sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — föreskrifter om utförsel av gods och olja från zonindelat område vid kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:39), kan sägas utgöra s.k. friklassningsregler med bestäm- melser om utförsel av kärnavfall från en kärnteknisk anläggning för fri användning eller för att kunna tas om hand som annat avfall än kärnavfall. föreskrifter om undantag från lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet avseende hantering av naturligt förekommande material som innehåller kärnämne (SSMFS 2008:2) innehåller bestämmelser om undantag från kärntekniklagens bestämmelser när det gäller verksamhet som innebär hantering av i naturen förekommande material som innehåller kärnämne och som inte avser utvinning av kärnämne ur eller annat råmaterial. föreskrifter om undantag från kravet på godkännande av uppdragstagare (2008:7) innehåller bestäm- melser om undantag från kravet på godkännande enligt 5 § andra stycket 1 lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet 4.6.1Miljöbalkens bakgrund, mål och tillämpningsområde Bestämmelserna i syftar till att främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. En sådan utveckling ska bygga på insikten att naturen har ett skyddsvärde och att män- niskans rätt att förändra och bruka naturen är förenad med ett ansvar för att förvalta naturen väl. I balken anges också vad som ska gälla för att mål ska uppnås. ska således tillämpas så att: människors hälsa och miljö skyddas mot skador och olägenheter oavsett om dessa orsakas av föroreningar eller annan påverkan, värdefulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas, den biologiska mångfalden bevaras, mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så att en från ekologisk, social, kulturell och samhällsekonomisk synpunkt långsiktigt god hushållning tryggas, återanvändning och återvinning liksom annan hushållning med material, råvaror och energi främjas så satt ett kretslopp uppnås. tillämpningsområde är alltså mycket vidsträckt. Reg- lerna kan tillämpas för all verksamhet och alla åtgärder som påver- kar miljön – från stora industriprojekt till små enstaka åtgärder av privatpersoner. En nyhet i , i förhållande till vad som gällde enligt tidi- gare miljölagstiftning, är att frågor om strålning – såväl joniserande som icke-joniserande – omfattas av bestämmelserna i balken. Av framgår att användning av anläggningar som kan medföra olägenhet för människors hälsa eller miljön är att betrakta som miljöfarlig verksamhet. I förarbetena till balken anges särskilt drift av kärntekniska anläggningar som exempel på användning som är att betrakta som miljöfarlig verksamhet. Vidare anges att användning av anläggningar som kan medföra olägenhet för omgiv- Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet ningen genom bl.a. joniserande strålning är att betrakta miljöfarlig verksamhet. All kärnteknisk verksamhet är såldes miljöfarlig verk- samhet enligt . Av förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälso- skydd framgår att kärnteknisk verksamhet inte får bedrivas utan tillstånd enligt . Frågor om tillstånd enligt för kärnteknisk verksamhet prövas av miljödomstolen. Bestäm- melserna i balken innebär alltså att det krävs två separata tillstånd för att få inneha och driva en kärnteknisk anläggning, dels ett till- stånd enligt kärntekniklagen, dels ett tillstånd enligt . Av förordningen (1998:905) om miljökonsekvensbeskrivningar framgår vidare att kärnteknisk verksamhet alltid ska förutsättas medföra betydande miljöpåverkan. Detta får en särskild betydelse när det gäller omfattningen av en miljökonsekvensbeskrivning och förfarandet för att ta fram en sådan. Av framgår att balken ska tillämpas parallellt med annan lagstiftning som reglerar verksamheten. Det innebär att gäller parallellt med kärntekniklagen och strålskydds- lagen. Den som bedriver kärnteknisk verksamhet är alltså skyldig att förutom bestämmelserna i kärntekniklagen även beakta och till- lämpa balkens regler. omfattar förutom olägenheter vid joniserande strål- ning även säkerheten hos anläggningar, tillsynsfrågor och verksam- hetsutövares egenkontroll. Det är således möjligt att med stöd av ingripa mot alla former av kärnteknisk verksamhet. 4.6.4Tillåtlighetsprövning av nya verksamheter enligt 17 kap. För vissa nya anläggningar och verksamheter gäller att regeringen, enligt 17 kap. 1 § , ska pröva tillåtligheten av dessa innan tillståndsansökan prövas. Det anges uttryckligen i paragrafen att det ska vara fråga om nya verksamheter som obligatoriskt ska prövas av regeringen. De anläggningar och verksamheter det är frågan om räknas upp i paragrafen. Det gäller stora infrastrukturprojekt som generellt sett Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet har en betydande miljöpåverkan som konkurrerande eller motstridiga intressen måste vägas samman för att nå den bästa lösningen. Ofta kan enskilda intressen ställas mot allmänna intres- sen eller olika allmänna intressen mot varandra. Bland de verksamheter som räknas upp i paragrafen finns angi- vet anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av rege- ringen enligt kärntekniklagen. Även om uppräkningen anger att det är anläggningen som ska prövas så följer det av paragrafens inledning att prövningen även ska avse verksamheten som sådan. Prövningen enligt balken omfattar övergripande frågor såsom anläggningarnas lokalisering, art och omfattning samt frågor om verksamhetens effekter på markanvändning och miljö, energi, transporter m.m.29 De bedömningar som ska göras omfattar ytterst politiska ställningstaganden där det framstår som naturligt att regeringen har det avgörande inflytandet huruvida verksamheten ska få komma till stånd eller inte30. Tillåtlighetsprövningen ger regeringen ett långtgående utrymme när det gäller att styra verk- samheten i den riktning som är önskvärd från närings-, energi-, arbetsmarknads-, klimat- och regionalpolitiska utgångspunkter. I samband med prövningen kan regeringen besluta om särskilda villkor för att tillgodose även allmänna intressen.31 Regeringens beslut är bindande för den ordinarie tillståndsmyn- digheten. Denna kan alltså inte avslå en ansökan om tillstånd till en verksamhet som regeringen vid prövning enligt 17 kap. funnit till- låtlig. Den kan heller inte bifalla en ansökan om tillstånd som regeringen vid prövning enligt 17 kap. funnit otillåten. Regeringens beslut i tillåtlighetsfrågan omfattas av lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut vilket innebär att efter ansökan om rättsprövning prövar om regeringens avgörande strider mot någon rättsregel. Sammanfattningsvis innebär regeln enligt 17 kap. 1 § miljöbal- ken att innan en ansökan om tillstånd att uppföra en ny kärn- teknisk anläggning prövas, ska regeringen först pröva tillåtligheten av verksamheten som sådan. Enligt 17 kap. 6 § får regeringen tillåta kärntekniska anläggningar endast om kommunfullmäktige i den kommun som anläggningen ska lokaliseras till har tillstyrkt detta. Om det från nationell synpunkt är synnerligen angeläget att verksamheten 1997/98:45 II, s. 215 f. 30Se , , del 3, s. 145. 31Jfr 17 kap. 7 § . Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet kommer till stånd finns det en undantagsmöjlighet för regeringen att bortse från det kommunala vetot avseende anläggningar för mellanlagring eller slutlig förvaring av kärnämne eller kärnavfall. En miljökonsekvensbeskrivning ska alltid ingå i en ansökan enligt . När det gäller förfarandet för att upprätta miljökon- sekvensbeskrivningen och kraven på denna samt planer och plane- ringsunderlag gäller reglerna i 6 kap. . En ansökan enligt ska innehålla uppgifter om det samråd som skett enligt 6 kap. 4–6 §§ . I samband med att en ansökan om tillstånd prövas är miljö- domstolen skyldig, enligt 6 kap. 9 § , att ta ställning till om miljökonsekvensbeskrivningen uppfyller kraven enligt 6 kap. . Vid prövningen ska innehållet i miljökonsekvens- beskrivningen och resultatet av samråd och yttranden beaktas. Resultatet av den prövningen ska sedan framgå av tillstånds- beslutet. 4.6.6Rättsligt bindande principer och allmänna hänsynsregler I 2 kap. återfinns s.k. allmänna hänsynsregler vilka måste iakttas av var och en som utövar verksamhet eller vidtar en åtgärd som inte är av försumbar betydelse. Dessa principer är följande: Försiktighetsprincipen återfinns i 2 kap. 3 § och innebär att förebyggande åtgärder och andra försiktighetsmått ska vidtas så snart det kan befaras att en viss åtgärd skulle kunna utgöra en olägenhet för människors hälsa eller miljön. I den mån kunskap om sambandet mellan verksamheten och olägenheten saknas, men det finns skäl att anta att ett samband likväl föreligger, bör bristen på bevisning om orsakssamband inte frita verksamhetsutövaren från skyldigheten att vidta de åtgärder som skäligen kan krävas.32 1997/98:45 del 1 s. 210. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet I 2 kap. 2 § anges att alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd ska skaffa sig kunskap om i vilken utsträckning verksamheten medför olägenhet för människors hälsa och miljön och hur sådana olägenheter kan förebyggas eller begränsas. Hur långt skyldigheten sträcker sig får rimligen variera med verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning. Det är naturligtvis skillnad på vilka krav som kan ställas på en enskild persons kunskap om vardagliga åtgärders påverkan på miljön och på de krav som kan ställas på den som avser att bedriva industriell verksamhet. I förarbetena anges emellertid att det är den eventuella effekten av en verksamhet eller åtgärd, och inte vem som vidtar åtgärden eller utövar verksamheten, som ska vara avgörande för vilken kunskap som behövs.33 Principen om bästa möjliga teknik Principen om bästa möjliga teknik återfinns i 2 kap. 3 § 1 miljö- balken. För yrkesmässig verksamhet ska bästa möjliga teknik användas för att förebygga skador och olägenheter. Teknik omfattar inte endast produktionsanordningar utan även metoder för produktion som utbildning och arbetsledning. Med bästa möjliga teknik avses både den använda teknologin och det sätt på vilket en anläggning utformas, uppförs, underhålls, drivs samt avvecklas och tas ur bruk. Tekniken måste från teknisk och ekono- misk synpunkt vara industriellt möjlig att använda inom branschen ifråga. Den ska vara tillgänglig och inte bara förekomma på experi- mentstadiet men behöver dock inte finnas i . Bedömningen om vad som är bästa möjliga teknik innefattar även det över- gripande resultatet för miljön. Hänsyn bör t.ex. tas till råvaror och energiförbrukning.34 Produktvalsprincipen i 2 kap. 6 § tillämpas vid användning och försäljning av kemiska produkter eller biotekniska organismer som kan befaras medföra risker för människors hälsa eller miljön. Principen begränsar sig till att avse skyldigheten att undvika sådana farliga ämnen och beredningar som kan ersättas med mindre farliga motsvarigheter.35 1997/98:45 del 1 s. 211. 1997/98:45 del 1 s. 216. 1997/98:45 del 1 s. 225–226. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet Dessa båda principer följer av 2 kap. 5 § . Kretslopps- principen innebär att vad som utvinns ur naturen ska på ett uthålligt sätt kunna användas, återanvändas, återvinnas och bort- skaffas med minsta möjliga resursförbrukning och utan att naturen skadas. Hushållningsprincipen har avseende råvaror och produkter ett nära samband med kretsloppsprincipen. Bästa effekt nås i samband med konstruktion och tillverkning. Principerna tillämpas exempelvis genom att en resurs- och energisnål process används och genom återanvändning eller återvinning, varigenom ett material kan komma till ny användning eller förvandlas till ny råvara. Då minskas behovet att förbruka ändliga naturresurser så att dessa räcker även för kommande generation. Det är även angeläget att minska avfallsmängderna och därmed omfattningen av deponier liksom belastningen av skadliga ämnen på mark och vatten. Förutom att hushålla med råvaror är det av betydelse att hushålla med energi. Därför bör alla verksamhetsutövare ha en effektiv energianvändning och hushålla med energi.36 Av 2 kap. 4 § framgår att verksamheter och åtgärder ska lokaliseras till platser som är lämpliga med hänsyn till miljö- balkens mål och där minsta intrång och olägenhet för människors hälsa och miljön uppkommer. Verksamheter eller åtgärder ska således lokaliseras till platser som är lämpliga. Lämplighetsbedömningen bör ske med utgångspunkt i balkens syfte, de grundläggande och särskilda hushållningsbestämmelserna samt förekommande miljökvalitetsnormer.37 Slutligen finns en skälighetsregel i 2 kap. 7 § . Den innebär att hänsynsreglerna ska tillämpas under förutsättning att det inte kan anses vara orimligt att uppfylla dem. Vid denna bedömning ska särskilt beaktas nyttan av skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått jämfört med kostnaderna för sådana åtgärder. En sådan avvägning får emellertid aldrig leda till att en miljökvalitets- norm åsidosätts. I motiven anges att hänsynsreglerna måste tillämpas så att inte orimliga krav ställs på verksamhetsutövaren med hänsyn till den effekt skyddsåtgärderna och försiktighetsmåtten kommer att ha på 1997/98:45 del 1 s. 222. 1997/98:45 del 1 s. 219. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet miljön och kostnaderna för dessa åtgärder. Någonstans går en gräns där marginalnyttan för miljön inte uppväger de kostnader som läggs ned på försiktighetsmåtten.38 Vad gäller bedömningen av var gränsen går för vad som kan anses vara en orimlig kostnad är utgångspunkten att tillämpningen av bestämmelser ska ske för att tillgodose miljöbal- kens mål. Huruvida kostnaden för en åtgärd är orimlig ska bedö- mas framför allt med hänsyn till miljönyttan som åstadkoms genom åtgärden. Vad gäller yrkesmässig verksamhet ställs krav på att bästa möjliga teknik ska tillämpas. I dessa fall utgår bedömningen av vad som är ekonomiskt rimligt från branschförhållanden och inte den aktuella verksamhetsutövarens betalningsförmåga39. En annan bärande princip i ger uttryck för att den som förorsakar miljöstörningar också har att bekosta nödvändiga åtgär- der som behövs för att förebygga eller avhjälpa olägenheter och fastslogs redan i samband med miljöskyddslagens tillkomst. Prin- cipen är internationellt vedertagen och går under beteckningen PPP (Polluter Pays Principle).40 Principen att det är förorenaren som ska betala innebär inte endast ett ansvar för att förebygga skador och olägenheter utan innebär också ett ansvar för den som har orsakat att skada eller olägenhet har uppkommit för miljön, att avhjälpa sådan skada. Skyldigheten för avhjälpandet bör i princip kvarstår till dess olägenheterna har upphört oavsett om verksamheten lagts ned eller överlåtits. 10 kap. tillämpas på mark och vattenområden samt byggnader och anläggningar som är så förorenade att det kan medföra skada eller olägenhet för människors hälsa och miljö. Efterbehandlingsansvaret innebär således att den ansvarige i skälig omfattning ska utföra eller bekosta de efterbehandlings- åtgärder som på grund av föroreningar behövs för att förebygga, hindra eller motverka att skada eller olägenhet uppstår för män- niskors hälsa eller miljön. 1997/98:45 del 1 s. 232. 1997/98:45 del 1 s. 232. 1997/98:45 del 1 s. 213. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet Lagstiftaren har ansett att skyldigheten i princip bör kvarstå till dess olägenheterna har upphört oavsett om verksamheten lagts ned eller överlåtits. Det ansvar som avses i förevarande bestämmelse är en skyldighet att avhjälpa skador och olägenheter antingen genom praktiskt handling eller genom finansiering av sådana åtgärder. I många fall kan ett bättre resultat uppnås genom att skyldigheten får avse ett kostnadsansvar.41 saknar en enhetlig definition av vem som är förore- naren och i förlängningen vem som faktiskt är ansvarig. I 10 kap. 2 § utpekas dock som ansvarig för efterbehandling den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till föroreningen (verksamhetsutövaren). Ny väg- ledande praxis saknas, men har i sin tidigare verksamhet tagit ställning i frågan. Det avgörande för nämndens praxis avseende verksamhetsutövar- ansvaret synes ha varit vem som faktiskt och rättsligt har möjlighet att ingripa.42 Den som kan kontrollera verksamheten är således verksamhetsutövaren. I den mån kunskap om sambandet mellan verksamheten och olägenheten saknas, men det finns skäl att anta att ett samband likväl föreligger, bör bristen på bevisning om orsakssamband inte frita verksamhetsutövaren från skyldigheten att vidta de åtgärder som skäligen kan krävas. Även om verksamhetsutövaren har följt gällande tillstånd för verksamheten kan han åläggas ett efter- behandlingsansvar. Den omständigheten att tillståndet följs kan emellertid påverka skälighetsbedömningen i 10 kap. 4 § miljö- balken. I förarbetena anges att det vid skälighetsbedömningen bör vägas in om verksamheten har bedrivits på ett accepterat sätt och med iakttagande av de villkor som gällt för verksamheten.43 Om någon verksamhetsutövare inte står att finna, då denne t.ex. har upphört som juridisk person, går efterbehandlingsansvaret över till fastighetsägaren om denne för förvärvet kände till eller borde ha upptäckt föroreningarna, 10 kap. 3 § . Här förutsätts således ett förvärv för att en fastighetsägare ska anses subsidiärt ansvarig. I de fall då en verksamhetsutövare har haft nyttjanderätt till en fastighet och verksamhetsutövaren av någon anledning upphör kan en fastighetsägare endast i undantags- 1997/98:45 del 1 s. 234. 42SOU 2006:39 s. 108. 1997/98:45 del 2 s. 121. Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet fall åläggas att stå för kostnader för utredning eller efterbehand- ling.44 Efterbehandlingsansvaret enligt kapitel 10 gäller inte miljö- skador som omfattas av lagen (2010:000) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. 4.6.8Tillsynen över efterlevnaden av Bestämmelser om tillsynen över efterlevnaden av finns i 26 kap. samt från i miljötillsyns- förordningen (2011:13). Tillsynen ska säkerställa syftet med Tillsynen ska säkerställa syftet med och föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. ska för detta ändamål på eget initiativ eller efter anmälan i nödvändig utsträckning kontrollera efterlevnaden av samt före- skrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. ska dessutom, genom rådgivning, information och liknande verksamhet, skapa förutsättningar för att balkens ändamål ska kunna tillgodoses. ska fortlöpande bedöma om villkoren i ett tillstånd till miljöfarlig verk- samhet är tillräckliga. Om tillsynsmyndigheten finner att inte är tillräckliga ska myndigheten på eget initiativ ansöka om prövning av villkoren hos miljödomstolen eller ta upp frågan om att ändra eller upphäva villkor. En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall. Beslut om förelägganden eller förbud får förenas med vite. Har tillsynsmyndigheten meddelat ett före- läggande eller ett förbud och det inte blir åtlytt, ska krono- fogdemyndigheten efter ansökan av tillsynsmyndigheten verkställa dess beslut. Verksamhetsutövarens kontroll och miljörapport Den som bedriver verksamhet ska fortlöpande planera och kontrol- lera verksamheten för att motverka eller förebygga sådana verk- ningar. Verksamhetsutövaren ska också genom egna undersök- 44 Se 10 kap. 5 § och 8 § 2 st . Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet ningar eller på annat sätt hålla sig underrättad om verksamhetens eller åtgärdens påverkan på miljön. Vidare ska verksamhetsutövaren lämna förslag till kontrollprogram eller förbättrande åtgärder till tillsynsmyndigheten, om tillsynsmyndigheten begär det. Om en miljöfarlig verksamhet omfattas av tillståndsplikt ska den som utövar verksamheten lämna en miljörapport till den tillsynsmyndighet som utövar tillsynen över verksamheten. I ska redovisas de åtgärder som har vidtagits för att uppfylla villkoren i ett tillståndsbeslut och resultaten av dessa åtgärder. får förelägga den som bedriver verksamhet att lämna de uppgifter och handlingar som behövs för tillsynen. Verk- samhetsutövaren är också skyldig att utföra sådana undersökningar av verksamheten och dess verkningar som behövs för tillsynen. Misstanke om brott ska anmälas ska anmäla överträdelser av bestämmelser i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken till polis- eller åklagarmyndigheten, om det finns misstanke om brott. ansvarar även för annan tillsyn enligt . Vem som har tillsynsansvaret anges i miljötillsynsförordningen (2011:13). är operativ tillsynsmyndighet enligt i frågor som rör verksamhet med joniserande och icke- joniserande strålning, dvs. kärnteknisk verksamhet enligt kärn- tekniklagen och verksamhet med strålning enligt strålskyddslagen. är också tillsynsvägledande myndighet enligt i frågor som rör verksamhet med joniserande och icke-joniserande strålning. ansvarar för annan tillsyn enligt . är också tillsynsmyndighet för större anläggningar för mellanlagring av farligt avfall i form av elektriska och elektro- niska produkter som innehåller radioaktiva ämnen dvs. brand- varnare eller rökdetektorer. Kommunerna utövar tillsyn enligt balken över sådan användning av mark, byggnader eller anläggningar som kan medföra olägenhet Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet för omgivningen av joniserande eller ickejoniserande strålning och som inte kräver tillstånd enligt miljöbalken.45 4.7Lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finansieringslagen) All kärnteknisk verksamhet omfattas av de allmänna skyldigheterna i kärntekniklagen vad gäller bl.a. omhändertagande av avfall och avveckling av anläggningar. Lagen (2006:647) om finansiella åtgär- der för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet (finansieringslagen) innehåller därför finansieringsbestämmelser som är i huvudsak desamma för samtliga tillståndshavare, såväl reaktorinnehavare som innehavare av andra kärntekniska anlägg- ningar. Det primära syftet med ett finansieringssystem är att säkra finansieringen av tillståndshavarnas kostnader för hantering och slutförvaring av verksamhetens restprodukter och avveckling och rivning av de kärntekniska anläggningarna samt den forskning och utveckling som krävs för att uppnå detta. Syftet är att så långt som möjligt minimera risken för att staten tvingas stå för kostnader som omfattas av tillståndshavarnas betalningsansvar. Reaktorinnehavarna är skyldiga att betala en avgift (kärnavfalls- avgift) för att finansiera framtida kostnader för slutförvaring av använt kärnbränsle, långlivat kärnavfall som genererats till följd av driften av kärnkraftsreaktorerna samt avveckling och rivning av kärnkraftsreaktorerna och andra kärntekniska anläggningar. Kärnavfallsavgifterna får tas ut för de kostnader som omhänder- tagande av avfall och avveckling och rivning av kärntekniska anläggningar genererar ända tills avfallet är placerat i slutligt förvar. Finansieringslagen innehåller inte några närmare bestämmelser om hur avgifternas storlek ska beräknas utan dessa återfinns i förordningen (2008:715) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet. Av förordningen framgår t.ex. att reaktorinnehavare ska upprätta en kostnadsberäkning som ligger till grund för beräkning av kärnavfallsavgiften. I kostnadsberäkningen är en utgångspunkt att varje reaktor som inte permanent tagits ut drift har en total 45 Jfr 26 kap. 3 § . Lagstiftningen på kärnteknik- och strålskyddsområdet Den återstående driftstiden ska alltid antas vara . Utgångspunkten för finansieringen av omhändertagandet av kärnavfall är att kärnkraftsindustrin ska stå för kostnaderna. Grun- den i kärnavfallsprojektets finansiering, såvitt avser kärnkraftsreak- torerna, är fyra fonder.