sou · GZB37 · 2011-02-09 00:00:00 — Utöver nämnda aspekter som avser förutsättningarna för ett adekvat medicinskt omhändertagande, finns det i samband med att Kriminalvården utför transporter åt andra myndigheter ibland andra omständigheter av praktisk karaktär som kan vara negativa för den enskilde, främst eventuella samtransporter med andra klientgrupper samt uppehåll i häkte eller polisarrest, vilket i sin tur innebär att den transporterade kan bli tvungen att underkasta sig kroppsvisi- tation. tillämpade Kriminalvårdens transporttjänst en regel som innebar att olika klientgrupper hade rätt till ensamt säte under transport. Även eftersträvas att personer som transporteras åt andra myndigheter inte ska transporteras tillsammans med personer som är föremål för kriminalvård. Det är dock upp till den enskilde transportledaren att avgöra placeringen i bilen. Samtransporter förekommer bl.a. vid transporter av tvångsvårdade personer, men även vid verkställighetsresor som sker med charterflyg och som omfattar såväl personer som utvisas på grund av brott som övriga fall av avvisade eller utvisade personer. Den olägenhet som sam- transporter vid dessa flygningar innebär ska emellertid vägas mot fördelen att personerna inte behöver utsättas för allmänhetens uppmärksamhet på det sätt som sker vid reguljära flygningar. Det bör påpekas att personer som är föremål för dessa samtransporter har det gemensamt att de är landsmän som mot sin vilja ska åter- vända till hemlandet. Därtill kommer att de personer som utvisas på grund av brott enligt en allmän domstols beslut ofta även är asyl- sökande. En särskild del av lämpligheten i att Kriminalvården utför trans- porter åt andra myndigheter rör möjligheten att vid behov använda våld och annat tvång. Såväl handräckning som överlämnande av verkställighetsärenden enligt utlänningslagen sker normalt på grund av behovet av s.k. polisiär kompetens, främst möjligheterna att använda våld och annat tvång. Vid de transporter som Kriminal- vården utför efter överlämnande av uppdraget från polismyndig- heten finns det därmed alltid ett potentiellt behov av att använda våld eller tvång för att genomföra transporten. Bestämmelserna om handräckning respektive verkställighet enligt utlänningslagen ger i sin nuvarande form inte några direkta befogenheter för Kriminal- Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade Om Kriminalvården ska utföra transporter åt andra myndigheter förutsätter det därför en rättslig reglering av tvångs- befogenheter, se kapitel 16. En annan säkerhetsmässig aspekt, som bl.a. tydliggjorts i den av och som också har betydelse för Kriminalvårdens personal, är behovet av information i samband med handräckning, se kapitel 20. På det praktiska planet har i allmänhet kriminalvårdspersonal goda förutsättningar att vidmakthålla frihetsberövanden och i övrigt upprätthålla säkerheten. Som tidigare nämnts har JO ifrågasatt om trans- porter av sjuka människor hör hemma inom trans- portorganisation. JO har vidare uttalat att målsättningen måste vara att handräckningsuppdrag beträffande psykiskt sjuka sköts genom polismyndighetens försorg och inte lämnas över till Kriminal- vården. Antalet handräckningstransporter avseende psykiskt sjuka som polismyndigheterna lämnar över till Kriminalvården är relativt litet, såväl i förhållande till det totala antalet handräckningsärenden avseende psykiskt sjuka, som i relation till klientgrupper som tvångs- vårdas på annan grund. Detta kan tyda på att målsättningen att sådana transporter inte ska ombesörjas av Kriminalvården har fått genomslag i praktiken. Enligt vad som framkommit av den enkät som utredningen låtit landets polismyndigheter besvara, är det emellertid främst transport- tekniska överväganden som ligger bakom att transporter av tvångs- omhändertagna inom psykiatrin inte överlämnas till Kriminalvårdens i lika stor utsträckning som andra personkategorier. För det första handlar det i många fall om handräckningsåtgärder som innefattar hämtning i hemmet, vilket innebär att polismyndigheten ändå måste medverka för att verkställa frihetsberövandet. För det andra ger handräckningsbestämmelserna i och LRV inte någon möjlig- het till biträde med förflyttning för att exempelvis flytta en redan frihetsberövad person mellan institutioner. För det tredje är det ofta fråga om brådskande transporter som inte kan invänta att Kriminal- vården får möjlighet att utföra dessa. För det fjärde avser trans- porterna vanligen förhållandevis korta avstånd. Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade Ovan har redogjorts för ett antal omständigheter som har be- tydelse för bedömningen om Kriminalvården bör utföra transporter för andra myndigheters räkning. Såväl principiella skäl, som de sär- skilda behov som de personer som transporteras kan ha, kan i viss mån anföras mot att Kriminalvården ska utföra transporter åt andra myndigheter. Motsvarande skäl kan anföras mot den ordning som innebär att personer som tagits i förvar enligt utlänningslagen placeras i häkte, kriminalvårdsanstalt eller polisarrest. Generellt sett gör sig dessa argu- ment emellertid betydligt starkare gällande när det är fråga om för- varsplaceringar än vid transporter, eftersom placeringarna vanligen är av längre varaktighet. I många fall är det en fördel om transporterna kan genomföras utan någon begäran om handräckning. I de fall handräckning be- gärs är alternativet till att Kriminalvården utför transporterna att polismyndigheterna själva genomför dessa. De skäl som kan an- föras mot att Kriminalvården ska utföra transporter åt andra myndig- heter ska då vägas mot en ordning som innebär att dessa trans- porter i stället ombesörjs av polismyndigheterna. När det gäller principiella aspekter kan möjligen hävdas att Krimi- nalvården i större utsträckning än Polisen förknippas med brott och straff och att den stigmatiserande effekten därför generellt sett är större om Kriminalvården ombesörjer transporterna. Även om Polisen har ett stort antal uppgifter som inte har med brotts- bekämpning att göra, använder sig emellertid även Polisen vid handräckningsuppdrag i stor utsträckning av målade bilar och uni- formerad personal. Det sagda innebär att de principiella invänd- ningar som kan göras mot att Kriminalvården utför transporter åt andra myndigheter också gör sig gällande om transporterna i stället utförs av Polisen. Det kan tvärtom upplevas som mindre stigmati- serande att färdas i en diskret bil tillhörande Kriminalvården än i Polisens målade bil. Problemet med stigmatisering uppkommer dessutom i första hand vid hämtning i den enskildes hem. Det var tidigare vanligt att kriminalvårdspersonal följde med polisperso- nalen in i bostaden vid sådan hämtning eller väntade utanför för att sedan transportera personen. förekommer detta emellertid i princip aldrig. I de fall sådana transportuppdrag överlämnas sker det i stället från någon av Polisens eller Kriminalvårdens lokaler. Detta innebär att de transporter som Kriminalvården utför typiskt sett inte har så stark stigmatiserande effekt som transporter från hem- miljön. Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade I fråga om förutsättningarna att tillgodose de särskilda behov som personer som transporteras kan ha, har i normalfallet varken poliser eller kriminalvårdspersonal förutsättningar eller behörighet att till- godose andra än vissa grundläggande medicinska behov. Även om poliser i allmänhet kan antas ha en något bredare erfarenhet av att arbeta med och bemöta personer i utsatta situationer, är i normal- fallet även Kriminalvårdens personal van att hantera personer med särskilda behov. Det bör framhållas att många av de klienter som omfattas av kriminalvård lider av psykisk ohälsa, har en miss- bruksproblematik eller av annan anledning är socialt utsatta. Medan poliser ofta utför olika typer av arbetsuppgifter, utvecklar särskild transportpersonal en vana att hantera och läsa av olika människor vid transport. En stor del av transporttjänstens personal har dess- utom erfarenhet från arbete inom vården, exempelvis som vårdare eller ambulansförare. Såsom framhållits av rutinerad personal inom transporttjänsten känner transportpersonalen ofta till de personer som transporteras transporter. Det är också vanligt att en och samma person förekommer i olika roller, exempelvis som häktad eller som omhändertagen enligt någon av de olika lagarna om tvångsvård. Transporttjänstens personal har också upplevt att många personer som ska transporteras finner en lättnad i att ha att göra med personal som inte förknippas med frihetsberövandet på samma sätt som exempelvis polis- eller häktespersonal. Även de myn- digheter som begär handräckning har framfört att detta är en fördel. Som framgått av den enkät som genomfört upp- lever många polismän en frustration när det gäller förutsättning- arna att bemöta psykiskt sjuka personer. Enligt enkäten är en del av problemet hänförligt till bristen på information om den enskildes psykiska och fysiska status. Därtill kommer bristfällig kunskap när det gäller psykiatrisk problematik. Många av de poliser som genom- för handräckning har också en relativt kort yrkeserfarenhet bakom sig. Vidare kan uppehåll och övernattningar i häkte eller polisarrest bli aktuella även när Polisen genomför en transport, möjligen med undantag av fall då transport sker genom s.k. stafettkörning. För- delarna för den enskilde att transportuppdragen stannar hos Polisen i stället för att lämnas över till Kriminalvården framstår därmed inte heller i detta avseende som uppenbara. Av Polisförbundets enkät har vidare framkommit att många poliser upplever säkerhetsmässiga risker i samband med handräck- ning. När det gäller säkerhetsaspekter kommer utredningen i kapi- tel 16 att se över hur kriminalvårdens personal genom en rättslig Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade reglering kan ges direkta möjligheter att vid behov använda våld och annat tvång vid transporter som genomförs åt andra myndig- heter. I kapitel 20 diskuteras på motsvarande sätt möjligheterna till informationsutbyte mellan myndigheter i samband med handräck- ning. Förutsatt att nämnda aspekter tillgodoses, har Kriminalvårdens personal i allmänhet lika goda säkerhetsmässiga möjligheter som Polisen att genomföra transporter åt andra myndigheter. Kriminal- vårdens roll i ett handräckningsförfarande inskränker sig dessutom till transporter av redan frihetsberövade personer. Även om det i förstone kan framstå som otillfredsställande att exempelvis psykiskt sjuka eller unga personer hanteras av Kriminal- vården, kan utredningen när det gäller det praktiska genomförandet sammantaget inte se några generella skillnader i Polisens och Krimi- nalvårdens förutsättningar att transportera särskilt utsatta personer. Med hänsyn till att en myndighet som begär handräckning alltjämt bär ett ansvar för den som berörs, och Polisens eller Kriminal- vårdens uppgift ska vara att just upprätthålla säkerheten, gör sig JO:s synpunkt dessutom mindre starkt gällande. Som diskuteras nedan behöver emellertid såväl Polisens som Kriminalvårdens förutsättningar att utföra transporter åt andra myn- digheter förbättras. 9.5.2Förbättrade förutsättningar för Polisen och Kriminalvården att utföra transporter åt andra myndigheter Bedömning: Såväl Polisen som Kriminalvården bör vid hand- räckning enligt LVM, LVU, LPT, LRV och LSU få förbättrade förutsättningar att utföra transporter åt andra myndigheter. –Skärpta krav på att den myndighet som har begärt hand- räckning medverkar vid åtgärden. –Förbättrad information om den enskilde för bättre planering och genomförande av åtgärden. –Tydliga föreskrifter och riktlinjer när det gäller vad den verk- ställande myndigheten bör tänka på inför och under en hand- räckning. –Förbättrad grund- och vidareutbildning när det gäller bemöt- ande av psykiskt sjuka och andra personer i utsatta situationer. Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade Ovan har pekats på vissa problemområden när det gäller Polisens och Kriminalvårdens förutsättningar att utföra transporter åt andra myndigheter. Problemen är i huvudsak hänförliga till stigmatisering, bristande möjligheter att tillgodose den enskildes särskilda behov samt, i viss mån, säkerhetsmässiga aspekter. Medverkan från den beställande myndigheten Vid handräckning begärs Polisens (Kriminalvårdens) biträde för att tillgodose behovet av s.k. polisiär kompetens. Den myndighet som har begärt åtgärden bär dock ett ansvar för vården av den som berörs. Utgångspunkten bör därför vara att personal ska med- verka vid åtgärden, se avsnitt 17.6.3. För att se till att Polisens och Kriminalvårdens personal ska kunna bemöta den enskilde på ett så lämpligt sätt som möjlig samt för att tillgodose säkerhetsmässiga aspekter finns vidare ett behov av för- bättrad information mellan myndigheter i samband med handräck- ning samt tillgång till registeruppgifter, se kapitel 20. Tydliga föreskrifter och riktlinjer En särskild fråga rör möjligheterna att undvika stigmatisering i samband med handräckningsåtgärder. När det gäller psykiskt sjuka har det i förarbetena till LPT betonats att ingripanden av unifor- merad polis bör undvikas och att en eventuell hämtning i bostaden ska ske på ett så diskret sätt som möjligt för att undvika att åt- gärden väcker uppseende bland grannar och andra. Vidare anges både i nämnda förarbeten och i föreskrifter och all- männa råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård att det är önskvärt att man så långt möjligt använder sig av personal inom den psykiatriska vården eller för att övertyga patienten om att han eller hon frivilligt ska följa med till vårdin- Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade rättningen.16 De nämnda kraven ställs emellertid inte upp i några tvingande bestämmelser och det finns inte någon kontroll av efter- levnaden. I ett flertal sammanhang har konstaterats att Polisen inte alltid använder civilklädd personal för dessa uppdrag utan, beroende på ärendets karaktär och tillgången på personal, genomför uppdragen även med uniformerad personal.17 Enligt vad utredningen erfarit från såväl brukarhåll som polismyndigheter är så alltjämt fallet, och detta är ofta snarare regel än undantag. Kriminalvårdens transport- tjänsts personal bär vanligen tjänstedräkt vid inrikes resor men är civilklädd vid utrikes resor. Det sagda väcker frågan om det finns anledning att i författning eller på annat sätt reglera hur en transport ska genomföras. Som en jämförelse kan nämnas att det i 2 kap. 42 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) finns bestämmelser om transporter av intagna. Där anges att det vid transport ska tillses att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet.18 Med hänvisning till att frågan lämpligen bör regleras i författning på lägre nivå, har bestämmelsen inte förts över till fängelselagen (2010:610).19 En sådan bestämmelse finns i 16 § tredje stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. Bestämmelser om att hämtning och omhändertagande ska genom- föras på ett sådant sätt att åtgärden inte väcker onödig uppmärk- samhet eller orsakar den som berörs av den större olägenhet än vad som är nödvändigt finns i vissa förordningar. Där anges även att en polisman som deltar i åtgärden om möjligt ska vara civilklädd och använda ett fordon som inte är särskilt utmärkt som fordon.20 Föreskrifter om klädsel finns för polisers del i Rikspolisstyrel- sens uniformsföreskrifter för polisen (RPSFS 2004:10, FAP 798-1), (UniF-P). I 3 § föreskrivs att en polisman som tilldelats uniform ska bära uniform i tjänsten, om inte civil klädsel är lämpligare med hänsyn till tjänstens och uppdragets art eller andra omständigheter. För kriminalvårdspersonals del finns regler om klädsel i Kriminal- vårdens föreskrifter om tjänstedräkt (KVAF [SÄK] 2007:2). I 2 § anges att tjänstedräkt ska bäras vid transport av intagna och häktade 1990/91:58 s. 287 samt 4 kap. 5 § SOSFS 2008:18. 17SOU 1998:32 s. 215 f., prop. 1999/00:44 s. 46, Ds 2003:30, s. 10 och 116. 18Jfr JO dnr 4986-2007, 4987-2007 och 4019-2009. 2009/10:135 s. 117. 2016 § förordningen (2006:467) om verkställighet av vårdnadsavgöranden och 11 § förord- ningen (1989:177) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade mellan anstalter, häkten och polismyndigheter samt i samband med inställelse till domstolsförhandling. Om det är motiverat av säker- hetsskäl ska tjänstedräkt bäras också vid andra transporter än de som avses i första stycket, vid sjukhusbevakning och vid bevakad permission. Om det är möjligt ska dock civil klädsel bäras vid trans- port av intagna och häktade när allmänna kommunikationsmedel används. De transporter som Polisen och Kriminalvården utför åt andra myndigheter rör ett stort antal olika grupper av människor med varierande behov. Såsom påpekats för utredningen från säkerhets- ansvariga inom psykiatrin kan det förekomma fall då det till och med är önskvärt att personalen är uniformerad och använder målade bilar, t.ex. när åtgärden rör en paranoid person. Att personalen är uniformerad kan också, beroende på situationen, inge respekt och skapa trygghet och därmed ha en lugnande effekt. Därtill kommer, såsom framförts från polishåll, att genomförandet av handräck- ningsåtgärder i vissa sammanhang fordrar uniformerad personal, då exempelvis ett omhändertagande i hemmet av en person som med våld motsätter sig åtgärden, annars tilldrar sig än större uppmärk- samhet. I enstaka situationer kan även säkerhetsskäl motivera uni- formering och användandet av målade bilar. Ett skäl till att Krimi- nalvården numera använder tydligt profilerade fordon är således att det i farofyllda situationer är viktigt att visa allmänheten att det är fråga om Kriminalvårdens fordon. Mot bakgrund av vad som sagts bör det inte i lagstiftning uppställas allmänna krav på hur en trans- port ska genomföras. En sådan lagstiftning är inte heller särskilt effektiv och är svår att tillämpa. Inom pågår ett arbete med att se över tillämp- ningen av handräckningsinstitutet. Detta syftar till ökad enhetlighet mellan de olika polismyndigheterna, men också till att handräck- ningsåtgärder ska kunna utformas på ett mer individuellt sätt utifrån den enskildes behov. Översynen är tänkt att resultera i en föreskrift, checklista eller motsvarande vägledning. Enligt utredningens mening är det lämpligt att vikten av att en handräckning genomförs så att den inte i onödan tilldrar sig omgiv- ningens uppmärksamhet – liksom vad den verkställande myndig- heten i övrigt bör tänka på inför och under en handräckning – upp- märksammas i sådana föreskrifter på myndighetsnivå, riktlinjer, hand- böcker, checklistor och liknande. Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade Nyss nämnda nationella vägledning bör även behandla lämpligheten av samtransporter. Utgångspunkten bör därvid vara att personer som transporteras enligt de olika lagarna om tvångsvård inte samtrans- porteras med andra klientgrupper. Undantag bör dock kunna göras vid transporter med taxiflyg. Som angetts ovan har transporttjänsten på försök använt ett prototypfordon, som är byggt så att de personer som transporteras sitter helt åtskilda från varandra och personalen i fyra celler. Per- sonalen kan kommunicera med dem som transporteras genom kameror och headset. har fordonet endast använts för transporter av Kriminalvårdens egna klienter. Enligt ut- redningens mening bör transporter som Kriminalvården utför åt andra myndigheter normalt inte heller ske i denna typ av bilar. Den omständigheten att de transporterade sitter åtskilda kan i vissa fall i och för sig vara en fördel, eftersom de transpor- terade då inte behöver ha kontakt med varandra. Å andra sidan med- för det att de också är skilda från transportpersonalen och därmed från den mänskliga kontakt som det innebär, vilket är olyckligt med tanke på den utsatta situation som personerna befinner sig i. Därtill kommer att användningen av denna fordonstyp utesluter att personal från den myndighet som beställt handräckning följer med transporten. En annan fråga som bör tas upp är lämpliga lokaler för måltider, övernattningar och andra uppehåll under transport. har till utredningen framfört att det finns ett behov av att i större utsträckning lyfta fram frågor rörande psykiskt sjuka och andra socialt utsatta personer i såväl grund- som vidareutbild- ningen av poliser. Sådan utbildning är generellt värdefull, eftersom poliser kommer i kontakt med socialt utsatta personer i ett stort antal situationer. Dessa områden har vidareutvecklats inom grund- utbildningen . I dagens polisutbildning ingår en lång kurs rörande psykisk ohälsa, missbruk och social ut- satthet. Det finns bl.a. ett nära samarbete mellan och rättspsykiatrin. Enligt bör dessa utbildnings- områden dock vidareutvecklas och ges ytterligare utrymme, både i teori och praktik. Särskilt viktigt är det att förmedla kunskap i Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade kommunikation och hur vålds- och tvångsanvändning kan undvikas genom dialog. Därmed kan förhindras att det polisiära beteendet framkallar farliga situationer. Det är då angeläget att personal med erfarenhet från bl.a. tvångsvården bidrar med sin kunskap och er- farenheter. Motsvarande frågor ingår inte som direkta moment inom ramen för den vidareutbildning som finns för poliser. Det är troligt att dessa frågor kommer att ges större utrymme i en fram- tida reformerad grundutbildning för poliser, framförallt inom ramen för obligatorisk praktik. Även med en förändrad grundutbildning kvarstår emellertid enligt behovet när det gäller vidare- utbildningen. Enligt vad utredningen erfarit vid kontakter med transportper- sonal inom , finns det även bland denna personal önskemål om ökad utbildning när det gäller bemötande av personer i utsatta situationer. Allmänt sett anses det svårare att bemöta per- soner som är föremål för tvångsvård än Kriminalvårdens egna klienter. Vikten av att dessa gruppers särskilda behov lyfts fram ytterligare i utbildningen har också framhållits av ledningen för transporttjänsten. Också brukarföreningen har framfört att det finns ett behov av sådan utbildning. Erforderlig kunskap om psykiatrisk problematik innebär att förutsättningarna för ett gott bemötande förbättras. Ur ett arbets- miljöperspektiv är det också viktigt att personalen känner sig trygg i sina uppgifter. Därmed bör det också vara möjligt att anpassa säkerhetsnivån och reducera den stigmatiserande effekt som en handräckning kan ha. Personalens otrygghet kan däremot, såsom framhållits av säkerhetsansvariga inom psykiatrin, smitta den per- son som handräckningen avser och därmed försvåra åtgärden. Mot bakgrund av vad som sagts är det angeläget att frågor om bemötande av psykiskt sjuka och andra personer i utsatta situa- tioner lyfts fram i såväl polisers som kriminalvårdspersonals grund- och vidareutbildning. Behovet synes störst i fråga om vidareutbild- ning, eftersom det är vanligt att det går mellan grund- utbildning och kontakt med handräcknings- och transportuppgifter. I sammanhanget kan nämnas att regeringen har gett Myndig- heten för handikappolitisk samordning (Handisam) i uppdrag att i samarbete med föreningen sam- verkan för psykisk hälsa utforma och driva ett riksomfattande pro- gram för att öka kunskapen om och förändra attityder till personer med psykisk sjukdom och psykiska funktionshinder. Särskilda överväganden med hänsyn till den frihetsberövade för programmet ska bl.a. en utbildningsmodul tas fram som kan användas i grund- och vidareutbildning för vårdpersonal och poliser.21 Det bör påpekas att ökade utbildningsinsatser när det gäller be- mötande av psykiskt sjuka och andra personer i utsatta situationer avser att komplettera det kunnande som finns hos de myndigheter som begär biträde.