ses som indikation på att insatser under övervakning efter initial institutionsvistelse har positiva effekter. 18.6.3Systematisk översikt av svenska utfallsstudier av LVM- vård En systematisk översikt för (Gerdner 2004a) av utfallsstudier från det att LVM tillkom 1982 t.o.m. omfat- tade sammanlagt 32 studier. Dessa utgjorde samtliga dittillsvarande Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet studier som innehöll eftermätningar av hur det gått för dem som skrivits ut från LVM och där något av följande tre mått fanns med: andel döda, andel förbättrade avseende missbruk, samt andelen helt nyktra och drogfria sedan utskrivning. Förändringen av dessa tre mått kunde analyseras utifrån de år respektive vårdperiod ägt rum. Tiden kunde delas in i tre perioder: a) –1987, då LVM omfattade 2 månader med möjlighet till förlängning 2 måna- der, b) –1994, då LVM förlängts och kriterierna för omhändertagande förstärkts, samt c) –2000, dvs. sedan övertagit ansvaret för LVM-vården. Skillnader i design: Den genomsnittliga uppföljningstiden för alla studierna är drygt . De varierar från minimalt en månad till maximalt , men nio av tio studier hade uppfölj- ningstider i intervallet . Studierna varierade bl a också vad gäller datakällor (registerstudier, patientintervjuer, pati- entenkäter, enkäter till refererande socialsekreterare etc.) och i operationalisering av förbättring. För 22 av studierna fanns dock en mer likartad design. De genomsnittliga utfallsmåtten var stabila då de beräknades både för alla tillgängliga data och då de beräknades enbart för studier med likartad design. Resultat: Den genomsnittliga andelen förbättrade (31 studier), dvs. de som minskat sitt missbruk, är . Denna andel har ökat , från under de två första perioderna till efter 1995. Förändringen är statistiskt säker- ställd. Samma utveckling konstateras om man begränsar sig till stu- dier med likvärdiga forskningsmetoder, och om man använder sig av vägda genomsnitt, där hänsyn tas till studiernas storlek, dvs. antal ingående personer. Genomsnittliga andelen helt nyktra/drogfria (21 studier) var . Även denna andel har på ett statistiskt säkerställt sätt ökat från under första perioden, i den andra till i perioden . Även här bekräftas utvecklingen om man begränsar sig till studier med mer likvärdiga metoder. Förbättringen framträder på samma sätt då de vägda genomsnitten används. Andelen avlidna per efter utskrivningen (30 studier) ligger totalt. Denna negativa siffra har endast minskat mer marginellt, från sju–de två första perioderna, till den tredje perioden. Skillnaderna ryms inom slump- marginalen, även då vägda genomsnitt används. Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet Kommentar: Vi kan konstatera att de två utfallsmått som anger olika grad av positiv förändring har utvecklats i positiv riktning . Det tredje utfallsmåttet, andelen döda, är av annan karaktär. I stället för att urskilja dem som har en positiv utveckling, urskiljs här de som har den mest destruktiva utvecklingen. Detta utfallsmått har inte påverkats i samma mån. som fler utvecklas i positiv riktning, så har de som är mest utsatta, de med det mest destruktiva och riskfyllda missbruket, inte påtagligt berörts. LVM-vården förefaller i något större utsträckning än tidi- gare lyckas med dem som har en mer gynnsam prognos, men sam- tidigt är vården alltjämt otillräcklig för dem med minst gynnsam prognos. Patientfaktorer relaterade till utfall Sex multivariata prediktionsstudier14 om svensk LVM-vård har pre- senterats (1994a och 1994b; m.fl. 1998; Gerdner m.fl. 1996 och 1997; samt Gerdner 2004b). Studierna behandlar delvis olika aspekter. Utöver dödlighet i långtidsperspektiv som redan berörts har följande utfallsfaktorer studerats: Avvikningar (rymningar) bland LVM-patienter, av behandling, Utfall efter vård, samt Deltagande i självhjälpsgrupp efter utskriv- ning. Här skall enbart kort sammanfattning göras. Avvikningar (Gerdner m.fl. 1997, m.fl. 1998): De som är yngre, och socialt instabila och som har psykiatriska problem avviker mer, medan relationer till det specifika behandlings- hemmet – dvs. att tidigare ha vårdats just där – minskar avvik- ningar. Fullföljande (m.fl., 1998): Ålder och social stabilitet (ar- bete och bostad) ökar fullföljande i behandlingsprogram på öppen avdelning, men den starkaste positiva faktorn är vård- tvång som ökar chanserna till fullföljande mer än fem gånger. Missbruk efter utskrivning (1994a och 1994b; Gerd- ner m.fl. 1996; m.fl. 1998; Gerdner 2004b): Fyra studier visar att sociala nätverksfaktorer i vid mening är centrala för tillfrisknande medan en visar att social isolering är starkt nega- 14 Prediktionsstudier undersöker med multivariat regressionsanalys vilka faktorer som har inverkan på ett viss utfall. Det innebär att faktorns bidrag till utfallet beräknas statistiskt, med kontroll för andra tillgängliga variabler. Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet De positiva faktorerna är dels att ha familj, dels att delta i självhjälpsgrupp. Omfattande institutionserfarenhet och dålig hälsa är relaterad till negativ utveckling. Varken drogtyp, arbete, ålder, kön eller vårdtvång är relaterade till utfall i någon av studierna. Deltagande i självhjälpsgrupp efter utskrivning (Gerdner m.fl. 1996; m.fl. 1998): institutionsvistelser (på LVM-hem och behandlingshem respektive fängelser) bidrar till ökat deltagande i självhjälpsgrupp. De med flest institutionsvis- telser, med den svagaste prognosen, tycks alltså ha störst bered- skap att delta, vilket i så fall förbättrar deras prognos. Förfat- tarna menar att introduktion till självhjälpsgrupper under LVM- tiden kan förbättra utfallen särskilt för dem med sämst prognos. Metaregression av vårdfaktorer relaterade till utfall I översiktsstudien (Gerdner 2004a) analyserades med metaregres- sion vilka faktorer som kunde förklara skillnaderna i de tre måtten minskat missbruk, nykterhet/drogfrihet och död. Bland de vård- faktorer som undersöktes var 1) om institutionen var nystartad eller oerfaren för sitt uppdrag; 2) om systematisk behovsbedömning på olika områden tillämpades generellt (t.ex. DOK, ASI eller andra instrument som fyllde motsvarande funktion); 3) om strukturerad psykiatrisk diagnostik eller klinisk psykologutredning genomfördes för huvuddelen av de intagna; samt 4) om strukturerad behandling med fokus på missbruksproblemet och relaterade problem tilläm- pades. Det sista bedömdes gälla om dessa strukturerade inslag omfattade minst , minst . Av ovan nämnda faktorer hade dock tillämpning av strukturerad behandling varit oförändrad både i de studier som ingick i undersök- ningen och bland institutionerna i sin helhet. I regressionsmodel- lerna kontrollerades för variationer i intagnas sociala bakgrund, samt för metodologiska skillnader i studierna. Resultat: Införande av strukturerad behovsbedömning är relate- rat till att andelen som minskat sitt missbruk ökar i storleksordningen 8–medan införandet av strukturerad psykiatrisk eller psykologisk bedömning är relaterat till att andelen som varit helnyktra/drogfria ökar c:a 7–och att andelen som minskat sitt missbruk ökar c:a 5–. Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet strukturerad behandling är i sin tur relaterat till minskat antal döda i storleksordningen . Kommentar: Detta innebär att de två utfallsmått som handlar om förbättring påverkas av de två insatser som handlar om tillämp- ning av strukturerade bedömningsinsatser, där den starkare av dessa (den strukturerade psykiatriska och/eller psykologiska bedömningen) krävs för att påverka det starkare utfallsmåttet (hel- nykterhet/drogfrihet). Det tredje utfallsmåttet, överlevnad, är positivt relaterat till tillämpning av strukturerad behandling (en faktor som ej ändrats ) medan däremot bedömningsin- satserna inte påverkar mortaliteten. Man kan tänka sig att de mest uppgivna och självdestruktiva tycker att de vet – kanske alltför väl – hur illa det står till, och att de inte påverkas i positiv riktning av ökad insikt om sina problem. Deras problem skulle då inte vara brist på insikt utan snarare brist på hopp. Ett strukturerat program kan möjligen såsom en mer kraftfull behandlingsinsats vara mer verksamt i att nå fram till och engagera en del av dessa. Man kan också tänka sig att strukturerade program i högre utsträckning medverkar till att dessa deltar i eftervård och/eller självhjälpsgrupper. Översikt om eftervårdens genomförande och relation till utfall Drygt hälften av utfallsstudierna i ovanstående översikt gav uppgift om eftervård. Gerdner (2004c) presenterade därför en separat analys av 19 studier som hade uppgifter om detta. Eftervård kan också innefatta boendeinsatser, sysselsättning m.m. Översikten handlar dock om eftervård i en snävare mening, dvs. insatser som handlar om stöd, vård och behandling med fokus på att hantera missbruket, men tar då upp såväl professionella insatser som delta- gande i självhjälpsgrupp efter utskrivningen. LVM stadgar i § 27 att en intagen kan vårdas i annan form än på LVM-institutionen. Avsikten med detta var att underlätta övergång till vård som sedan skulle fortsätta i frivillig form. SiS (2002) rap- porterar att av de LVM-intagna fått en s.k. § 27-placer- ing. En del av dessa placeringar avbryts pga återfall i missbruk och av andra skäl, och vid utskrivningen från LVM har § 27- placering. m.fl. (1998) konstaterade att 67 () av 161 med fastställd LVM-dom åren 1988–1992 fick någon § 27- placering, men i denna grupp var det som place- rades på HVB-hem (av alla LVM-vårdade). Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet talet placerades i det egna hemmet och utan några öppenvårdsinsat- ser. Det innebär att § 27 endast fungerade som en slags försöksut- skrivning, inte som ett verktyg för att främja övergång till fortsatt frivillig vård. I en studie från pekade och (1998) ut att kommunen i av fallen önskade att LVM-institutionen skulle motivera till fortsatt frivillig vård, dvs. just det som är syftet med LVM, och endast i dessa fall kom sådan vård till stånd. Detta har stor betydelse för institutionens arbete med § 27. Ett intressantare mått än andelen som fått § 27- placering är då andelen som fått § 27-placering med preciserad vård. Översiktsstudien undersökte utifrån de 19 studierna a) andel som får s.k. § 27-placering med respektive utan preciserat vårdin- nehåll; b) andel som deltar i eftervårdsinsatser efter utskrivning från LVM och varaktighet av denna; samt c) andelen som fortsätter i självhjälpsgrupper efter utskrivning från LVM. Slutligen under- söktes samband på gruppnivå (korrelationer) mellan dessa tre insatser/stödformer och de tre utfallsmåtten andelen som minskat sitt missbruk, andelen helt nyktra och drogfria, samt andelen döda. Resultat: Andelarna med preciserad vård under § 27 redovisades i åtta studier, som visar att i genomsnitt (sd = 13,2) får sådan vård. Andelarna med eftervård efter LVM (15 studier) var i genomsnitt (sd = 14,8), och andelarna som fortsätter delta i självhjälpsgrupp efter LVM (8 studier) var (sd = 6,4). Det finns ett mycket starkt samband mellan omfattning av § 27-placeringar med preciserad vård och omfattning av fortsatt eftervård efter utskrivning från LVM. Men andelen sådana placer- ingar i sig visar inte samband med utfallet av vården. Dessa sam- band uppnås först med genomförd eftervård och med deltagande i självhjälpsgrupper. De båda efterföljande stödformerna har starka positiva korrelationer både med varandra (dvs. de som deltar i eftervård tenderar också att delta i självhjälpsgrupp och vise versa). Båda är också starkt positivt korrelerade med de tre utfallen överlevnad, minskat missbruk samt helnykterhet/drogfrihet. Kommentar: Ambitiösa och välplanerade § 27-placeringar tycks alltså bidra till eftervård men dessa är otillräckliga i sig själva om eftervård eller deltagande i självhjälpsgrupp inte följer. En § 27- placering som ej följs av eftervård ger alltså inte positiv effekt. Eftervård och deltagande i självhjälpsgrupper ger en positiv utveck- ling, men dessvärre fungerar detta endast för en minoritet av de LVM-intagna. Dessa problem bildade utgångspunkt för flera pro- jekt för att stärka eftervården efter LVM, se längre ned. Tvångsvård vid missbruk - effekt och kvalitet m.fl. (2009) presenterade en långtidsuppföljning av kvinnor vårdade på Lunden –2000. Dessa har delvis berörts ovan vad gäller psykiatriska diagnoser (Tabell 3) och vad gäller mortalitet. Lunden har en avdelning för LVM och en för LVU. Studien inne- håller flera undergrupper som följs upp på olika sätt. Alla intagna, både enligt LVM och LVU, följdes upp med registerstudier. Ett urval av intagna (båda lagrummen) följdes dessutom upp med intervjuer efter utskrivning. Population och urval: Totalt omfattas 125 kvinnor som varit intagna på LVM och 99 kvinnor som varit intagna på LVU. I var- dera gruppen fanns dels kvinnor som varit delaktiga i omfattande psykologisk utredning (80 LVM och 52 LVU) dels de som ej utretts (58 LVM, 40 LVU). Utredda LVM-kvinnor var något yngre än icke utredda (26,respektive , p < 0,04).