sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — JO påpekade att en sådan bedömning inte heller är alldeles enkel att göra för de polismän som har att verkställa ett hämtningsbeslut. Eftersom dessa oftast inte är insatta i den aktuella brottsutredningen kan de ha svårt att bedöma vari kollusionsfaran består. JO angav vidare att problem kan uppkomma med att exempelvis kontrollera till vem personen ringer eller skickar ett sms-meddelande. Enligt JO visade ärendet att det finns anledning att överväga om lagstiftningen bör ändras så att polisen, för att kunna genomföra SOU 2011:45 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras vissa åtgärder inom ramen för en brottsutredning, ges möjlighet att under vissa förutsättningar tillfälligt omhänderta egendom. 15.3Bestämmelserna i polislagen om tillfälligt omhändertagande av egendom för att förhindra trafikbrott I 24 a–24 d §§ polislagen finns bestämmelser som ger polisen möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom i syfte att förhindra trafikbrott. Det finns anledning att se närmare på dessa bestäm- melser, som infördes , och de överväganden som låg bakom deras utformning. Förarbetena till bestämmelserna finns i betänkande Tvångsmedel enligt 27 kap. och 28 kap. RB (SOU 1995:47), promemorian Tillfälligt omhändertagande av egendom i syfte att förhindra trafiknykterhetsbrott (Ju2003/9828/PO) och prop. 2003/04:159. konstaterade (SOU 1995:47 s. 486) att, trots att det saknades lagstöd för polisen att ta hand om föremål på annat sätt än genom beslag, förekom det tillfälliga omhändertag- anden av egendom i syfte att förhindra brott. Det vanligaste fallet angavs vara att polisen tillfälligt tog ifrån en berusad person hans eller hennes bilnycklar vid misstanke om trafiknykterhetsbrott eller vid omhändertagande på grund av berusning. Sådana ingripanden, som föreföll vara ett effektivt sätt att hindra trafiknykterhetsbrott och därigenom också trafikolyckor, borde enligt Polisrätts- utredningen få förekomma, men fordrade till följd av Europa- konventionen lagstöd (i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen stadgas att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser). Förutom hänsynen till krav på respekt för äganderätten talade också allmänna rättssäkerhetshänsyn för att man borde reglera vad som skulle gälla för tillfälliga omhändertaganden av egendom. föreslog dels en bestämmelse som gav polisen befogenhet att i brottsförebyggande syfte (alltså utan inskränkning till viss brottstyp) omhänderta inte bara bilnycklar utan även andra föremål, dels bestämmelser om förfarandet i samband med ingripandet. Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras I den bestämmelse som infördes i 24 a § första stycket polis- lagen begränsades möjligheten att omhänderta egendom till fall som syftar till att förhindra trafikbrott. Vidare förtydligades i lagtexten, efter förslag från Lagrådet, vilken egendom som ska kunna bli föremål för omhändertagande (se prop. 2003/04:159 s. 13). Bestämmelsen har följande lydelse: Kan det av särskilda skäl anses finnas risk för att brott enligt 4 eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kommer att begås, får en polisman, i syfte att förhindra brottet, tillfälligt omhänderta fordonsnycklar eller annat som behövs för färden eller, om så krävs, fordonet. I 24 a § andra stycket polislagen infördes också en möjlighet för polisen att, i fall när det bedöms nödvändigt för att söka efter egendom som får tillfälligt omhändertas, kroppsvisitera den person som kan komma att göra sig skyldig till brottet och genomsöka fordonet. I propositionen anfördes (se a.a. s. 16) att, mot bakgrund av att tvångsåtgärderna syftar till att förhindra brott som kan leda till olyckor med allvarliga personskador och dödsfall som följd, vägde effektivitetsvinsterna tyngre än behovet av skydd för den personliga integriteten. framhölls att åtgärderna bara bör få tillgripas när det finns skäl att tro att den som kan komma att göra sig skyldig till brottet har nycklarna på sig eller har gömt dem i fordonet samt att utgångspunkten alltid bör vara att försöka verkställa beslutet utan sådana åtgärder. Enligt 24 b § polislagen ska en polisman som har beslutat att tillfälligt omhänderta egendom skyndsamt anmäla beslutet till sin förman. Denne ska pröva om omhändertagandet ska bestå. I 24 c § polislagen föreskrivs att ett omhändertagande ska upp- höra så snart det inte längre finns skäl för det och att det inte får vara längre än . I propositionen konstaterades (s. 17) att ett omhändertagande torde betraktas som en sådan inskränkning i den enskildes rätt att använda sin egendom att omhändertagandet i princip bör kunna bli föremål för domstolsprövning (jfr artikel 6.1 i Europa- konventionen angående rätt till en rättvis rättegång), men att om omhändertagandet endast består i innebär det i praktiken att det skulle vara meningslöst att införa en rätt till domstolsprövning, eftersom en sådan inte skulle kunna komma till SOU 2011:45 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras stånd så länge ingreppet består. Det angavs i stället vara tillräckligt att den som har drabbats av ett sådant beslut kan begära skadestånd av staten. I 24 c § polislagen finns en bestämmelse om att omhändertagen egendom ska återlämnas till den från vilken egendomen omhändertogs, om det inte finns särskilda skäl att lämna den till någon annan. Slutligen finns i 24 d § polislagen bestämmelser om förfarandet med egendom som inte hämtas ut. Sådan egendom ska tas om hand i enlighet med bestämmelserna i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Den från vilken egendomen omhändertogs ska efter omhändertagandet underrättas om att egendomen kan komma att förstöras eller säljas. Utredningen redovisar i detta avsnitt sina överväganden och förslag i frågan om lagstiftningen bör ändras för att ge en polismyndighet eller polisman möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras. Frågan om även övriga brottsutredande myndigheter bör ges sådan möjlighet måste också anses omfattat av uppdraget och kommer att behandlas sist i avsnittet. 15.4.2Bör polisen ges möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras? Bedömning: Polisen bör ges möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras. En polismans befogenheter i den brottsutredande verksamheten regleras i 23–28 kap. RB. Befogenheterna omfattar exempelvis rätt att i vissa fall hålla förhör och vidta utredningsåtgärder innan en förundersökning hunnit inledas (23 kap. 3 § tredje stycket), rätt att under vissa förutsättningar medta en person som befinner sig på en brottsplats eller i dess närhet till ett förhör som ska hållas i stort sett omgående (23 kap. 8 §), rätt att i brådskande fall utan Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras anhållningsbeslut gripa en person om det finns skäl att anhålla honom eller henne (24 kap. 7 § första stycket) och rätt att vid gripande eller anhållande av en misstänkt ta i beslag föremål som påträffas och som t.ex. skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott (27 kap. 1 § och 4 § första stycket). I nämnda reglering finns inte någon bestämmelse som ger polisen befogenhet att tillfälligt omhänderta egendom. Som redogjorts för i avsnitt 15.3 har polisen däremot i den skyddande och förebyggande verksamheten befogenhet enligt 24 a § polislagen att i vissa fall tillfälligt omhänderta fordonsnycklar m.m. om syftet är att förhindra att trafikbrott begås. Det ovan refererade JO-ärendet (JO 2005/06 s. 84) visar på en situation när polisens behov av att även i den brottsutredande verksamheten ha möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom framstår som påtagligt och välgrundat. Situationen som där aktualiserades var i korthet att när polisen utan föregående kallelse (på grund av kollusionsfara) skulle hämta två misstänkta makar till förhör påträffades endast den ene. När denne tog fram sin mobil- telefon och gick undan för att ringa, omhändertog polismännen mobiltelefonen, eftersom de antog att avsikten var att ringa till den andra misstänkta. JO konstaterade att denna åtgärd fordrade lagstöd, vilket inte fanns. Som JO anförde (a.a. s. 89) vore det rimligt om polisen i en sådan situation har möjlighet att tillfälligt omhänderta en mobil- telefon. Enligt utredningens mening framstår omhändertagandet av mobiltelefonen i den aktuella situationen inte som en särskilt ingripande åtgärd från polisens sida, som åtgärden effektivt hindrade förhörspersonen från att genom olämplig kommunikation, som telefonsamtal eller sms-meddelande, försvåra utredningen på ett sätt som kanske inte hade varit möjligt att reparera eller i vart fall skulle fördröjt utredningen och lett till ökad resursåtgång. Polisens behov av att ha möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras har ökat till följd av den snabba tekniska utvecklingen och den allt rikligare förekomsten av mobiltelefoner och annan egendom som kan användas för kommunikation med andra. Det är t.ex. inte orimligt att tänka sig att en person som hämtas till förhör i smyg kan skicka sms-meddelande till någon annan inblandad, alternativt ringa upp denne och därefter, utan att avsluta sändningen, bara låta SOU 2011:45 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras mobiltelefonen ligga kvar i fickan så att den andre kan höra vad som sägs. Det kan på goda grunder antas att det förekommer att polisen, trots avsaknad av befogenhet för ett sådant ingripande, tillfälligt omhändertar egendom i samband med exempelvis hämtning till förhör, på grund av att utredningen annars riskerar att försvåras. Det ovan nämnda JO-fallet är ett exempel på detta, men det finns också andra. I något fall har ett omhändertagande av telefoner t.o.m. lett till att åtal väckts mot poliser. Sammantaget gör utredningen bedömningen att polisen har behov av och bör ges befogenhet att i vissa fall tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras. Bedömning: Befogenheten för polisen att tillfälligt omhänderta egendom bör regleras i lag. Enligt 8 kap. 2 § första stycket 2 regeringsformen ska föreskrifter meddelas genom lag om de avser förhållandet mellan enskilda och det allmänna under förutsättning att föreskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. En befogenhet för polisen att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras torde utgöra ett sådant ingrepp som enligt nämnda grundlagsbestämmelse kräver lagstöd. Dessutom kan tillfälligt omhändertagande av egendom utgöra en sådan inskränkning i äganderätten som enligt artikel 1 i första tilläggsprotokollet till fordrar uttryckligt lagstöd (se SOU 1995:47 s. 486 och JO 2005/06 s. 84, s. 88). Utredningens bedömning är därför att befogenheten för polisen att tillfälligt omhänderta egendom för att en utredning inte ska försvåras bör regleras i lag. I likhet med polisens andra befogenheter i den brottsutredande verksamheten bör möjligheten att tillfälligt omhänderta egendom regleras i . Regleringen bör lämpligen placeras i 23 kapitlet. Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras 15.4.4Närmare om bestämmelsens utformning och räckvidd Förslag: Bestämmelsen ska utformas så att en polisman ges befogenhet att från förhörspersoner tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning, om det kan antas att utredningen annars kommer att försvåras. Utredningen anser att det ska vara tillräckligt för att ett tillfälligt omhändertagande av egendom ska få ske att det kan antas att utredningen kommer att försvåras, om ett sådant omhändertagande inte görs. Det rör sig alltså om ett lågt ställt krav. Redan själva ingripandesituationen kan tänkas var sådan att kravet är uppfyllt. När t.ex. två misstänkta på grund av kollusions- fara ska hämtas till förhör, torde det regelmässigt kunna antas att utredningen kommer att försvåras om inte deras mobil- telefoner och annan egendom som kan användas för olämpliga kontakter omhändertas. I andra fall kan kravet vara uppfyllt genom iakttagelser av hur personer beter sig i samband med att de ska hämtas till förhör, t.ex. att någon drar sig åt sidan och förefaller dölja något. Frågan är om polisens möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom bör begränsas när det gäller de personer som åtgärden får riktas mot. Enligt utredningens bedömning är det huvudsakligen vid polisingripanden som syftar till att möjliggöra genomförande av förhör som det finns behov av att tillfälligt omhänderta egendom för att en utredning inte ska försvåras. Genom att ta ifrån en person som ska höras hans eller hennes mobiltelefon hindras denne från olämplig kommunikation innan förhöret har genomförts. Det är självklart att en misstänkt kan ha intresse av att hindra utredningen genom att tala sig samman med andra inblandade innan han eller hon hörs. Även vittnen och målsägande kan dock av olika skäl, exempelvis för att de har en nära relation till den misstänkte eller står i ett beroendeförhållande till denne, ha anledning att försöka försvåra utredningen genom att inför ett förhör kontakta den misstänkte eller någon annan inblandad för att samordna sina berättelser med denne. , framför allt i det initiala skedet av en utredning, är det också oklart vem eller vilka som är att anse som misstänkt, målsägande eller vittne. SOU 2011:45 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras Mot bakgrund av det anförda anser utredningen att polisen bör ges möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom från alla förhörs- personer (se 23 kap. 6 § RB som innebär att förhör under för- undersökningen får hållas med envar som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen). Det kan finnas situationer när polisen har behov av att tillfälligt omhänderta egendom även från andra än förhörspersoner. Som exempel kan nämnas den situationen att polisen gör husrannsakan hos en misstänkt i syfte att hämta denne till förhör och då endast påträffar en närstående till den misstänkte. Om den närstående då försöker ringa eller skicka sms-meddelande till den misstänkte för att varna honom eller henne för att polisen befinner sig i bostaden, kan det försvåra utredningen. Frågan är dock hur meningsfull en rätt för polisen att tillfälligt omhänderta egendom från den när- stående skulle vara i en sådan situation, eftersom inget torde hindra honom eller henne från att lämna bostaden och därefter söka upp den misstänkte eller ringa denne från någon annans telefon. I enstaka fall skulle det antagligen kunna vara av avgörande vikt för polisen att kunna fördröja varningen till den misstänkte bara , t.ex. om den misstänkte befinner sig i närheten och är på väg hem när polisen söker honom eller henne i bostaden. Enligt utredningens mening framstår det dock som tveksamt om det är rimligt att polisen i en situation som den beskrivna ska få rätt att använda tvångsmedel mot en person som inte ska höras. Det som står att vinna med ett sådant ingripande synes i de flesta fall inte överväga det intrång som åtgärden innebär för den enskilde. Utredningen anser därför att polisen inte ska ges möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom från andra än förhörspersoner. Möjligheten att tillfälligt omhänderta egendom bör inte begränsas till vissa särskilt angivna situationer, som t.ex. när ett beslut om hämtning till förhör utan föregående kallelse ska verkställas. Även i samband med förhör som genomförs utan tvång kan det finnas behov av att tillfälligt omhänderta egendom. Den typ av egendom som polisen oftast har behov av att tillfälligt omhänderta för att förhindra att en brottsutredning försvåras är, av uppenbara skäl, mobiltelefoner. I vissa fall kan det dock finnas behov av att omhänderta även annan egendom som kan användas för olämpliga kontakter, t.ex. handdatorer och liknande. Som tidigare påpekats går den tekniska utvecklingen fort och behovet av att kunna omhänderta sådan egendom kan därför förväntas öka. Bestämmelsen om tillfälligt omhändertagande bör Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras därför utformas så att den inte ges en för snäv räckvidd när det gäller vilken egendom som kan bli föremål för omhändertagande. framstår det, med hänsyn till det behov som kan identifieras, inte som motiverat att låta bestämmelsen omfatta all slags egendom. Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen att bestämmelsen utformas så att polisen ges befogenhet att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning. Förslag: En polisman ska ges möjlighet att, i fall när det bedöms nödvändigt för att söka efter egendom som får omhändertas, kroppsvisitera den som skäligen kan misstänkas för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse. Möjligheten till kroppsvisitation ska omfatta även annan person som ska höras, om det finns synnerlig anledning att anta att utredningen annars kommer att försvåras. Med stöd av den bestämmelse om tillfälligt omhändertagande av egendom som utredningen föreslår kommer det att bli möjligt för en polisman som hämtar en person till förhör att frånta denne en mobiltelefon som han eller hon tar fram i syfte att ringa och varna någon annan inblandad person. Om personen vägrar lämna ifrån sig mobiltelefonen, kan polismannen ha rätt att använda våld för att verkställa omhändertagandet (se 10 § första stycket 4 p polislagen jämte andra stycket i samma paragraf). Ett scenario som skulle kunna bli vanligt är dock att personen håller sin mobiltelefon dold, t.ex. i kläderna eller i en väska, för att i smyg kunna skicka ett sms-meddelande eller ringa upp någon. Den bestämmelse om kroppsvisitation vid utredning om brott som finns i 28 kap. 11 § RB ger då inte polisen möjlighet att i den beskrivna situationen kroppsvisitera personen för att söka efter mobiltelefonen. Samma sak gäller för bestämmelserna i 19 § polis- lagen som bl.a. ger polisman befogenhet att i vissa fall kropps- visitera en person av säkerhetsskäl. Bestämmelsen i 24 a § första stycket polislagen om befogenhet för polisman att tillfälligt omhänderta fordonsnycklar m.m. för att förhindra trafikbrott, kompletteras av en bestämmelse i andra stycket som ger en polisman möjlighet att under vissa förutsätt- SOU 2011:45 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras ningar kroppsvisitera en person som kan komma att göra sig skyldig till sådant brott och genomsöka fordonet för att söka efter egendom som får tillfälligt omhändertas. Det finns skäl att överväga om det bör införas en möjlighet för polisen att kroppsvisitera en person i syfte att leta efter föremål som tillfälligt kan omhändertas för att en utredning inte ska försvåras. I artikel 8.1 föreskrivs att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Kroppsvisitation är en åtgärd som inskränker rätten till skydd för privatlivet. Inskränkningar i skyddet för privat- livet kan enligt artikel 8.2 godtas endast under förutsättning att de har stöd i lag och om de i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Enligt 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot kroppsvisitation, husrann- sakan och annat liknande intrång. Regeringsformen medger dock att rättigheterna begränsas genom lag för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (2 kap. 20–21 §§). För att en inskränkning av skyddet mot kroppsvisitation ska vara acceptabel krävs – utöver att åtgärden tillgodoser ett godtag- bart ändamål – att det finns ett påtagligt behov av att använda just det tvångsmedlet, att en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig samt att tvångsåtgärden står i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. Den tekniska utvecklingen och den rikliga förekomsten av mobiltelefoner har medfört att det har blivit allt besvärligare för polisen att i olika situationer hindra kommunikation som kan försvåra utredningen. Om två misstänkta (eller andra inblandade) får möjlighet att inför sina förhör samordna sina berättelser, kan det få till följd att möjligheterna att lagföra den skyldige eller de skyldiga minskar avsevärt eller i vart fall att utredningen blir mer omfattande, komplicerad och kostsam. Den bestämmelse om tillfälligt omhändertagande av egendom som föreslås är avsedd att minska risken för det som beskrivits. För att möjligheten att tillfälligt omhänderta egendom ska bli verkningsfull krävs dock att polisen, även när egendomen inte visas öppet och överlämnas frivilligt, ges praktiska möjligheter att Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras Så kan ske genom att det införs en möjlighet för polisen att kroppsvisitera den som ska förhöras i syfte att söka efter egendom som kan bli föremål för ett tillfälligt omhänder- tagande. Enligt utredningens mening väger de fördelar för effektiviteten i den brottsutredande verksamheten som en sådan möjlighet skulle medföra tyngre än behovet av skydd för den personliga integriteten. Utredningen föreslår därför att polisen ges befogenhet att kroppsvisitera en misstänkt för att söka efter egendom som kan omhändertas. Befogenheten ska dock begränsas till utredningar som avser brott för vilka är föreskrivet fängelse. När det gäller möjligheten att kroppsvisitera andra förhörs- personer för att söka efter egendom som kan bli föremål för ett omhändertagande bör, i likhet med vad som gäller för kropps- visitation enligt 28 kap. 11 § RB, göras skillnad mellan den som skäligen kan misstänkas för brottet och annan. Det ska således ställas högre krav för att få kroppsvisitera annan förhörsperson än den misstänkte. För att en polisman ska få kroppsvisitera den som är skäligen misstänkt bör krävas att åtgärden är nödvändig för att söka efter egendom som får omhändertas. Det är alltså inte meningen att kroppsvisitation regelmässigt ska tillgripas vid omhändertagande av egendom från misstänkta, utan endast om egendomen inte lämnas frivilligt. Annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet bör däremot få kroppsvisiteras endast om det finns synnerlig anledning att anta att utredningen annars kommer att försvåras. 15.4.6Möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom och kroppsvisitera även om en förundersökning inte har inletts Förslag: Det ska föreskrivas att möjligheten att tillfälligt om- händerta elektronisk kommunikationsutrustning och kropps- visitera för att söka efter egendom som får omhändertas gäller även om förundersökning inte har inletts. Enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB får polisman, innan en för- undersökning hunnit inledas, hålla förhör och vidta andra SOU 2011:45 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Den typ av utredningsåtgärder som ofta aktualiseras under en sådan provisorisk förundersökning, som brukar benämnas primär- utredning, är brottsplatsundersökning och förhör med parter och vittnen i nära anslutning till att brottet har begåtts. Att polisens behov av att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras omfattar även primär- utredningsstadiet är uppenbart. Just i det inledande skedet av en utredning är det ju särskilt viktigt att kunna hindra olämpliga kontakter mellan inblandade personer.