sou · GYB322 · 2011-01-01 00:00:00 — Funktionen som rättegångsbiträde åt svarande kan på svarandens begäran fyllas av varje advokat, som äger de yrkesmässiga kvalifikationerna för rätt att föra annans talan inför domstolarna i sitt hemland, eller av varje annan person, som får Domstolens särskilda bemyndigande därtill. Förhandlingarna skola ske efter följande plan: a)Stämningen skall uppläsas inför Domstolen. b)Domstolen skall fråga varje svarande om han anser sig »skyldig» eller »icke skyldig». c)Åklagaren skall göra ett inledande uttalande. d)Domstolen skall fråga åklagaren och försvaret vilka vittnesmål (om några) de önska framlägga för Domstolen, och Domstolen skall avgöra tillåtligheten av varje vittnesmål. e)Åklagarens vittnen skola först höras och därefter försvarets vittnen. Därefter skall sådan motbevisning, som Domstolen må anse tillåtlig, framföras av antingen åklagaren eller försvaret. f)Domstolen må ställa vilken fråga som helst till varje vittne och till varje svarande vid vilken tid som helst. g)Åklagaren och försvaret skola utfråga och må korsförhöra varje vittne och varje svarande, som avgiver vittnesmål. h)Försvaret skall vända sig till Domstolen. i)Åklagaren skall vända sig till Domstolen. j)Varje svarande må göra ett uttalande till Domstolen. k)Domstolen skall fälla utslag och avkunna dom. Alla officiella dokument skola framläggas och alla domstolsförhandlingar föras på engelska, franska och ryska samt på svarandens språk. Så mycket av protokoll och handlingar må likaledes översättas till språket i det land, där Domstolen sitter, som Domstolen anser önskvärt i rättvisans och den allmänna opinionens intresse. Utslag och dom. Domstolens utslag beträffande varje svarandes skuld eller icke skuld skall angiva de skäl, varpå det grundas, och skall vara slutgiltigt och icke underkastat revision. Domstolen skall ha befogenhet att efter fällande utslag utdöma dödsstraff eller sådant annat straff, som den finner rättvist. Förutom utdömande av straff skall Domstolen ha rätt att fråndöma dömd person all stulen egendom och förordna om dennas överlämnande till för . I händelse av fällande dom skola domarna verkställas i enlighet med order av för , vilket råd när som helst kan mildra eller på annat sätt ändra domarna men icke skärpa straffen. Om för , sedan någon svarande har blivit fälld och dömd, finner nya bevis, vilka enligt dess åsikt berättiga nytt åtal mot honom, skall rådet avgiva rapport härom till den enligt artikel 14 härovan upprättade av sådana åtgärder, som denna må anse lämpliga i rättvisans intresse. Utgifterna för Domstolen och rannsakningarna skola av signatärmakterna debiteras de fonder, som ha anslagits för upprätthållandet av för . Konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (genocide), Initiativet till konventionen togs genom en resolution av . FN:s agerande ska ses mot bakgrund av de övergrepp som förövades av Nazityskland mot folkgrupper inom och utom . Att förebygga ett upprepande av sådana gärningar sågs som ett angeläget mål för verksamhet. I generalförsamlingens resolution 96 (I) definierades folkmord som förnekandet av hela folkgruppers rätt att leva. Folkmord beskrivs som moraliskt förkastligt eftersom det även resulterar i stora förluster för mänskligheten genom att dessa gruppers kulturella och andra prestationer går till spillo. Vidare uttalades i resolutionen att folkmord strider mot anda och syfte. Folkmord förklarades vara ett brott enligt folkrätten och medlemsstaterna uppmanades att vidta erforderliga åtgärder i sin nationella lagstiftning för att förebygga och straffbelägga sådant brott. Ett förslag till konvention utarbetades inom FN:s ekonomiska och sociala råd (ECOSOC). Efter remissomgångar till medlemsländernas regeringar utarbetade generalförsamlingens sjätte (juridiska) utskott ett slutligt konventionsförslag. antog generalförsamlingen, genom resolution 260 (III) A, det av utskottet framlagda förslaget med 56 röster utan att någon röst nedlades eller avgavs mot förslaget. I finns bestämmelser om straff för folkmord i lagen (1964:169) om straff för folkmord. Konventionen trädde i kraft och ratificerades av . Riksdagsbehandling: prop. Publicering: SÖ 1952:64 De fördragsslutande parterna, som tagit under övervägande den förklaring, som generalförsamling antog genom sin resolution 96 (I) av innehåll, att folkmord är ett brott enligt folkrätten, strider mot anda och syftemål samt fördömes av den civiliserade världen; som fastställa, att folkmord i all historisk tid har tillfogat mänskligheten stora förluster; och som äro övertygade om att mellanfolkligt samarbete är nödvändigt för att befria mänskligheten från en så avskyvärd hemsökelse; överenskomma härmed följande: De fördragsslutande parterna bekräfta, att folkmord, vare sig det förövas i fredstid eller i krigstid, är ett brott enligt folkrätten, vilket de förplikta sig att förebygga och bestraffa. I denna konvention förstås med folkmord envar av följande gärningar förövad i avsikt att helt eller delvis förinta en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös grupp såsom sådan nämligen, a)att döda medlemmar av gruppen; b)att tillfoga medlemmar av gruppen svår kroppslig eller själslig skada; c)att uppsåtligen påtvinga gruppen levnadsvillkor, som äro avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller delvis; d)att genomföra åtgärder, som äro avsedda att förhindra födelser inom gruppen; e) att med våld överföra barn från gruppen till annan grupp. Följande gärningar skola vara straffbara: a)folkmord; b)stämpling till folkmord; c)omedelbar och offentlig uppmaning till folkmord; d)försök till folkmord; e)delaktighet i folkmord. Personer, som göra sig skyldiga till folkmord eller annan i artikel III uppräknad gärning, skola bestraffas, vare sig de äro grundlagsenligt ansvariga styresmän, ämbets- och tjänstemän eller enskilda personer. De fördragsslutande parterna förplikta sig att i överensstämmelse med vars och ens grundlag genomföra den lagstiftning som erfordras för att möjliggöra en tillämpning av denna konventions bestämmelser, och i synnerhet att stadga verksamma straff, som skola drabba personer, vilka göra sig skyldiga till folkmord eller andra i artikel III uppräknade gärningar. Personer, som anklagas för folkmord eller annan i artikel III uppräknad gärning, skola lagföras vid behörig domstol i den stat på vars område gärningen begåtts, eller vid den som må vara behörig i förhållande till de av denna konventions parter vilka erkänt dess domsrätt. Folkmord och övriga i artikel III uppräknade gärningar skola icke betraktas såsom politiska brott, när fråga uppkommer om utlämning. De fördragsslutande parterna förplikta sig att i hithörande fall medgiva utlämning i överensstämmelse med sina gällande lagar och traktater. fördragsslutande part äger hemställa till vederbörande organ inom att vidtaga sådana åtgärder enligt stadga, som dessa organ anse ägnade att förebygga och undertrycka gärningar, innefattande folkmord eller någon av övriga i artikel III uppräknade gärningar. Tvister mellan de fördragsslutande parterna angående tolkningen, tillämpningen eller uppfyllandet av denna konvention, däri inbegripet tvister, som angå en stats ansvarighet för folkmord eller annan i artikel III uppräknad gärning, skola hänskjutas till , där någon av de tvistande parterna så fordrar. Denna konvention, vars engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska texter äga lika vitsord, skall dagtecknas . Denna konvention skall intill vara öppen för undertecknande för envar medlem av och för envar icke-medlemsstat, till vilken generalförsamlingen har riktat inbjudan att underteckna. Konventionen skall ratificeras, och ratifikationsinstrumenten skola deponeras hos generalsekreterare. Efter kan denna konvention tillträdas av envar medlem av och av envar icke-medlems- stat, som mottagit inbjudan därtill enligt vad ovan sagts. Tillträdesinstrumenten skola deponeras hos generalsekreterare. fördragsslutande part äger när som helst genom ett till generalsekreterare riktat tillkännagivande utsträcka denna konventions tillämplighet till alla eller några av de områden för vilkas förbindelser med främmande makter den fördragsslutande parten är ansvarig. Generalsekreteraren skall å den dag, då de första tjugu ratifikations- eller tillträdesinstrumenten ha deponerats, upprätta ett protokoll häröver och översända ett exemplar därav till envar medlem av och till envar av de icke-medlemsstater som avses i artikel XI. Denna konvention skall träda i kraft efter dagen för deponerandet av det tjugonde ratifikations- eller tillträdesinstrumentet. Ratifikation eller tillträde, som äger rum efter sistnämnda dag, skall träda i kraft efter deponerandet av ratifikations- eller tillträdesinstrumentet. Denna konvention skall förbliva i kraft under en tidrymd av för dess ikraftträdande. Den skall därefter förbliva i kraft under en tidrymd av i sänder för de fördragsslutande parter som icke ha uppsagt densamma före den löpande periodens utgång. Uppsägning skall verkställas genom skriftligt tillkännagivande till general-sekreterare. Därest till följd av uppsägningar antalet parter i denna konvention skulle nedgå under sexton, skall konventionen upphöra att gälla från och med den tidpunkt, då den senaste av dessa uppsäg-ningar fick giltig verkan. Hemställan om ändring av denna konvention kan göras när som helst av envar fördragsslutande part i form av skriftligt tillkännagivande till generalsekreteraren. Generalförsamlingen skall avgöra, vilka åtgärder som eventuellt skola vidtagas i anledning av en sådan hemställan. generalsekreterare skall underrätta alla medlemmar och de icke-medlemsstater, som avses i artikel XI, om följande: a)underskrifter, ratifikationer och tillträdesanmälningar, som mottagits enligt artikel XI; b)tillkännagivanden, som mottagits enligt artikel XII; c)den dag, å vilken denna konvention träder i kraft enligt artikel XIII; d)uppsägningar, som mottagits enligt artikel XIV; e)konventionens urkraftträdande enligt artikel XV; f)tillkännagivanden, som mottagits enligt artikel XVI. Originalexemplaret av denna konvention skall deponeras i arkiv. Bestyrkta avskrifter av konventionen skall översändas till alla medlemmar och till de icke-medlemsstater, som avses i artikel XI. Denna konvention skall inregistreras av generalsekreterare , då den träder i kraft. Genèvekonventioner I-IV samt tilläggsprotokoll I-III angående skydd för krigets offer godkände en diplomatkonferens i texten till fyra konventioner vars huvudsyfte är att skydda krigets offer. Konventionerna handlar om (I) sårade och sjuka vid stridskrafterna i fält; (II) sårade, sjuka och skeppsbrutna tillhörande stridskrafterna till sjöss; (III) krigsfångar; och (IV) civilbefolkning som bland annat befinner sig i fiendens våld. De tre första konventionerna ersätter motsvarande konventioner (II) resp. (I och III), medan konventionen om civilbefolkningen var en innovation . En revidering av de tidigare konventionerna påbörjades av i redan före , men förberedelserna avbröts på grund av kriget. Emellertid återupptogs arbetet i krigets slutskede, nu med erfarenheterna från i färskt minne. Behovet av att öka skyddet för krigets offer var då uppenbart. Ett antal överläggningar ägde rum . I dessa deltog experter från olika stater. Vid den 17:e Internationella rödakorskonferensen, som hölls i , diskuterades och godkändes slutligen de fyra textförslagen för att framläggas vid en diplomatkonferens som hölls i 1949 med deltagande representanter från drygt sextio länder. Vid konferensen antogs de fyra . I visst avseende är konventionerna sammankopplade genom att några artiklar har likalydande innehåll, exempelvis artikel 1 som fastställer att staterna förbinder sig att under alla förhållanden iaktta konventionerna och sörja för att de iakttas, artikel 2 som reglerar när konventionerna är tillämpliga och artikel 3 som utgör humanitära minimiregler som ska följas oavsett om en konflikt är internationell eller intern. Gemensamma artiklar finns även i slutet av varje konvention bland annat gäller detta verkställighetsreglerna. Med hänsyn till att Genèvekonventioner har universell anslutning och den status som konventionerna har fått i världssamfundet, anses konventionerna i huvudsak utgöra uttryck för sedvanerätt. Inga andra konventioner inom området krigets lagar har ratificerats av lika många stater som dessa fyra konventioner. Genom har de fördragsslutande parterna åtagit sig att beivra överträdelser av konventionens bestämmelser. En allvarlig överträdelse av regler kan i medföra straffansvar för folkrättsbrott enligt 22 kap. 6 § . För ett sådant brott har svensk domstol universell jurisdiktion enligt 2 kap. 3 § 6 . Som exempel på ytterligare regleringar i svensk rätt kan följande nämnas: I Totalförsvarets folkrättsförordning (1990:12) finns föreskrifter till ledning för tolkningen och tillämpningen för svensk del av folkrätten i väpnade konflikter enligt Genèvekonventioner och tilläggsprotokoll till dessa. I lagen (1953:771) finns bestämmelser om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar m.m. I lagen (1953:770) om folkrättsliga reglers iakttagande i fråga om ansvar för brott av vissa utlänningar finns ytterligare bestämmelser menade att genomföra . I förordningen (1996:1475) finns bestämmelser om skyldighet att lämna upplysningar m.m. rörande krigsfångar och andra skyddade personer. Relativt snart efter tillkomst uppstod behovet av att vidareutveckla vissa av reglerna. antogs tilläggsprotokoll I till som särskilt slår fast att det kompletterar de fyra konventionerna samt tilläggsprotokoll II som vidareutvecklar och kompletterar den gemensamma artikeln 3 i konventionerna . antogs sedan tilläggsprotokoll III om ett ytterligare emblem, den så kallade röda kristallen, som kan användas som både skyddssymbol och utmärkande emblem för internationella rödakors- och rödahalvmånerörelsen. I:a om sårade och sjuka vid stridskrafterna i fält, är den fjärde i raden av konventioner i samma ämne. De tidigare konventionerna härrör , 1906 och 1929. Genèvekonvention ersätter den . Grundläggande principer i alla dessa konventioner är att sårade och sjuka som tillhör de väpnade styrkorna ska respekteras och skyddas samt att sjukvårdspersonal och fältpräster ska åtnjuta ett omfattande skydd. Nytt i och med I:a Genèvekonvention är att sjukvårdspersonal och fältpräster kan kvarhållas om de faller i fiendens våld. Förutsättningen är att de behövs för att ta hand om de krigsfångar som tillhör samma stridskrafter som de själva. De ska i dessa fall inte betraktas som krigsfångar, men ska tillerkännas alla de rättigheter som följer av III:e Genèvekonvention om krigsfångars behandling. Enligt konvention kunde sjukvårdspersonal och fältpräster kvarlämnas för att vårda egna sårade och sjuka i motståndarens våld. Det visade sig dock under att eftersom kvarlämnad personal inte var skyddad av krigsfångekonventionens bestämmelser blev deras ställning i vissa fall sämre än krigsfångarnas och i många fall rent av prekär. Det blev därför nödvändigt att komma överens om regler som bättre preciserade den kvarlämnade personalens ställning. Katalogen i artikel 13 över vilka kategorier sårade och sjuka som ska vara skyddade av konventionen ansluter sig till ovan nämnda krigsfångekonvention, artikel 4 A, och innefattar följaktligen även medlemmar av den organiserade motståndsrörelsen. Beträffande förbudet i artikel 33 mot att avsiktligt förstöra bland annat sjukvårdsmateriel, som för övrigt infördes i konventionen på svenskt initiativ, se förordningen (1993:243) med verkställighetsföreskrifter till lagen (1992:1402) om undanförsel och förstöring (prop. 1992/93:78 s.7, bet. 1992/93:FöU3, rskr. 1992/93:84). II:a är den första kompletta och självständiga konvention som behandlar sårade, sjuka och skeppsbrutna i sjöstrider. Konventionen ersätter den X:e Haagkon- Varken konvention eller dess föregångare kan dock betraktas som självständiga konventioner. De har mer karaktären av deklarationer som slår fast att de principer som gäller för behandlingen av sårade och sjuka i fält även ska gälla för sjökriget och de refererar till om förbättrande av sårades behandling vid stridskrafterna i fält. I:a och II:a kan betraktas som parallella, eftersom nästan alla bestämmelser i den ena konventionen har sin motsvarighet i den andra. Likheten understryks även av att de båda konventionerna är näst intill identiskt uppbyggda. De personer som skyddas av II:a är skeppsbrutna, sårade och sjuka till sjöss, som antingen tillhör de väpnade styrkorna eller någon av de övriga i artikel 13 angivna personkategorierna, t.ex. handelsfartygens besättningar. Inte heller sjukvårdsfartyg får anfallas eller uppbringas utan de ska alltid respekteras och skyddas. III:e är en omarbetning av krigsfångekonvention. Denna revidering var motiverad av erfarenheterna från som visade att de garantier för human behandling, som konvention avsåg att ge krigsfångarna, inte var tillräckliga. Principerna från den tidigare konventionen är oförändrade, däremot skedde en precisering och utvidgning av bestämmelserna. Så har exempelvis de personkategorier som har rätt till krigsfångestatus utökats. Reglerna för själva fångenskapen har preciserats och blivit mer utförliga särskilt med avseende på krigsfångarnas sysselsättning i form av arbete, deras penningtillgångar och deras gåvopaket. Även bestämmelserna för bestraffning av krigsfångar har utvidgats och preciserats i syfte att ge de krigsfångar som åtalas för brott eller förseelser starkast möjliga garantier för en rättvis behandling. T.ex. framhävs i artikel 87 vikten av att den kvarhållande maktens domstolar och myndigheter i största möjliga utsträckning ska ta hänsyn till att den åtalade inte är bunden av någon trohetsplikt till denna makt och att han befinner sig i dess våld på grund av omständigheter som han inte kunnat råda över; domstolarna har också enligt samma artikel rätt att gentemot en åtalad krigsfånge nedsätta straffet under brottets eller förseelsens minimipåföljd. För att bringa innehållet i konventionen till krigsfångarnas kännedom stadgas i artikel 41 att konventionstexten och dess bilagor ska anslås på krigsfångarnas språk på en plats inom lägret som alla fångar har tillgång till. IV:e avser huvudsakligen att skapa skydd för civila personer som tillhör eller vistas i krigförande länder i två situationer, nämligen dels åt utlänningar som befinner sig inom krigförande stats territorium, dels åt befolkningen inom ockuperat område. Vid utbrott fanns det inte någon konvention som specifikt reglerade civilbefolkningens skydd. Endast enstaka bestämmelser som avsåg civilbefolkningen fanns i tidigare konventionstexter exempelvis 1899 II:a och 1907 IV:e , i det så kallade lantkrigsreglementet, under rubriken . IV:e bestämmelser är väsentligt utförligare än motsvarande bestämmelser i lantkrigsreglementet och är synbarligen präglade av erfarenheterna från de båda världskrigen. En av de mest påtagliga erfarenheterna från dessa båda världskrig är det moderna krigets djupa verkningar för civilbefolkningen; mycket stora förluster bland civila, deportationer och under massutrotningar bland civilbefolkningen. Bestämmelserna i avdelning II "Allmänna bestämmelser om skydd för befolkningen mot vissa följder av kriget" (artikel 13- 26) har en mer vidsträckt tillämpning än konventionen i övrigt. Enligt artikel 13 åläggs de fördragsslutande staterna förpliktelser t.o.m. mot sina egna medborgare, något som tidigare ansetts falla utanför krigets humanitära lagar. Några bestämmelser om begränsningar i själva krigföringen för att reducera effekterna av stridsaktiviteterna för civilbefolkningen förekommer inte i konventionen. Sådana regler återfinns emellertid tilläggsprotokoll I till , som ska ses som ett komplement och en vidareutveckling av reglerna konventioner. Tilläggsprotokoll I om skydd för offren i internationella väpnade konflikter , bygger på och utvecklar såväl slagfältsreglerna i det så kallade lantkrigsreglementet i IV:e som reglerna om skydd för krigets offer Genèvekonventioner. Det består av en inledning och 102 artiklar fördelade på sex huvudavdelningar samt två annex. Protokollet innehåller flera innovationer, bl.a. stadgas i artikel 1 att även befrielsekrig av en viss omfattning kan omfattas av protokollet. Vidare ges civil personal inom sjukvård och själavård samma folkrättsliga skydd som militär sjukvårds- och själavårdspersonal länge har åtnjutit. Nytt är vidare att civilförsvarspersonal genom protokollet ges en folkrättsligt skyddad status. I artikel 35 finns ett förbud mot ekologisk krigföring, nämligen att använda stridsmetoder eller stridsmedel som kan medföra att den naturliga miljön utsätts för omfattande, långvariga och svåra skador. Betydelsefulla är också de artiklar som tillkommit för att öka skyddet för civilbefolkningen och civil egendom mot krigets verkningar (artikel48-79). I lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar med mera infördes med anledning av tillläggsprotokoll I en bestämmelse om skydd för civilförsvarets internationella kännetecken. Ytterligare besstämmelser finns t.ex. i förordningen (2007:936) om folkrättslig granskning av vapenprojekt. Tilläggsprotokoll II om skydd för offren i icke-internationella väpnade konflikter , syftar till att utsträcka ett antal humanitära regler som gäller för internationella konflikter till att även gälla icke-internationella konflikter. Efter har huvuddelen av de väpnade konflikterna varit av intern natur. Att den gemensamma artikel 3 Genèvekonventioner inte har fungerat på dessa konflikter bevisas av att den absoluta majoriteten av offren i icke-internatio- nella konflikter, , har varit civila. Farhågor om att protokollet skulle komma att inkräkta på staternas suveränitet och bana väg för orättmätig inblandning i konflikten av andra stater ledde till att artiklarna i det förslag som låg till grund för förhandlingarna vid diplomatkonferensen i minskade i antal och förenklades. Av förslagets 48 artiklar antogs bara 28 stycken, fördelade på fem huvudavdelningar. Protokollet bär därmed en uttalad prägel av kompromissprodukt. De brister som minskar dess värde är bland annat att det fortfarande inte existerar krigsfångestatus i icke-internationella konflikter och att själva krigföringen är oreglerad. Det senare innebär att det inte finns något uttalat krav på att minimera antalet civila offer vid attacker mot militära mål. Trots sin begränsning har tilläggsprotokoll II ett värde genom att det stadgar om vissa humanitära miniminivåer som inte får underskridas i icke-internationella konflikter gentemot personer som inte direkt tar del i fientligheterna eller som har upphört att ta del i dessa. Tilläggsprotokoll III om ytterligare ett emblem , etablerar den röda kristallen som ett ytterligare emblem. Denna kan användas som både skyddssymbol och utmärkande emblem för rödakors- och rödahalvmånerörelsen samt hjälper till att hantera vissa utmaningar som rörelsen utsatts för i anknytning till sina övriga emblem. En del stater har funnit det svårt att använda de existerande emblemen det röda korset eller den röda halvmånen, då de stundom felaktigt uppfattats innebära ett religiöst eller politiskt ställningstagande. Denna missuppfattning har kommit att påverka respekten för emblemen och det skydd de erbjuder och har lett till att vissa nationella föreningar inte velat ta i bruk någon av de existerande emblemen med argumentet att de inte passar dem. Vid en diplomatkonferens i togs så beslut om ett ytterligare emblem, den s.k. röda kristallen. Den röda kristallen är inte ämnad att ersätta korset och halvmånen utan avser att tillhandahålla ett ytterligare alternativ.