sou · GZB361 · 2011-09-29 00:00:00 — Det ligger nära till hands att anta att vid dessa sällsynta tillfällen har intervjupersonerna överrumplats av psykiska och fysiska till- Intervjuns betydelse för den intervjuade stånd som initierats av intervjuarnas fokus på obearbetade, känsliga och smärtsamma minnen. I några fall har vi också genomfört intervjuer med samma perso- ner uppdelade på flera tillfällen. Många intervjupersoner har varit hjälpta och inspirerade av att ha varit med i någon av de föreningar som organiserar de vanvårdsut- satta. Genom sina föreningar har intervjupersonerna fått kontakt med andra vanvårdsutsatta, kunnat jämföra upplevelser och erfarenhe- ter, och därifrån blivit inspirerade och uppmuntrade att anmäla sig till intervjuer i . På så sätt har i varierad utsträckning de olika föreningarnas krav, perspektiv och förhåll- ningssätt också kommit att representeras vid intervjutillfällena. Vårt huvudsakliga intryck är dock att även föreningsaktiva inter- vjupersoner vid intervjutillfället i högre utsträckning representerat sig själva än de föreningar de varit aktiva i. 8.3Intervjuer i andra länder Det finns korta beskrivningar av erfarenheter från intervjuer gjorda i liknande utredningar i andra länder. I betonar utredaren att en läkande- och försonings- process kräver att alla som vill får lämna sitt vittnesmål helt frivil- ligt. Intervjun bör hållas av väl kompetent person.1 Den kanadensiska sannings- och beskriver både en läkande process och dess motsats. Intervjun kan aktualisera oro, stress och depression hos en del personer. Samti- digt innebär erbjudandet om intervju att intervjupersonerna kan bli delaktiga i en kollektiv erfarenhet, men det går inte att enbart genom intervjuer läka gamla sår. Erfarenheten är också, liksom i andra utredningar, att berättelserna väcker minnen till liv som kan reaktivera gamla trauman. Human Rights and Equal Opportunity Commission & Wilkie, , Bringing them home: report of the national inquiry into the separation of Aboriginal and Torres Strait from their Families, Human Rights and Equal Opportunity Commission, , 1997. Intervjuns betydelse för den intervjuade Den första norska undersökningen gjordes i Bergen i början av 2000-talet.2 Erfarenheterna därifrån har betytt mest för hur den svenska kom att byggas upp. Öppen inbju- dan, frivillighet, tillgänglighet på telefon, intervjumetod och kom- petens hos intervjuarna, dokumentation, eftersök av arkivhand- lingar samt tillgång till stödsamtal, var frågor där den svenska utredningen direkt tog lärdom av utvärderingen av Bergensunder- sökningen.3 Senter för krispsykologi vid utvärderade Bergensundersökningen, främst med anledning av att några perso- ner tog sitt liv i nära anslutning till undersökningen. Erfarenheterna från Bergen påminner om erfarenheterna i de andra länderna inklusive erfarenheter som återgivits tidigare i det här kapitlet och i delrapporten. Men utvär- deringen lyfter också fram den mediebevakning som skedde runt de kommunala utredningarna i . Mediebevakningen innebar, på samma sätt som deltagandet i själva undersökningen, känslomäs- siga påfrestningar för intervjupersonerna. 8.4.1Intervjun har i huvudsak varit positiv För de flesta intervjupersonerna har beslutet att delta i vanvårdsut- redningens intervjuer varit en positiv upplevelse. Man har i de flesta fall tyckt att man bidragit med något viktigt som eventuellt kan ha betydelse för andra. I allmänhet har man känt sig respekterad och känt sig väl bemött, blivit lyssnad på och fått tala till punkt. För många har det inneburit möjligheter att utforska sitt förflutna, kanske förstå sig själv och andra i nytt ljus och kunnat lägga ny kunskap till vad man redan visste eller till och med revidera sådant man trodde sig veta. För många har detta varit påfrestande och smärtsamt, gamla trauman och konflikter har aktu- aliserats. Man har på nytt behövt förhålla sig till de övergrepp, misshandel och den försummelse man var utsatt för som barn. Rapport fra Granskingsutvalget for barnevernsinstitusjoner i Bergen. Dyregrov, , . Barnehjemsgranskning og mediefokusering – deltagernes opplevelser og vurderinger. Rapport fra Senter for Krisepsykologi. Intervjuns betydelse för den intervjuade För några få har deltagandet varit negativt. Man har blivit besvi- ken, ångrat sig. Deltagandet har inte svarat emot det man väntade sig. 8.4.2Stödsamtal med varierande resultat För drygt hälften av dem som valt att acceptera erbjudandet om stödsamtal har samtalen varit viktiga, erbjudit möjligheter till stöd, insikt och bearbetning. För ett mindre antal har stödsamtalen inte haft samma bety- delse. Enligt terapeuternas enkätsvar handlar det om cirka 25 pro- cent där stödsamtalen haft ingen eller ringa nytta. För cirka 10 pro- cent av deltagarna beskriver man att stödsamtalen utgjort en direkt negativ upplevelse för den som deltagit. Att döma av intervjupersonernas återkoppling till utredningen och intervjuteamen framstår tydligt hur viktigt det individuella bemö- tande har varit för upplevelsen av upprättelse. Intervjupersonerna har poängterat betydelsen av att kontakten med dem skötts med hög professionell kompetens från utredningens sida. Alldeles särskilt viktigt verkar det ha varit att intervjuerna varit välstrukturerade med definierade ramar och tydlig rollfördelning i intervjuteamen samt att intervjuarna har kunnat erbjuda ett inlevel- sefullt och stödjande bemötande utan att förlora gränser eller fokus. 8.4.4Upprättelseutredningen om ansökningsprocess och samtal föreslog bland annat att en statlig nämnd skulle pröva ansökan om ersättning till de drabbade. Den betonade att organisationen skulle ha vilja och förmåga att möta de sökandes krav på utvecklad service och respektfullt bemötande. Den myn- dighet som enligt utredningens förslag ska handlägga ansökningarna Intervjuns betydelse för den intervjuade bör ha en långtgående service- och undersökningsskyldighet i syfte att hjälpa enskilda sökande.4 Vidare föreslår att ansökan om ersätt- ning ska göras skriftligen med hjälp av ett särskilt ansökningsfor- mulär. Den föreslagna kansliorganisationen måste också vara behjälplig med att efterforska och begära in befintliga handlingar från myndigheter och arkiv. Utöver dessa arbetsuppgifter vill vi betona att det också bör finnas beredskap för intervjuer av ett slag som påminner om Van- vårdsutredningens. Det är troligt att flera personer kommer att vilja berätta sin historia för det föreslagna kansliet. Att då neka detta eller inte ha beredskap kan få negativa effekter för den enskilde och det kan försvåra arbetet för kansliets medarbetare. Ett annat förslag från handlar om att: kommunerna bör underlätta för människor, som tillbringat viktiga delar av sin barndom i samhällsvård, att hitta sitt aktmaterial samt erbjuda möjlighet att berätta och samtala om sina erfarenheter.5 I detta sammanhang vill vi betona behovet av kompetens för att genomföra sådana samtal, men även att ha beredskap för att ta emot de känslor som kan invadera människor när möjligheten att berätta öppnas. Om det inrättas en myndighet för handläggning av ersättningar till de drabbade enligt förslag bör den ha beredskap och kompetens att också intervjua dem som begär det. Motsvarande gäller när kommunerna tar emot människor som vill samtala om sina erfarenheter av samhällsvården, eller ta del av sitt aktmaterial. Endast den som är drabbad äger möjligheten att avgöra om en upp- rättelse har ägt rum eller inte. Upprättelse är därför att betrakta mer som en process eller känsla hos den enskilde eller den grupp Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. 5SOU 2011:9. s. 178. Intervjuns betydelse för den intervjuade som erbjuds upprättelse, än ett tillstånd, ett åtgärdspaket eller ett handlingsprogram som definieras av utomstående. Vad som kan upplevas som upprättelse för den ene behöver inte nödvändigtvis upplevas som upprättelse av den andre. Oavsett ärligt uppsåt kan även seriösa försök att erbjuda upprättelse skjuta bredvid målet och tvärtom. En känsla av att ha fått upprättelse och vara försonad kan uppstå även som ett resultat av eget inre arbete, alldeles på egen hand eller med stöd av någon. Det har antagits att själva berättandet; att för en statlig utred- ning under ordnade former få tala till punkt kring vad man varit utsatt för, skulle kunna innebära en upprättelse för den vanvårdade. Dessutom skulle en rapport om detta kunna ge upprättelse för de drabbade och kunskap för framtiden. Rapportens syfte är inte primärt att ge en uttömmande bild när det gäller omfattningen av vanvård och övergrepp. Syftet med uppdraget är en rapport som dels ska ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lär- dom för framtiden.6 Vi har inte ställt frågor, vare sig i enkät eller under intervjuer, i vilken mån man upplevt sig ha fått upprättelse. Upprättelseaspekterna har i stället uppmärksammats av inter- vjupersonerna själva. I vissa fall har känslan av upprättelse spontant kommenterats som ett resultat av att utredningen över huvudtaget initierades, över hur man har blivit bemött, att man fått berätta sin historia för en statlig utredning, att man blivit trodd, att de egna erfarenheterna givits ett egenvärde och att de möjligtvis kommer att ha betydelse för andra. För många har det varit angeläget att påpeka att en upprättelse över huvud taget inte är möjlig innan en offentlig ursäkt ägt rum och ett erbjudande om ekonomisk kompensation har realiserats. Ett direkt resultat av ett sådant perspektiv på upprättelse är förslag om offentlig ursäkt och erbju- dande om ekonomisk kompensation. Vi har uppfattat att för många intervjupersoner är känslan av eventuell upprättelse direkt kopplad till hur dessa frågor nu bereds. 6 Dir 2006:75, s. 5. 9Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Under större delen av utredningstiden har jag fått frågor om hur det kunde hända; att barn som placerats för att skyddas utsattes för övergrepp i samhällsvården. Dessutom har i sin rapport visat att det också händer i dag.1 Den här utredningens främsta bidrag till kunskapsutvecklingen är intervjuerna med över niohundra personer och vårt försök att systematisera erfarenheterna. I takt med att alltfler intervjuats har det vuxit fram olika tänkbara förklaringar till rubrikens fråga. En del av dessa har diskuterats under utredningens otaliga möten med drabbade personer och professionella på området. I det här kapitlet försöker jag sammanfatta och kommentera ett antal teman som jag (och flera intervjupersoner) uppfattar har haft betydelse för risken att utsättas för vanvård. Mina bedömningar vilar inte på vetenskaplig grund. Jag kan förstås inte uttala mig om statistiskt säkerställd förhöjd risk för ett visst utfall, t.ex. att van- vård ska inträffa. För sådana bedömningar krävs en typ av jämfö- rande studier som vi inte har haft möjlighet att genomföra. Avslut- ningsvis diskuteras åtgärder som jag menar väsentligt skulle kunna öka säkerheten för placerade barn i dessa avseenden. Det skulle kunna ligga nära till hands att försöka identifiera sär- skilda egenskaper, variabler, faktorer, mer eller mindre statiska, hos människor och i miljöer som skulle kunna anses höja risken för att barn som hamnar i dessa miljöer drabbas av vanvård. 1 SOU 2011:9. , Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården: betänkande, Offentliga förlaget, , 2011, s. 221 ff. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården ryms möjligheten att om sådana faktorer lät sig identifieras på ett tidigt stadium skulle vanvård kunna förebyggas och undvikas. Verkligheten är dock i dessa avseenden så komplicerad och sam- mansatt att detta inte utan vidare låter sig göras. Vi har intervjuat drygt niohundra människor som varit födda under en tidsrymd av . Lagstiftning och rådande värde- ringar när det gäller barn och barns vård och uppfostran hjälper oss endast till en del att förstå och förklara alla dessa berättelser om övergrepp och misshandel. En del övergrepp var vanligare . Exempelvis var det fler barn som blev utnyttjade i hårt arbete än därefter. Men sexu- ella övergrepp mot barn har rapporterats under alla decennier. 9.1.1Person, relation, situation I det följande har vi tillämpat ett person/relation/situation-resone- mang som ett tankeredskap för att kunna hantera frågeställning- arna kring vad som möjliggjort vanvård. Vi kan teoretiskt tänka oss att det finns personer som oavsett vem de befinner sig tillsammans med, var de befinner sig och i vilka omständigheter de befinner sig, löper en förhöjd risk att skada andra människor. I extremfallet handlar detta om återfallsförbry- tare, kroniska mentalpatienter, barn med särskilt svåra beteende- störningar, etc. På samma sätt kan det också finnas personer som av olika skäl är extremt självdestruktiva, provocerande och risktagande. Vi kan också teoretiskt tänka oss att det finns relationer, kombina- tioner av människor med särpräglade karaktärsdrag, som är särskilt olyckliga och destruktiva. För våra sammanhang skulle detta kunna exemplifieras med den omständigheten att inte alla fosterbarn råkar illa ut i en och samma familj och att förövarrollen kan växla inom en och samma familj. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Relationer som och i en viss given situation visat sig kunna fungera normalt, riskerar i andra sammanhang att kol- lapsa och utvecklas destruktivt. En förändring, vare sig det gäller fosterfamiljen eller den biolo- giska familjen, kan handla om barnets eget växande, exempelvis trotsålder, pubertet, fosterföräldrarnas eget eller anhörigas åld- rande, skilsmässor, flyttningar till annan ort, tillökning i familjen, dödsfall, sjukdom, arbetslöshet, etc. Byte av personal eller föreståndare på institutioner, byte av soci- alsekreterare har också visat sig kunna ha betydelse för vad inter- vjupersonerna råkat ut för som barn. Poängen med det tidigare resonemanget är tanken att riskmiljöer är föränderliga, att de uppstår, utvecklas, förstärks, försvagas, för- svinner, beroende på de personer, relationer och situationer som definierar dem. En riskmiljö låter sig inte heller entydigt definieras av den ena eller andra av dessa faktorer. Det handlar om komplicerade möns- ter och samspel mellan de olika dimensionerna, där någon måhända framstår som mer framträdande. Återigen, detta är ett sätt att tänka kring vad som skulle kunna möjliggöra vanvård av barn och utgör alltså ingen vetenskapligt belagd provkarta på vad som traditionellt avses med riskfaktorer. Däremot har vi ur intervjuerna kunnat identifiera ett antal teman som återkommer i berättelserna om vanvård. Dessa teman är bidragande orsaker till att vanvård möjliggjorts. 9.2Hur kunde det ske? I detta avsnitt förs inledningsvis ett mer allmänt resonemang om frågan hur kunde det ske? Därefter diskuteras utifrån utredningens erfarenheter, ur ett person/relation/situation-perspektiv, några omständigheter som kan tänkas ha/ha haft betydelse för att som barn råka illa ut i den sociala barn- och ungdomsvården. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården 9.2.1Där det är möjligt Ett generellt perspektiv handlar om vad som kan hända oss männi- skor, vilka känslor som kan väckas till liv, när vi i vår omedelbara närhet exponeras för någon annans maktlöshet, beroende och hjälplöshet, t ex ett övergivet barn, när vi själva befinner oss i en situation där vi är större, starkare och mäktigare. För de flesta av oss väcks antagligen, i normalfallet, känslan av att vilja ta hand om, skydda och vägleda. Dock långt ifrån alltid och inte hos alla. Det visar oss erfarenheten. Maktlöshet, beroende och övergivenhet kan också väcka till liv sidor inom oss som inte riktigt tål dagens ljus, som vi inte vill kän- nas vid, som vi försöker dölja, göra om och förneka. Historien är full av skrämmande exempel på vad annars hyggliga medkännande samhällsmedborgare och familjemedlemmar har kunnat utföra mot andra människor, under hot, i krig, genom grupptryck, eller för att de befunnits sig i sammanhang där detta varit möjligt, i fängelser, koncentrationsläger, internatskolor, pojkhem, foster- hem, inte av något annat skäl egentligen än att det var möjligt, att det inte var någon som såg vad som hände och sa stopp. Vi har otaliga exempel från utredningens intervjuer, exempelvis: Sista gången han slog mig var dagen innan jag fyllde 14, då slog jag till- baka och hotade med att slå ihjäl honom om han rörde mig igen. Sen hände det aldrig mer. Misshandeln upphörde därför att den hade omöjliggjorts av foster- pojkens styrka och hans uttalade hot om vad som skulle hända om den fortsatte. Detta överensstämmer med vad Svedin2 summerar i sin genomgång, att yngre barn löper större risk att bli illa behand- lade än äldre. Ett mycket förenklat svar på frågan; hur kunde det ske, är alltså att det skedde bland annat därför att det var möjligt. Det upphörde också därför att det blev omöjligt. Någon såg, någon hörde, någon rapporterade och någon ingrep. I vissa sammanhang, i vissa kon- stellationer, konflikt – eller bristsituationer kan hot, förtryck och förnedring bli vårt sätt att möta försvarslöshet, beroende och maktlöshet. Övergrepp och försummelse i samhällsvården av barn och unga, en kunskapsöversikt till betänkande. SOU 2011:9, 2010, s. 21. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Att överhuvudtaget placera ett barn eller ungdom i ett fosterhem eller på en institution inom den sociala barn och ungdomsvården innebär att barnet i jämförelse med andra barn löper en förhöjd risk att bli utsatt för sexuella övergrepp. I den kunskapsöversikt som gjorde för avseende övergrepp och försummelser i samhällsvården av unga sammanfattar han att anmälningar om missförhållanden i familjehem eller institutioner är två till sju gånger vanligare än för barn som bor hemma.3 Att vara flicka respektive pojke I vårt material berättar fler kvinnor än män om att de varit utsatta för sexuella övergrepp som barn. Detta gäller övergrepp såväl innan som efter avslutad pubertetsutveckling. konstaterar i sin genomgång att framförallt yngre barn och flickor tycks vara mer utsatta jämfört med andra barn. Flickorna dominerar när det gäller sexuella övergrepp och pojkarna när det gäller misshandel. I en tidigare kartläggning av anmälningar om sexuella övergrepp i familjehem som gjorde gällde av över- greppen flickor, mer än hälften var i åldern 10–när övergrep- pen uppgavs ha skett eller börjat.4 Att vara placerad där det finns tonårspojkar Flera intervjupersoner berättar att de som barn blev sexuellt utnyttjade av andra unga pojkar mellan . Det har rört sig om pojkar som antingen också varit placerade, biolo- giska barn som funnits i fosterhemmet, släktingar eller vänner till fosterfamiljen eller pojkar i grannskapet. finner i sin genom- gång5 av flera studier på området att när det gäller sexuella över- grepp kan det t.o.m. vara vanligare att det är ett annat barn eller ungdom som är förövare, snarare än personal och familjehems- föräldrar. 2010. s. 21. 2010. s. 19. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Att som barn inte bli regelbundet läkarundersökt kan få ödesdigra konsekvenser. Inte minst gäller detta barn som har samhället som förälder. Att bli lämnad ensam med krämpor och även svåra handi- kapp, som synnedsättning och hörselnedsättning har för flera av intervjupersonerna varit förödande. Att inte få hjälp med glasögon för att korrigera ett synfel, inne- bär risk för att inte kunna följa med i skolan, inte kunna lära sig räkna och läsa. Vi har flera exempel på hur barn med nedsatt hörsel har blivit betraktade som dumma, lata, utvecklingsstörda och till och med placerade i särskola på grund av felaktiga diagnoser. Sneda ryggar, allergier, ständig huvudvärk, polyper, under- näring, karies, bettfel, till och med graviditeter hör till sådant som inte uppmärksammats . Dessutom finns alla de förslitningsska- dor som uppstått till följd av alltför tungt arbete i barndomen. Denna brist på regelbundna läkar- och tandläkarbesök har för- utom smärta och lidande i barndomen för många lett till invaliditet, förtida pensionering och sjukskrivning i vuxen ålder. Bristfällig utredning, uppföljning och tillsyn Hade man från myndigheternas sida känt till att de barn man var ansvariga för vanvårdades på det sätt som framkommit, att de människor som skulle ta hand om barnen inte var lämpade eller rustade för detta hade man sannolikt ingripit i större utsträckning än vad som varit fallet. Då återstår förstås frågan hur de hade kun- nat skaffa sig kännedom om detta, hur de hade kunnat förebygga och minimera riskerna. Svaret är både självklart och enkelt, genom att vara medveten om riskerna, vara närvarande samt upprätta och vidmakthålla en kontinuerlig och förtroendefull kontakt med det enskilda barnet. Att samhället under större delen av och fortfarande har nonchalerat tillsyn och uppföljning av samhällsvårdade barn är väl dokumenterat. Det har också funnits kritiska röster om förhållandena. skrev journalisten flera artiklar i . Det ledde till att en statlig utred- ning tog upp problemen, främst på institutionerna. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården granskade JO familjehemmen och var mycket kritisk till den dåliga uppföljningen. pekade Riks- revisionsverket och revisorer på brister i tillsyn och uppföljning av pågående placeringar. 2005 tog den Sociala barn- och ungdomsvårdskommittén upp frågorna och föreslog en natio- nell handlingsplan. 2006–2007 arbetade länsstyrelserna och Social- styrelsen med det s.k. barnuppdraget som avslöjade stora brister i uppföljning och tillsyn av familjehem och institutioner. 2009 pekade på brister i uppföljning och tillsyn. 2010 presenterade vår utredning sin delrapport. presenterade bland annat en enkät till kommunerna där det uppskattades att av de samhälls- vårdade barnen utsattes för övergrepp och allvarlig försummelse. Utöver detta finns olika tillsynsrapporter och forskningsrapporter som alla behandlat bristerna i uppföljning och tillsyn av familjehem och institutioner. Kort sagt – det är inte bristen på kritik och granskningar som förhindrat förbättringar av barnens säkerhet i samhällsvården. Jag avstår från att upprepa kritiken och konstaterar att det finns och har funnits kunskap om både missförhållanden och hur man ska göra för att åtgärda dem. Jag ska inte heller i övrigt fördjupa mig i metoderna för hur detta kunde ha gjorts eller orsakerna till att det inte gjordes. Jag nöjer mig med att konstatera att här har man brustit, både när det gäller närvaron och tillsynen i barnens vård och i kontakten med det enskilda barnet. Det framgår, förutom i de uppräknade rap- porterna, med all tydlighet i intervjupersonernas berättelser och av den genomgång av bevarade arkivhandlingar som utredningen gjort. Bristen på uppföljning och tillsyn innebär att samhället, i meningen kommun och stat, har bidragit till att möjliggöra den vanvård, den misshandel och de övergrepp dessa människor utsat- tes för som barn. Ensamma, övergivna barn Flera intervjupersoner har pekat på hur viktigt det är att särskilt uppmärksamma de placerade barn som saknar anhöriga. Dels har de själva upplevt, dels har de bevittnat att barn som aldrig får besök, som aldrig får brev, som aldrig får telefonsamtal eller har någon- Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården stans att resa, som inte har någon att hälsa på, hör till de som kan råka riktigt illa ut. Detta har förstås att göra med att misshandel och övergrepp är svårare att upptäcka när det inte finns någon att anförtro sig åt. Måhända är detta ett exempel på hur ett exponerat beroende och maktlöshet i sig kan bidra till en ökad utsatthet i enlighet med det resonemang som fördes tidigare. Även konstaterar i sin genomgång att avståndet till ursprungsfamiljen har betydelse för risken att bli illa behandlad. Barn som skiljer ut sig