sou · GZB329 · 2011-04-11 00:00:00 — Enligt 7 kap. 2 § är riksåklagaren högste åklagare under regeringen och har ansvaret för och leder åklagarväsendet i landet. Riksåklagaren är myndighetschef för . är central förvaltningsmyndighet för hela åklagarväsendet. Av 1 a § åklagarförordningen (2004:1265) framgår att ska verka för samordning och effektivitet inom åklagarväsendet i syfte att upprätthålla en enhetlig och sammanhållen åklagarverksamhet i landet. Riksåklagaren ska enligt 2 § åklagarförordningen verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid åklagarnas rättstillämpning. Under riksåklagaren har överåklagare vid nationella utvecklingscentra getts ett särskilt ansvar för rättslig utveckling samt rättslig kontroll inom deras respektive ansvarsområden. Vid ska det nämligen, enligt 5 § förordningen (2007:971) med instruktion för , finnas utvecklingscentra som inom särskilda ansvarsområden ansvarar för kontroll, analys och utveckling av åklagarverksamheten. För gäller dessutom bestämmelserna i bl.a. 3 och 4 §§ myndighetsförordningen (2007:515). Det innebär att chefen för myndigheten – i det här fallet alltså riksåklagaren – ska se till att verksamheten bedrivs effektivt och enligt gällande rätt, samt att det vid myndigheten finns en intern styrning och kontroll som fungerar på ett betryggande sätt. En särskild form av rättslig kontroll som utövas inom åklagarväsendet utgörs av överprövningsverksamheten. Systemet med överprövningar anses vara en grundläggande del av åklagarväsendets interna system för uppföljning och kontroll av kvaliteten i åklagarbeslut . Rätten att överpröva ett åklagarbeslut är ett utflöde av bestämmelserna i 7 kap. 2 och 5 §§ . Förfarandet är dock inte direkt författningsreglerat utan har utvecklats i praxis.118 118 Se Fitger, (, Zeteo) kommentaren till 7 kap. 5 §. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 En överordnad åklagare kan inte bestämma hur en underordnad åklagare ska besluta i ett enskilt ärende. Riksåklagaren, överåklagare och vice överåklagare får däremot enligt 7 kap. 5 § överta uppgifter som ska utföras av lägre åklagare. Ett sådant övertagande innebär att den högre åklagaren träder in i den lägre åklagarens ställe och övertar ansvaret för åklagaruppgiften. Alla åklagarbeslut inom ramen för ett straffprocessuellt förfarande kan på detta sätt bli föremål för överprövning. Som exempel kan nämnas beslut i åtalsfrågor och beslut att inte inleda eller att lägga ned en förundersökning. Även beslut i tvångsmedelsfrågor kan på så vis överprövas. Kriminalvården Ansvaret för den verksamhet som bedrivs vid fängelser och häkten var tidigare uppdelad mellan en central förvaltningsmyndighet, , och 35 lokala kriminalvårdsmyndigheter. omorganiserades verksamheten och bedrivs numera inom ramen för en enda myndighet med namnet Kriminalvården. Någon organisatoriskt fristående ordinär tillsyn över kriminalvården finns därmed inte längre. Av 1 § förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården framgår att myndigheten ansvarar för att verkställa utdömda påföljder, bedriva häktesverksamhet samt att utföra personutredningar i brottmål. I den proposition som låg till grund för den s.k. enmyndighetsreformen framhöll regeringen att frågan om tillsyn i den nya verksamheten var mycket viktig. Bestämmelser om hur en sådan – myndighetsintern – tillsyn skulle vara utformad borde därför, enligt regeringen, föras in i den nya myndighetens instruktion eller annan förordning.119 Någon sådan närmare reglering av Kriminalvårdens myndighetsinterna verksamhetskontroll finns dock inte i myndighetens instruktion. I likhet med vad som gäller för övriga förvaltningsmyndigheter under regeringen enligt 4 § 4 myndighetsförordningen (2007:515) är emellertid kriminalvårdens ledning skyldig att säkerställa att det vid myndigheten finns en intern styrning och kontroll som fungerar på ett betryggande sätt. 2004/05:176, s. 52. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden Personer som hålls i förvar med stöd av utlänningslagen Som jag redovisat i avsnitt 7.1.3 får, enligt bestämmelser i utlänningslagen (2005:716), en utlänning under vissa i lagen angivna förutsättningar frihetsberövas genom att tas i förvar. Sålunda får t.ex. en utlänning, enligt 10 kap. 1 § andra stycket utlänningslagen, tas i förvar om det är nödvändigt för att en utredning om utlänningens rätt att stanna i ska kunna genomföras, om det är sannolikt att utlänningen kommer att avvisas eller utvisas med stöd av vissa i lagen angivna bestämmelser, eller om det är fråga om att verkställa ett beslut om avvisning eller utvisning. Enligt 10 kap. 12–17 §§ utlänningslagen fattas beslut om att ta någon i förvar, såvitt nu är av huvudsakligt intresse, av antingen en polismyndighet eller av . En utlänning som hålls i förvar ska, enligt 11 kap. 2 § utlänningslagen som huvudregel vistas i lokaler som har ordnats särskilt för det ändamålet. har ansvaret för sådana lokaler. har även, enligt samma bestämmelse, ansvaret för behandlingen och tillsynen av en utlänning som hålls i förvar. Enligt 10 kap. 20 § utlänningslagen får dock i vissa fall besluta att någon som hålls i förvar i stället ska placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. För behandlingen i dessa fall gäller häkteslagen (2010:611) i tillämpliga delar. För nu relevanta situationer gäller som förutsättning för en sådan placering, att det är nödvändigt för ordningen och säkerheten i lokalen att den som är tagen i förvar hålls avskild och att det inte är möjligt av säkerhetsskäl att personen i fråga vistas avskild i vanliga förvarslokaler. Beslut om att någon ska tas i förvar eller placeras i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest, får, enligt 14 kap. 9-10 §§ utlänningslagen , överklagas till migrationsdomstol. Något oberoende organ med uppgift att utöva ordinär rättslig tillsyn över behandlingen av personer som tagits i förvar med stöd av utlänningslagen finns inte. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 Psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård Tillsynen över hälso- och sjukvården regleras i patientsäkerhetslagen (2010:659). I lagens portalstadgande i 1 kap. 1 § anges att lagen syftar till att främja hög patientsäkerhet inom hälso- och sjukvården och därmed jämförlig verksamhet. Hälso- och sjukvården och dess personal står, enligt 7 kap. 1 § patientsäkerhetslagen, under tillsyn av . Uppdraget omfattar även tillsyn över sådan vård som ges med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård respektive lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Med tillsyn avses, enligt 7 kap. 3 § patientsäkerhetslagen, granskning av att hälso- och sjukvårdens verksamhet och personal uppfyller krav och mål enligt lagar och andra föreskrifter samt beslut som har meddelats med stöd av sådana föreskrifter. Tillsynen ska, enligt 7 kap. 3 § tredje stycket och lagens 3 kap., främst inriktas på granskning av att vårdgivaren fullgör sin i lagen föreskrivna skyldighet att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete. Detta innebär i sin tur i huvudsak att vårdgivaren ska planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård upprätthålls, vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador samt utreda händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada.120 Enligt 7 kap. 7 § patientsäkerhetslagen ska också utöva tillsyn över säkerheten vid sjukvårdsinrättningar för psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård liksom vid enheter för rättspsykiatrisk undersökning. Enligt 7 kap. 10 § patientsäkerhetslagen ska , som en del av sin tillsynsverksamhet, pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. får, enligt lagens 7 kap. 18 §, i ett beslut med anledning av ett sådant klagomål uttala sig om huruvida en åtgärd eller underlåtenhet av vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal strider mot lag eller annan föreskrift eller är olämplig med hänsyn till patientsäkerheten. Av bestämmelsen i 7 kap. 19 § patientsäkerhetslagen framgår att därutöver har möjlighet att på eget initiativ inleda en utredning mot en vårdgivare eller mot hälso- och sjukvårdspersonal, s.k. initiativärenden. , eller den som styrelsen förordnar, har även, enligt 7 kap. 21 § samma lag, rätt att inspektera en verksamhet som står under dess tillsyn. 120 3 kap. 1–3 §§ patientsäkerhetslagen. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård.121 Här föreskrivs bl.a., i 2 kap. 4 §, att verksamhetschefen fortlöpande ska ansvara för att det finns rutiner som säkerställer att inskränkningar i en patients rätt att inneha viss egendom, ta emot eller skicka försändelser, ta emot besök och använda telefon eller med andra tekniska hjälpmedel kontakta utomstående endast görs med stöd av lag. Verksamhetschefen ska också enligt 2 kap. 5 § följa upp att vården ges i överensstämmelse med lagen om psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård. Uppföljningen ska säkerställa att patienternas inflytande och lagstadgade rättigheter i vården tillgodoses samt att andra personers säkerhet och fysiska eller psykiska hälsa inte riskeras. Verksamhetschefen ska även, som ett led i uppföljningen, se till att verksamheten regelbundet granskas. Granskningen ska utföras av någon annan än företrädare för verksamheten eller dess sjukvårdshuvudman. Statens institutionsstyrelses institutioner för tvångsvård Sådan tvångsvård som bedrivs enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) respektive lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) sker vid särskilda institutioner vanligen benämnda särskilda ungdomshem respektive LVM-hem. ansvarar, enligt 6 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:453) och 1 § förordningen (2007:1132) med instruktion för , för verksamheten vid dessa hem. Vid de s.k. särskilda ungdomshemmen sker också verkställighet av sluten ungdomsvård enligt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU). Även tillsynen över den verksamhet som bedrivs vid dessa institutioner utfördes tidigare av . Genom författningsändringar som trädde ikraft har tillsynen över denna verksamhet numera, enligt 6 kap. 3 § och 13 kap. 1 § socialtjänstlagen, överförts till . tillsyn omfattar, enligt 13 kap. 2 § socialtjänstlagen, granskning av att verksamheten uppfyller krav och mål enligt lagar och andra föreskrifter samt beslut som har meddelats med stöd av sådana föreskrifter. ska vidare, inom ramen för sin tillsyn, lämna råd och ge vägledning, kontrollera att brister 121 SOSFS 2008:18. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 och missförhållanden avhjälps, förmedla kunskap och erfarenheter som erhålls genom tillsynen och informera och ge råd till allmänheten. I de fall finner skäl för granskning kan tillsynen ske både som verksamhetstillsyn och som individtillsyn. Med individtillsyn avses tillsyn som tar sikte på enskilda ärenden.122 Slutsatser och rekommendationer Även frånsett det absoluta förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, som regeringen alltså framhållit särskilt i handlingsplanens åtgärd 102, utgör, som redan understrukits, rätten till frihet, personlig säkerhet och skydd mot godtyckliga frihetsberövanden en hörnsten i det internationella systemet till skydd för enskildas mänskliga rättigheter.123 Mot den bakgrunden är det uppenbart att statens utövning av sitt s.k. våldsmonopol genom frihetsberövanden och andra former av tvångsingripanden måste vara föremål för en regelbunden, effektiv och trovärdig granskning utifrån ett rättssäkerhetsperspektiv. Det finns enligt min mening skäl att ifrågasätta om det behovet är fullt ut tillgodosett . Som framgått ovan saknas inom detta område en organisatoriskt fristående ordinär rättslig tillsyn över flera verksamheter där myndigheterna har ingripande och långtgående befogenheter att tillgripa tvångsmedel, inklusive frihetsberövanden. I andra fall är tillsynen visserligen formellt fristående men i betydande utsträckning inriktad på annat än just rättssäkerheten och respekten för enskildas mänskliga rättigheter. En invändning som kan göras, och ibland görs, mot denna beskrivning är givetvis att såväl Justitieombudsmännen () som Justitiekanslern () har till uppgift att granska de här aktuella verksamheterna. JO har till grundlagsstadgad uppgift att utöva tillsyn över tilllämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar.124 I den s.k. JO-instruktionen preciseras uppdraget. Här anges att ombudsmännen har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. De ska särskilt se till att domstolar och för122 Prop. 2008/09:160, s. 111 f. 123 FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, art. 3; FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, art. 9; , art. 5. 124 12 kap. 6 § regeringsformen, 8 kap. 11 § riksdagsordningen. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden valtningsmyndigheter i sin verksamhet iakttar saklighet och opartiskhet och att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga verksamheten. Ombudsmännen ska även verka för att brister i lagstiftningen avhjälps. JK:s uppgifter regleras i lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn och innebär, såvitt nu är relevant, att JK ska utöva tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Tillsynen omfattar bl.a. statliga och kommunala myndigheter samt domstolar. Såväl JO som JK har alltså visserligen tillsyn över att bl.a. statliga myndigheter efterlever lagar och andra författningar. Det bör emellertid uppmärksammas att den tillsyn som JO och JK utövar är tänkt att fungera som en komplement till den tillsyn som utövas av ordinära organ, inte som en ersättning för sådan tillsyn. JO har också betonat betydelsen av denna extraordinära särställning. Exempelvis har förre chefsJO framhållit125 att vid riksdagsbehandlingen av JO-instruktion beskrevs JO:s roll bl.a. på följande sätt: JO:s huvuduppgift är [] att tillvarata den enskildes intresse av en lagenlig och korrekt behandling från de offentliga organens sida [] är och [bör] [] förbli ett organ av extraordinär natur för medborgarnas rättssäkerhet och [] institutionen [är] sålunda inte [] avsedd att ersätta den tillsyn och rättstillämpning som ankommer på andra organ i samhället [] [T]illgången till en utanför den offentliga förvaltningen stående, helt självständigt verkande institution som har sin grund i folkrepresentationens förtroende och som de enskilda kan vända sig till med sina klagomål mot myndigheternas verksamhet bidrar till att stärka medborgarnas förtroende för rättsordningen. Denna självständighet – som gäller även gentemot , som aldrig påverkar ombudsmännens handläggning av ärenden – är institutionens främsta kännetecken och grunden för dess betydelse.126 ChefsJO underströk i det sammanhanget för sin del att denna grundläggande karakteristik av är giltig och att det därför är angeläget att JO inte åläggs reguljära tillsynsuppgifter. JO är, och ska vara, en extraordinär institution som är oberoende av övriga statsorgan också på så sätt att JO i princip 125 JO:s ämbetsberättelse 2008/09, s. 20. 1975/76:KU22, s. 48–49. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 har fria händer att välja vad som ska tas upp till prövning och vad tillsynen ska inriktas på. har JO betonat betydelsen av att det – såväl från principiella utgångspunkter som med hänsyn till JO:s och JK:s, i förhållande till sina mycket vida uppdrag, begränsade resurser – också finns en ordinär, kontinuerlig tillsyn, i stället för att denna helt eller i huvudsak ska vila på dessa båda extraordinära tillsynsorgan.127 JO har vidare framhållit att JO, när en sådan ordinär tillsyn finns, bättre kan fungera som det extraordinära organ som institutionen är tänkt att vara. JO kan då också stärka sin verkningskraft genom att utöva tillsyn över tillsynen.128 Jag delar den uppfattning som bl.a. JO sålunda vid olika tillfällen har gett uttryck för. I sammanhanget finns det också anledning att påminna om att tyngdpunkten i JO:s arbete ligger i att pröva klagomål från enskilda. Under /2010 inkom över 7 300 klagomål och andra framställningar från enskilda till JO.129 Denna klagomålshantering har kontinuerligt växt mycket kraftigt under en längre följd av år och gör att det är svårt för JO att upprätthålla sin inspektionsverksamhet i den omfattning som vore önskvärt inom ramen för sin extraordinära tillsynsuppgift.130 Det finns inte heller några tecken på att den ständiga ökningen av ärendetillströmningen inte skulle fortsätta. Det är således i praktiken helt omöjligt att tänka sig att JO skulle kunna utöva en löpande tillsyn ens över de för de mänskliga rättigheterna mest centrala samhällsverksamheter som behandlas här. Som jag ser det måste regeringen, och ytterst lagstiftaren, välja; antingen tillskapas ett eller flera ordinära tillsynsorgan på vissa särskilt betydelsefulla verksamhetsområden, eller så förändras JO:s uppgifter i grunden, så att de då också omfattar en sådan ordinär tillsyn. För det sistnämnda krävs enligt min mening, som framgått, förutom författningsändringar också att JO tillförs mycket betydande ytterligare resurser. För min del rekommenderar jag den förstnämnda ordningen. Det ställningstagandet förändras inte av det faktum att JO, efter förslag i budgetpropositionen , tillförts resurser för att kunna utföra uppgifter som nationellt besöksorgan enligt tilläggs127 Jfr JO:s ämbetsberättelse 2000/01, s. 217. JO:s ämbetsberättelse 2009/10, s. 17 f. 129 JO:s ämbetsberättelse 2010/11, s. 16. 130 JO:s ämbetsberättelse 2008/09, s. 20. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden protokollet till FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (se vidare om denna uppgift sist i detta avsnitt). Det finns i vårt land 55 fängelser, med cirka 5 000 intagna, 31 häkten med 7 filialer, ett stort antal arrestlokaler vid olika enheter inom polisen, ca 3 000 vårdplatser för sluten psykiatrisk vård fördelade på inemot 80 enheter inom samtliga landsting, ett 40-tal institutioner för vård av unga och missbrukare i Statens institutionsstyrelsens regi, samt inemot 200 platser vid fem olika förvarsenheter.131 Även med det nämnda resurstillskottet till JO – jämfört med på för , 9,5 miljoner för , 10,8 miljoner för och 11,7 miljoner för – är det svårt att se hur JO:s tillsyn över alla dessa verksamheter ska kunna vara annat än extraordinär, om än förstärkt jämfört med nuvarande tillsynsmöjligheter. Härtill kommer att den ordinära tillsyn som jag här behandlar omfattar inte bara institutioner där människor hålls frihetsberövade utan också t.ex. Polisens och åklagarväsendets brottsutredande verksamhet i allmänhet. En ordinär, regelbunden, organisatoriskt fristående och rättsligt inriktad tillsyn bör anordnas inom vissa särskilt viktiga områden Jag menar alltså att regeringen bör vidta åtgärder för att säkerställa att det finns en ordinär, kontinuerlig, organisatoriskt fristående och rättsligt inriktad tillsyn inom vissa särskilt väsentliga samhällsområden där det saknas sådana tillsynsorgan . Vid bedömningen av vilka verksamheter som bör omfattas av ett eller flera sådana organs tillsynsansvar bör rent allmänt uppmärksammas sådana samhällsområden där JO och JK kontinuerligt får in särskilt många klagomål, eller där dessa organ i sin granskning uppmärksammat särskilt frekventa eller allvarliga problem. Härutöver bör i vart fall de verksamheter som särskilt behandlas i det följande vara föremål för en effektiv sådan ordinär tillsyn. Behovet av förtydliganden när det gäller säkerställandet av de mänskliga rättigheterna genom författningsändringar, både i fråga om sådana författningar som allmänt tar sikte på myndighetsstyrning och i fråga om sådana författningar som har särskilt stor materiell betydelse för de mänskliga rättigheterna, behandlas närmare i avsnitten 4.3.1 och 4.3.3. 2010/11:1, Utgiftsområde 1, s. 30. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 Åklagarväsendet och Polisen Som redogjorts för under avsnitt 7.1.1 tillsatte regeringen en parlamentariskt sammansatt kommitté för att undersöka den ordinära tillsynen över Polisen och åklagarväsendet.132 I sitt betänkande konstaterade utredningen att den tillsyn som då utövades över såväl polis som åklagare hade vissa brister. Utredningen fann emellertid att det saknades tillräckliga skäl för, och tvärtom fanns betydande nackdelar med, att inrätta ett särskilt, fristående tillsynsorgan med uppgift att utöva tillsyn över polisen och åklagarnas brottsutredningsverksamhet. Utredningen hänvisade i denna del bl.a. till statsfinansiella skäl, liksom till att inrättandet av ett sådant organ skulle förändra strukturen inom polisen och åklagarväsendet på ett sådant sätt att myndigheterna skulle ha att beakta auktoritativa uttalanden om sin verksamhet från ytterligare ett organ – något som framstod som en nackdel för verksamheten.133 Dåvarande chefsJO riktade i JO:s remissyttrande mycket stark kritik mot utredningens ställningstaganden.134 Han anförde där bl.a. att det är nödvändigt att myndigheternas rättstillämpning i det enskilda fallet kan bli föremål för kvalificerad granskning i form av en effektiv rättslig tillsyn. Vidare underströk han att en sådan tillsyn, med hänsyn till de långtgående befogenheter att ingripa i enskildas förhållanden som tilldelats polisen och åklagarna, är av särskilt stor betydelse på dessa verksamhetsområden; en effektiv rättslig tillsyn är, anförde JO, i själva verket en nödvändig förutsättning för att medborgarna ska ha förtroende för verksamheten. Systemet måste ha en sådan utformning att det inte i sig ger något utrymme för misstro. Jag delar de synpunkter som JO då framförde. När det gäller åklagarväsendet finns numera, som tidigare redovisats, ingen ordinär organisatoriskt fristående tillsyn. Däremot finns det vissa mekanismer för intern kontroll inom myndigheten. JO konstaterade års sammanslagning av åklagarväsendet till en enda myndighet, att den kontroll som överåklagarna då bedrev väsentligen var att betrakta som ett inslag i mål och resultatstyrningen samt att den verksamhet som framstod som kärnan i Riksåklagarens tillsynsverksamhet närmast kunde betecknas som en på statistik och annan allmän information grundad kon132 Dir. 2000:101. 133 SOU 2003:41, s. 174 ff., s. 185 f. 134 JO:s ämbetsberättelse 2004/05, s. 107. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden troll av åklagarverksamhetens effektivitet, produktivitet och måluppfyllelse i övrigt. Visserligen finns nu en bestämmelse i 2 § åklagarförordningen (2004:1265) som tar sikte på att myndighetens ledning, Riksåklagaren, ska verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid åklagarnas rättstillämpning. Och de utvecklingscentra som, enligt 5 § i instruktion, ska finnas inom särskilda ansvarsområden på central nivå, ansvarar för kontroll, analys och utveckling av åklagarverksamheten. Även med beaktande härav, aktualiserar sammanslagningen av åklagarväsendet till en enda myndighet, i än högre grad än tidigare behovet av en oberoende ordinär och rättsligt inriktad tillsyn över åklagarverksamheten. För polisväsendets del ska visserligen sådan tillsyn utövas av den centrala förvaltningsmyndigheten på området, , som alltså organisatoriskt är skild från de lokala polismyndigheterna. Jag har tidigare, i mina slutsatser och rekommendationer i avsnitt 7.1.1 i fråga om utredningar av anmälningar om brott begångna av poliser, ifrågasatt att en sådan ordning skulle vara tillräcklig för att upprätthålla det förtroende för rättssäkerheten från allmänhetens sida som är nödvändigt. Den tveksamheten gäller även i fråga om tillsynen generellt över polisväsendet.