sou · GYB355d2 · 2011-01-01 00:00:00 — Det är påtagligt att kunskap saknas om de bakomliggande orsakerna till romers livsvillkor i det svenska samhället, och om majoritetssamhällets och statens roll genom historien samt sam- banden med diskriminering av romer . Ökad historisk kunskap skulle kunna bidra till förståelse för romers livsvillkor och i många avseenden är ökad historisk medvetenhet avgörande för förtroen- det mellan romer och majoritetssamhället. Ökad kunskap om romers livsvillkor, både i majoritetssamhället och bland romer, är avgörande för att åstadkomma en förändring. Okunskapen, osynligheten och förnekelsen av de historiska övergrepp som romer utsatts för är bidragande orsaker till romers fortsatta marginalisering och utsatthet. En samlad bild av den behandling som olika romska grupper utsatts för och som dessutom sätts i relation till de mänskliga rättigheterna saknas dock. Kunskap om romer som finns tillgänglig bygger i huvudsak på majoritetens forskning och expertutlåtanden och till en mindre del på intervjuer med enskilda romer. Den romska minoriteten har , precis som alla andra natio- nella minoriteter och alla övriga medborgare, ett formellt tillträde till samhällets och statens alla institutioner och all service. Men det som nästan genomgående saknas är det reella tillträdet. I nästan alla samhällssektorer är romerna exkluderade av olika skäl, men med en gemensam faktor, strukturell diskriminering. Rasismen och den strukturella diskrimineringen mot romer ska ses i en europeisk kontext. Rasismen mot romer har tagit sig olika uttryck genom tiderna men uttrycken är gemen- samma för de olika länderna i vilket får konsekvenser även för de romer som invandrat till . I förekom dels direkt diskriminerande lagstiftning riktad mot zigenare och tattare som grupp, dels diskriminerande tillämpningar av lagar som officiellt gällde den svenska befolkningen som helhet, såsom barnavårdslagen och steriliseringslagstiftningarna. Denna myndighetsutövning var i sin tur uttryck för negativa föreställningar om zigenare och tattare, vilka även kunde ta sig lokala uttryck: exempelvis i aktioner från den bofasta svenska majoritetsbefolkningens sida för att jaga bort invånarna i närbelägna tattarstäder; i motståndet från lokala skol- ledningar och/eller andra elevers föräldrar mot att ta emot zigenar- ungar; i mobbing och trakasserier i den svenska skolmiljön. kan vi notera att den direkt diskriminerande lagstiftningen är borta . Så togs som exempel det gällande inreseförbudet för romer bort 1954. De lokala ordningsstadgorna som kommunerna tidigare utnyttjade för att tvinga romer att flytta med minst har upphört och kommunerna kan inte längre förvägra romska barn rätt till skolundervisning. och framåt genomfördes också reformer för att inkludera romer i den svenska välfärdsstaten. Kvardröjande attityder och informell praxis Det finns i dessa sammanhang skäl att påminna om att det i internationell forskning om freds- och försoningsproblematik upp- märksammas att även sedan lagstiftning och offentliga institutioner har reformerats så går förändringen av människors attityder ofta långsamt, och kan ta flera decennier (Theissen 2008:193). För- ändring i lagstiftning och genomförandet av sociala reformer betyder därför inte med automatik att attityder och informell praxis förändras, vilket också blir tydligt i rapporter om att personer från de romska grupperna i fortfarande utsätts för diskriminering i skolan, i yrkeslivet, på bostadsmarknaden, på restauranger och campingplatser (DO 2008, 2004). Den historiska diskrimineringen från svenska myndigheters sida har haft och har fortfarande strukturella konsekvenser. Att grunden för gruppen svenska zigenares fasta boende och skolgång lades först har, i kombination med nutida diskriminering som även drabbar romer som anlänt senare, gjort att många romer befinner sig i ett utanförskap. På så vis påverkar historien även tillvaron för yngre generationer. Att det är olika myndighetsåtgärder och lagstiftning som sammantaget bidragit till denna situation känner nog inte många till eller vill påta sig ett delansvar för. Sådana myndighetsåtgärder som vidtagits gentemot den romska minoriteten finns beskrivna i flera sammanhang, se bl.a. underlags- rapport till utredningen (Delegationen för romska frågor 2009, Romer i svensk myndighetspolitik – ett historiskt perspektiv) och hennes avhandling och Romantik (Montesino 2002). Utredningen i – 1975 (SOU 2000:20), samt i viss mån även (SOU 2006:05) behandlar i olika delar en del av de övergrepp som individer från resandegruppen blivit utsatta för. Det finns även insamlingar av romers berättelser och erfarenheter, exempelvis Forum för levande historia som samlat in vittnesbörder samt där ett projekt pågår för att samla in berättelser och dokumentera svenska romers kulturarv. Förutom rapporter och skrifter som fokuserar på myndighets- åtgärder och ingripande i historisk tid finns ett omfattande material om diskriminering mot romer . Bland annat har dåvarande Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, DO, belyst diskri- mineringen i två rapporter – Diskriminering av romer i (DO 2004) samt Diskriminering av nationella minoriteter inom utbildningsväsendet (DO 2008). har belyst skolsitua- tionen för romska barn och ungdomar i De nationella minoriteter- nas utbildningssituation (2005) samt Romer i skolan, en fördjupad studie (2007). Rasism har successivt blivit politiskt, moraliskt och socialt oacceptabelt i . Men rasismen gentemot romer, antiziga- nismen, har ännu inte blivit föremål för samhällelig självreflektion och utgör en sista rest av socialt accepterad rasism och kollektivt nedsättande bemötande av en etniskt definierad grupp. Romernas förintelse under har ägnats liten uppmärksamhet. Forskning och dokumentation saknas och den romska Förintelsen har hamnat i historiens utkant, och refere- ras ibland till som den bortglömda Förintelsen. Denna brist på empati och erkännande är i sig en allvarlig kränkning av romerna. Det tog för romerna att få ett officiellt erkännande av att de varit föremål för nazisternas folkmord under andra världs- kriget då mellan en halv miljon och en och en halv miljon romer förintades. var romer på flykt undan nazister- nas koncentrationsläger förhindrade att söka skydd i på grund av det rådande inreseförbud som upphävdes först . Endast två romer undkom till med vita bussar som räddade fångar från koncentrationslägren. I studier av den romska Förintelsen saknas ett svenskt perspektiv, till exempel om flyktingpolitiken och hur den svenska staten agerade i frågan, samt om de romska upplevelserna av massivt våld (Palosuo 2008). ratificerade ramkonvention om nationella minoriteter samt minoritetsspråkskonventionen. Detta var ett viktigt erkännande av historiska nationella mino- riteter romer, judar, samer, sverigefinnar och tornedalingar som både osynliggjorts och undertryckts , samt ett steg mot upprättelse. Erkännandet innebär också ett svenskt ställningstagande att ta ett folkrättsligt ansvar i främjandet av det romska språket och den romska kulturen, som en del av det svenska kulturarvet. Det ska också ses som en början på en förändringsprocess där målet för reformen är att skydda romerna och de övriga nationella mino- riteterna och stärka deras möjlighet till inflytande. Skyddet är en del av de mänskliga rättigheterna vilket innebär att ingen ska behöva utsättas för diskriminering eller negativ särbehandling för att han eller hon tillhör en nationell minoritet. Ingen ska heller behöva känna otrygghet eller oro för sin säkerhet eller utsättas för krav på assimilering. Regeringen konstaterade i samband med ratificerandet av kon- ventionerna och införandet av minoritetspolitiken att har en lång tradition när det gäller att värna mänskliga rätigheter och åtgärder mot diskriminering. Det ansågs därför naturligt att även stärka skyddet för de nationella minoriteterna. 14.3Erfarenheter av sannings- och försoningskommissioner En sannings- och är en kommission som är officiellt sanktionerad av regering och riksdag och som undersöker ett mönster av övergrepp som inträffat . Sannings- och försoningsprocesser har initierats på en rad olika håll i världen, framförallt som en metod att behandla historiska över- grepp och åstadkomma nationell läkning efter inbördeskrig eller i samband med demokratiska transitioner och diktaturers fall. I denna mening har kommissionerna med framgång lett försonings- processer i till exempel , , och Argen- tina. Sannings- och försoningskommissioner har även tillsatts när en sittande regering velat ta itu med begångna övergrepp i det för- flutna mot egna minoriteter eller andra grupper, så kallade histo- riska sanningskommissioner. I den gruppen återfinns men framförallt , och , där syftet med kommissionerna varit att reparera relationerna mellan majoritets- samhället och en nationell minoritetsgrupp. I följande avsnitt lämnas några konkreta exempel på sannings- kommissioner eller andra försoningsinitiativ som kan vara särskilt intressanta att lära av för ett svenskt sammanhang.1 I och har man inrättat så kallade historiska sanningskommissioner, för att markera att tiden är inne för att göra upp med det förflutna då det gäller olika former av diskriminering och övergrepp som riktats mot specifika etniska grupper från statsmakternas sida. I har vissa initiativ tagits för att undersöka och gottgöra den statliga assimileringspolitiken gentemot romanifolket/taterne. är den kommission med mest omfattande uppgifter och som setts som en modell, bland annat när det gäller dess metod att hålla offentliga hearings. En historisk är en kommission som inrättats för att markera att tiden är inne för att göra upp med rättighetskränkningar i det förflutna. Här rör det sig oftast inte om omfattande grova brott mot mänskliga rättigheter såsom tortyr eller mord utifrån politiska motiv, utan om olika former av diskri- minering och övergrepp som statsmakterna riktat mot specifika etniska grupper. I och har sådana historiska sanningskommissioner inrättats av nutida regeringar för att utreda tidigare statligt sanktionerade övergrepp mot urbefolkningarna i respektive land. Här handlar det snarare om att dokumentera och klargöra de historiska omständigheterna kring övergrepp som haft stora konsekvenser för de urbefolkningar som drabbats av dem, men som varit relativt okända för landets dominerande befolkning. På så vis kan en utförlig utredning, dokumentation, ett offentliggörande, ett erkännande av okända offer och en 1 Dessa avsnitt bygger på , Rapport angående en eventuell för romer och resande/resanderomer i . Underlagsrapport till Delegationen. ursäkt från statsmakternas sida ha stor betydelse för nutida rela- tioner även om övergreppen ligger bakåt i tiden (Hayner 2002). Även i har en del sådana initiativ tagits då det gäller den tidigare assimileringspolitik gentemot romainifolket/taterna. De drabbade grupperna har dessutom framfört önskemål om en . Sanningskommissioner har använts i i flera länder, bland annat i och , som genomgått en övergång från diktatur till demokratiskt styre, ibland efter ett inbördeskrig. Syftet har då varit att inleda en nationell läkningsprocess där grova brott mot mänskliga rättigheter såsom tortyr, dödande och försvinnan- den som ägt rum undersöks, dokumenteras och erkänns officiellt samt att en del av de ansvariga identifieras. Här har det dock funnits en spänning mellan att ge amnesti för tidigare begångna brott och därigenom få företrädare för den tidigare regimen, samt andra väpnade grupper, att gå med på en fredsöverenskommelse och att driva rättsprocesser i inhemska domstolar eller internationella krigsförbrytartribunaler mot ledan- de personer som varit ansvariga för grova brott mot mänskliga rättigheter (2001, Bronkhorst 1995). Sanningskommis- sioner har därför ofta varit verksamma i sammanhang där de även måste ta hänsyn till olika former av politiska överenskommelser om amnesti. I hade också de grova brott mot mänskliga rättigheter utifrån politiska motiv som sannings- och försoningskommis- sionen fick i uppdrag att utreda, ägt rum i ett sammanhang av institutionaliserad rasism i form av apartheid. Apartheidsystemet motiverades till stor del av idéer om den vita rasens överlägsenhet och av idéer om vilka negativa konsekvenser som så kallad ras- blandning skulle kunna få – det vill säga rasbiologiska idéer som även vuxit fram i , och som legat bakom idéer om zigenare och tattare som lägre stående raser. Medan denna biologiska rasism avvisades i on Race , blev den en hörnsten i apartheidpolitik. I utarbetades strategier för att urbefolkningarnas barn skulle assimileras in i det vita, västerländska samhället. Detta gällde såväl indianer som inuiter och skedde genom internatskolor som kommit att gå under samlingsbeteckningen Indian Residential Schools. I de flesta fall drevs dessa skolor av kristna kyrkor, med syfte att civilisera barnen och omvända dem till kristendomen. Även en del barn av blandad vit/indiansk härkomst (metiser) placerades i dessa skolor. blev det obligatoriskt för urbefolkningarnas barn och för barn med delvis indiansk härkomst i åldrarna 6–att gå i dessa skolor. Barnens kontakt med sina ursprungsfamiljer minime- rades och de straffades om de talade sitt språk eller utövade sin religion. Barnen hämtades ofta med tvång och familjerna hotades av fängelse om de höll sina barn hemma. Det lagstadgade tvånget togs bort 1948 men hotades familjer med många barn att inte få tillgång till det särskilda bidrag för flerbarnsfamiljer om de inte skickade iväg sina barn till internatskolorna. Totalt fanns det ungefär 130 sådana skolor. Internatskolorna var ända in under- finansierade, hälsovården var bristfällig och många elever dog av sjukdomar. Skolorna var beroende av elevernas arbetskraft och disciplinen var strikt, arbetet hårt och gick ut över skolarbetet. Barnen fick sällan lära sig att läsa och skriva. En hel del elever utsattes också för fysisk misshandel eller sexuella övergrepp. 1969 övertog statens kontrollen över skolsystemet. De flesta skolorna stängdes , men den sista skolan av detta slag fanns kvar . började tidigare elever vid skolorna att offentligt berätta om sina upplevelser. Självhjälpsgrupper och stöd- grupper bildades och flera skadeståndsmål drevs. inrätta- des Royal Commission on Aboriginal Peoples för att undersöka hur situationen för urbefolkningarna skulle kunna förbättras, och hur relationen mellan dem och den kanadensiska majoritetsbefolk- ningen skulle kunna bli mer jämbördig. 1996 presenterades Report of the Royal Commission on Aboriginal Peoples och en följd av denna var Gathering Strength: Aboriginal Action Plan I denna bad regeringen om ursäkt och sade sig vilja arbeta tillsammans med urbefolkningarna, kyrkorna och andra berörda för att lösa dessa frågor och hitta en strategi som kunde leda till ett helande. etablerade regeringen en olika lokala stödprojekt för och tillsammans med tidigare internatskolelever. inrättades Indian Residential Schools Resolution , som fick till uppgift att förhandla fram en lösning mellan regeringen och alla som lämnat in skadeståndskrav. Genom en Alternative Dispute Resolution Process kunde enskilda utan dom- stolsprocesser nå överenskommelser om kompensation och stöd. Representanter för urbefolkningar, Assembly of First Nations, var dock kritiska till processen på flera punkter och krävde bl.a. schablonbelopp åt alla offer/överlevande, inrättandet av en s.k. och en samt en . Kraven tillmötesgicks och en etablerades formellt . bad också den kanadensiske premiärministern om ursäkt för tidigare regeringars assimileringspolicy. Då fanns det fortfarande omkring 80 000 överlevande från internat- skolorna i . Året efter uttryckte påven sin sorg över det lidande som en del barn upplevt i katolska kyrkans internatskolor genom vissa av kyrkans medlemmars bedrövliga beteende (the deplorable conduct of some members of the Church). uppgift är att informera alla kana- densare vad som hände i Indian Residential Schools. Kommis- sionen ska dokumentera sanningen enligt de överlevande, deras familjer, samhället och alla andra berörda personer. Därigenom hoppas man att vägleda och inspirera alla i en sannings- och läkandeprocess som ska leda till försoning och en förnyad relation baserad på ömsesidig förståelse och respekt. Kommissionen har tillgång till relevanta arkiv, inte bara hos myndigheter utan även hos kyrkor Kommissionens arbete ska utmynna i ett nationellt forskningscentra och i sin slutrapport presentera rekommenda- tioner för framtiden. Till skillnad från sannings- och försoningskommis- sion ska den inte ha makt att ålägga någon att inställa sig och lämna vittnesmål – och den får inte heller i sin rapport peka ut individer eller organisationer som utfört övergrepp. Kommissionen ska således inte medverka till att hålla individer ansvariga, utan snarare undersöka systemet med internatskolor. I tillsattes en kommission för att utreda hur barn tillhörande urbefolkningen med tvång tagits ifrån sina ursprungliga familjer och istället placerats hos vita familjer eller på såväl kyrkliga som statliga barnhem. Syftet med denna praxis var att barnen skulle assimileras in i det vita, västerländska australiensiska samhället (Hayner 2002:17–18). De flesta barn som omhändertogs hade en vit far och en aboriginsk mor. Redogörelsen nedan för kommissionens arbete och beskrivningen av situationen för de aborigingska barnen bygger på kommissionens rapport them home som publicerades . Omhändertagande av uppemot 100 000 barn, antingen under tvång eller under falska förespeglingar, ägde rum mellan 1869–1969 och i några fall ända in . De flesta aboriginska familjer (vilket omfattade även medlemmar av barnens vidare familjenätverk mor- och farföräldrar, kusiner, moster, faster, morbror, morfar och andra släktingar) berördes på något sätt av denna praxis. De omhändertagna barnen skulle läras europeiska värderingar och arbetsmoral. De placerades ofta på institutioner som drevs av kyrkor och välgörenhetsorganisationer men framförallt flickorna placerades i fosterhem. Här kunde de bli straffade ifall de talade sitt eget språk och syftet var uttryckligen att hindra dem från att socia- liseras in i den aboriginska kulturen. Kontakten med ursprungs- familjen var i bästa fall begränsad och det gjordes till och med stora ansträngningar för att se till att barnen aldrig fick kontakt med sina ursprungsfamiljer igen. Många barn fick höra att deras föräldrar inte brydde sig om dem eller att de var döda. Flickorna tränades och sändes ut att arbeta som hushållerskor. Många utnyttjades sexuellt av sin arbetsgivare och blev gravida och kom tillbaka till institutionerna för att föda sina barn som sedan blev placerade på institutionerna eller bortadopterade. var insti- tutionerna minimalt finansierade och flera av barnen och ung- domarna var undernärda och hade dålig hälsa och många dog . ökade tvångsomhändertagandevilket ledde till att institutionerna inte räckte till och barnen placerades allt oftare i vita fosterfamiljer. Först då det infördes en policyplattform för aboriginskt självstyre, minskade omhändertagandena kraftigt eftersom de aboriginska grupper hade möjlighet att motsätta sig tvångsomhändertagandet. Kommissionen höll en rad offentliga hearings och mottog drygt 500 muntliga och skriftliga vittnesmål från personer som omhändertagits. I sin rapport them home beskrevs de negativa effekterna av dessa omhändertaganden. Även de personer som vittnat om att de blivit väl omhändertagna av sina adoptiv- eller fosterfamiljer, eller uttryckt uppskattning för standarden på den skolgång de fått, berättade om den känsla av främlingskap och brist på tillhörighet som de upplevt under sin uppväxt. Kommissionen lyfte också fram konsekvenserna för kommande generationer och hur de omhändertagna personernas barn kunde påverkas genom intergenerationellt trauma. Dessutom framhölls inte bara hur de barn som omhändertagits blivit avskurna från sina aboriginska rötter utan även hur de familjer som förlorat sina barn hade drabbats. Tvångsomhändertaganden av barn påverkade således även aboriginerna som grupp. Här gick kommissionen så långt som att tala om folkmord och hänvisade i sin rapport till att FN:s konvention mot folkmord, i sin definition av folkmord även inkluderade att med tvång föra över barn från en etnisk, religiös eller rasgrupp till en annan grupp, med syfte att helt eller delvis förstöra folkgruppen ifrån vilken barnen fördes över. Man menade att dessa villkor uppfylldes eftersom tvångsomhändertagandena haft som främsta syfte att barnen skulle absorberas in i den vita, västerländska kulturen för att barnens egen etniska och kulturella identitet, och även det aboriginska folket som kulturell och social enhet, skulle försvinna. Kommissionen hänvisade även till brittisk common law när det gällde rätten till frihet, föräldrars rättigheter, maktmissbruk och förpliktelsen att skydda barnen. Omhändertagandena stred också mot FN:s Universella deklaration om de mänskliga rättigheterna samt FN:s konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering (1965). I sin rapport lämnade kommissionen ett antal rekommenda- tioner i fråga om gottgörelse samt krävde en Officiell ursäkt och införandet av en nationell minnesdag. Bringing them home resulterade i att den australiensiska allmän- heten fick upp ögonen hade över 100 000 skrivit sina namn i Sorry Books på olika håll i landet och även kyrkor och ickestatliga organisationer bad om ursäkt genom att signera dessa böcker (Dow 2008, Hayner 2002). Vissa av kommissionens slutsatser och rekommendationer väckte debatt, särskilt frågan om folkmord samt huruvida staten skulle betala ut ekonomisk kompensation/skadestånd till de drabbade (2000, Brunton 1998, Tatz 1999). När rapporten kom ut ville inte den då sittande regeringen avge någon officiell ursäkt å tidigare generationers och regeringars vägnar för en praxis som varit i linje med dåtidens lagstiftning. Man befarade att en officiell ursäkt skulle öppna upp för en rad krav på ekonomiskt skadestånd riktade mot staten. Nationen var delad och den första Sorry tydliggjorde denna splittring. Däremot avsatte regeringen pengar till en rad projekt för aboriginer (2000) och presenterade reg- eringen Motion on Reconciliation. Där uttrycktes en djup och uppriktig ånger för orättvisor gentemot den aboriginska befolk- ningen. Men detta var inte någon officiell ursäkt med specifik hänvisning till de tvångsomhändertagna barnen. Medan regeringens argument var att symboliska gester i form av ursäkter och cere- monier var mindre viktiga än att driva igenom praktiska reformer för att förbättra situationen för aboriginerna, så vittnade många med aboriginskt ursprung om hur viktigt ett officiellt erkännande och en ursäkt var för deras personliga helande (Dow 2008). Efter en lång diskussion lämnade regeringen en officiell ursäkt 2008, men frågan om skadestånd/ekonomisk kompensation till offren på federal nivå förblev oklar. Två delstatsregeringar (2006, Western 2007) avsatte dock medel för ekonomisk kom- pensation/skadestånd för offren (Dow 2008, Us taken-away kids 2007). finns det mellan 5 000 och 10 000 personer med /tater- identitet i . fick de officiellt status som nationell minoritet, tillsammans med kvener, judar, skogfinnar och romer/zige- nare. Samerna har status som urbefolkning. ratificerade ramkonvention om skydd för nationella minoriteter, och Arbeids- og inkluderingsdepartementet fick ett samordningsansvar för minoritetspolitiken. I inleddes och ända in på 1970–80-talen en statlig assimilationspolitik gentemot roma- ni/taterne. Huvudmålsättningen var att få dem att bli bosatta och syssla med vanliga arbeten. Fonden för Forbedring av Taternes og andre daglige Om- streiferers Kaar inrättades 1885 och skulle användas för att främja romanifolket/taternes bosättning. Arbetet var inte särskilt fram- gångsrikt.