sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Av behovs- och proportionalitetsprinciperna följer givetvis att ett kvarhållande inte får ske än det finns behov av och att ingreppet måste stå i rimlig proportion till ändamålet med åtgärden. 16.5.2Kvarhållande i avvaktan på myndighetsbeslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning Förslag: Det ska i lag regleras en uttrycklig rätt för en polisman att hålla kvar en person i avvaktan på att ett myndighetsbeslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inhämtas. I direktiven anges endast att utredningen ska överväga behovet av uttryckliga lagbestämmelser om polismans rätt att inskränka en persons rörelsefrihet i avvaktan på myndighetsbeslut om kropps- visitation. Även när det gäller kroppsbesiktning finns det dock anledning att överväga om det bör finnas en lagreglerad möjlighet att kvarhålla någon för att inhämta ett myndighetsbeslut. Detta mot bakgrund av att den i föregående avsnitt berörda bestäm- melsen i 28 kap. 12 § tredje stycket RB om kvarhållande av den som ska kroppsbesiktigas endast gäller när ett beslut har fattats. Om det finns behov av att införa en bestämmelse om kvarhållande i avvaktan på beslut om kroppsvisitation bör det finnas motsvarande behov när det gäller kroppsbesiktning. Utredningens överväganden när det gäller behovet av en uttrycklig reglering om kvarhållande i avvaktan på myndighetsbeslut omfattar därför såväl kropps- visitation som kroppsbesiktning. För såväl kroppsvisitation som kroppsbesiktning är regleringen utformad så att en polisman är behörig att besluta om tvångsmedlet endast om det är fara i dröjsmål (28 kap. 13 § första stycket andra meningen RB). Huvudregeln är i stället att beslut om kropps- visitation och kroppsbesiktning fattas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (28 kap. 4 § första stycket och 13 § första stycket RB). Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning Om en polisman gör bedömningen att en person bör kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas och det inte kan anses föreligga fara i dröjsmål, ska han eller hon alltså inhämta ett beslut om tvångsmedlet från behörig förundersökningsledare. Någon befogenhet för polismannen att i denna situation hålla kvar personen i syfte att avvakta myndighetsbeslutet finns inte (här bortses från de fall där det finns någon annan grund för ett frihetsberövande, såsom gripandeskäl). I praktiken synes dock sådana kvarhållanden förekomma (se JO:s beslut , dnr 4887-1997, s. 8). Den tidsrymd som en person kan behöva kvarhållas i avvaktan på ett beslut av behörig beslutsfattare torde visserligen vara väldigt kort; i princip den tid det tar polismannen att ringa upp förundersökningsledaren, kort föredra omständighet- erna och därefter få ett beslut. Med hänsyn till att ett kvarhållande innebär en begränsning av de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna bör det, enligt utredningens mening, dock inte få förekomma att sådana kvarhållanden sker utan stöd i lag. Det anförda talar för att det bör införas en särskild regel som uttryckligen ger en polisman befogenhet att hålla kvar en person i avvaktan på att ett myndighetsbeslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inhämtas. Införs det inte en sådan regel finns det vidare risk för att det i lagtexten uppställda kravet på att det ska föreligga fara i dröjsmål för att polisman ska ha befogenhet att själv besluta om tvångs- medlet kommer att urholkas. Följden av att en polisman inte har befogenhet att kvarhålla en person i avvaktan på beslut av behörig befattningshavare kan nämligen bli att det alltid anses föreligga fara i dröjsmål när en polisman bedömer att en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning bör göras (se JO:s beslut , dnr 4887- 1997). Genom att införa en uttrycklig befogenhet för en polisman att kvarhålla en person i avvaktan på beslutet om tvångsmedlet, skapas en praktisk möjlighet att inhämta beslut från den enligt huvudregeln i 28 kap. 4 § RB behöriga beslutsfattaren. Mot bakgrund av det anförda föreslår utredningen att det i lag ska regleras en uttrycklig rätt för en polisman att kvarhålla en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kropps- besiktning. Eftersom det ligger i sakens natur att det endast är mycket kortvariga kvarhållanden som avses, finns det enligt utredningens mening inte skäl att i bestämmelsen ange någon längsta tid som kvarhållandet får pågå. Om det tar än 10– att inhämta ett myndighetsbeslut om kroppsvisitation Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning eller kroppsbesiktning, kan det anses föreligga fara i dröjsmål (se , Straffprocessuella tvångsmedel, 2009, s. 566 ff.). Polismannen har då själv rätt att besluta om tvångsmedlet. 16.5.3Medföljande och medtagande till kroppsvisitation eller kroppsbesiktning Förslag: Det ska i lag föreskrivas dels att den som ska kropps- visiteras eller kroppsbesiktigas är skyldig att följa med till den plats där åtgärden ska genomföras, dels att en polisman har befogenhet att ta med den som vägrar att följa med till en sådan plats. För att uppfylla bestämmelserna i 28 kap. 13 § andra och tredje stycket RB om verkställighet av kroppsbesiktning och kropps- visitation (att förrättning som är av mera väsentlig omfattning ska genomföras inomhus och i avskildhet, att endast vissa person- kategorier får genomföra vissa förrättningar avseende kvinnor, m.m.) har polisen ofta behov av att ta med den som ska kropps- besiktigas till en annan plats än den där det initiala ingripandet skett. Behovet av att ta med den som ska kroppsvisiteras till en plats där åtgärden kan genomföras är betydligt mindre, eftersom kropps- visitation i regel torde kunna genomföras direkt på platsen för ingripandet. Även när det gäller kroppsvisitation är det dock i vissa fall nödvändigt att den som åtgärden avser följer med till en annan, oftast näraliggande, plats där verkställighet kan ske. Så kan vara fallet för att kroppsvisitationen innefattar en noggrannare kontroll av kläderna eller för att det blir aktuellt att låta den som ska visiteras ta av sig kläderna. Det kan också finnas behov av att ta med den som ska kroppsvisiteras till en plats där det finns en person som får genomföra åtgärden. (Dessa situationer har berörts närmare i utredningens överväganden angående behovet av att kvarhålla en person i syfte att genomföra en beslutad kropps- visitation, se avsnitt 16.5.1.) Regleringen om kroppsbesiktning och kroppsvisitation innehåller inga bestämmelser som uttryckligen ger en polisman rätt att ta med den som nämnda tvångsmedel ska vidtas mot till en plats där åtgärden kan genomföras. Frågan är om det behövs sådana Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning bestämmelser eller om en polisman ändå kan anses ha sådan befogenhet. Som redogjorts för i avsnitt 16.4 har denna fråga berörts i flera sammanhang. Å ena sidan har uttalat att det av en lagstadgad rätt att använda ett tvångsmedel i åtskilliga fall måste följa en befogenhet att också vidta visst ingrepp eller andra åtgärder som är nödvändiga för att rätten att bruka tvångsmedlet inte ska bli ändamålslös (se bet. 1983/84:JuU27 s. 40 f.). En rätt för polisen att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till en plats där åtgärden kan genomföras skulle i så fall inrymmas i rätten att bruka dessa tvångsmedel. Å andra sidan har Polisrätts- utredningen ansett att det med hänsyn till kravet på lagstöd för inskränkningar i de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna bör införas uttryckliga bestämmelser om medtagande till kropps- besiktning och kroppsvisitation (se SOU 1995:47 s. 342). JO har instämt i bedömningen av att det behövs en sådan reglering (se JO 2001/02 s. 76, s. 88, och JO:s beslut , dnr 4769-1999). En fråga som aktualiseras är hur medtagande av en person förhåller sig till kvarhållande av en person. Det skulle kunna hävdas att rätten att kvarhålla någon innefattar en rätt att också ta med denne. Visst stöd för ett sådant synsätt kan hämtas från förarbetena till bestämmelsen i 28 kap. 12 § tredje stycket RB om kvarhållande av den som ska kroppsbesiktigas. I förarbetena nämndes inte något om att kvarhållandet inte skulle kunna inrymma en befogenhet att också ta med den som ska undersökas. Däremot anförde departe- mentschefen att regeln är avsedd för just den tidsutdräkt som kan följa av t.ex. transporter (prop. 1993/94:24 s. 51). Polisrätts- utredningen ansåg dock att ordalydelsen i bestämmelsen i 28 kap. 12 § tredje stycket RB inte gav stöd för att också ta med den som enligt bestämmelsen får kvarhållas (SOU 1995:47 s. 342). En omständighet som talar för att rätten att kvarhålla någon inte kan anses omfatta även en rätt att medta denne är att det i 23 kap. RB, när det gäller förhör, finns bestämmelser om såväl skyldighet att stanna kvar för förhör (9 §) som medföljande och medtagande till förhör (8 §). Sammanfattningsvis råder det stor tveksamhet om vilket rättsligt stöd som finns för en polisman att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till en plats där åtgärden kan genomföras. Att det finns behov för en polisman att göra sådana begränsningar av rörelsefriheten för den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas står dock klart (se inledningen till detta Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning Eftersom det, med hänsyn till legalitetsprincipen, inte bör finnas oklarheter när det gäller befogenheter som rör inskränkning- ar av grundlagsskyddade fri- och rättigheter, utgör den tveksamhet som finns angående lagligheten av de aktuella medtagandena ett starkt skäl att uttryckligen reglera en polismans befogenheter att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas. Att en sådan befogenhet är lagfäst när det gäller förhör talar också för en reglering. Utredningen föreslår därför att polismans befogenhet att ta med en person till kroppsvisitation eller kroppsbesiktning ska regleras i lag. Utredningen anser att bestämmelsen bör utformas på liknande sätt som bestämmelsen i 23 kap. 8 § RB, dvs. som en skyldighet för den enskilde att följa med och, om denne vägrar, en rätt för polis- mannen att ta med honom eller henne. Bestämmelsen om medföljande och medtagande ska inte gälla i avvaktan på beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, utan endast när sådana beslut har fattats. 16.5.4Befogenheter för tjänstemän vid och i samband med kroppsvisitation m.m. Förslag: Tjänstemän vid och ska ges samma lagreglerade befogenheter som en polisman föreslås få att hålla kvar en person i avvaktan på ett myndighetsbeslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning samt att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden kan genomföras. I den mån tjänstemän vid andra brottsutredande myndigheter än polismyndigheterna har rätt att fatta beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning samt att verkställa beslut om sådana tvångsmedel, har de samma behov som en polisman att få hålla kvar en person i avvaktan på ett myndighetsbeslut samt att få ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till en plats där åtgärden kan genomföras. De brottsutredande myndigheter som berörs är och . För att de befogenheter som utredningen i de föregående avsnitten har föreslagit ska lagregleras för polismän även ska gälla för tjänstemän vid och måste det Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning införas särskilda bestämmelser om detta i de lagar som reglerar de sistnämndas brottsutredande befogenheter. Regleringen av de brottsutredande befogenheterna för tjänste- män vid och finns bl.a. i lagen (2000:1225) om straff för smuggling och lagen (2008:322) om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott. När det gäller väntas regeringen , med anledning av de förslag som lades fram i betänk- andet rättsliga befogenheter (SOU 2008:55), föreslå att de brottsutredande befogenheter som regleras i andra lagar än de båda nämnda ska samlas i en och samma lag (se närmare om detta i avsnitt 15.4.8). Såväl smugglingslagen (27 §) som lagen om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott (8 §) innehåller bestämmelser om att en tjänsteman vid eller , när det gäller de brott som lagen avser, har samma befogenhet som en polisman har enligt 28 kap. 13 § RB att besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning (dvs. vid fara i dröjsmål). Utredningen föreslår att det i dessa paragrafer görs ett tillägg som innebär att tjänstemännen också får samma befogenhet som en polisman att hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning samt att ta med den som ska bli föremål för sådan tvångsåtgärd till den plats där den ska genomföras. Den nya lag om befogenheter som är under utarbetande bör också innehålla en uttrycklig reglering av de aktuella befogenheterna. 16.5.5Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning av barn som misstänks för brott Förslag: De av utredningen föreslagna bestämmelserna om kvarhållande och medtagande i samband med kroppsvisitation och kroppsbesiktning ska gälla även när sådana åtgärder företas mot barn . Som redogjorts för i avsnitt 16.2 finns det i LUL särskilda bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning av barn som misstänks för brott. Frågan är om utred- Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning ningens förslag att i 28 kap. RB införa uttryckliga bestämmelser om rörelseinskränkningar vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning (se avsnitt 16.5.1–16.5.3) innebär att regleringen i LUL bör kompletteras i något eller några avseenden. Med LUL förhåller det sig på liknande sätt som med 28 kap. RB i dess nuvarande lydelse. Det finns alltså en bestämmelse om kvarhållande i syfte att genomföra en beslutad kroppsbesiktning (se 36 c § LUL och 28 kap. 12 § tredje stycket RB), men det saknas uttryckligt lagstöd för andra rörelseinskränkningar i samband med kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Utredningen har i sina överväganden i avsnitt 16.5.1–16.5.3 beträffande regleringen i 28 kap. RB kommit fram till att polisen har behov av att få kvarhålla en person, dels i syfte att genomföra en beslutad kroppsvisitation, dels i avvaktan på att ett myndighets- beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inhämtas. Dessutom har utredningen konstaterat att polisen har behov av att kunna ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden ska genomföras. Ett motsvarande behov måste finnas när det gäller kroppsvisitation och kroppsbesiktning av barn . Det bör därför finnas uttryckligt lagstöd för att även för dessa kunna begränsa rörelsefriheten på angivet sätt vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning. I 36 f § LUL stadgas att mot den som är får endast de tvångsmedel användas som är angivna i LUL, 23 kap. 7– 9 §§ RB eller annan författning där det uttryckligen föreskrivs att tvångsmedlet får användas mot den som är . Utredningens bedömning är att det med hänsyn till denna bestämmelse inte är tillräckligt att i LUL ha en mer allmän hänvisning till bestämmelserna i 28 kap. RB om kroppsvisitation och kroppsbesiktning (se t.ex. 36 § LUL där det bl.a. föreskrivs att mot den som är misstänkt för att ha begått ett brott får, om det finns särskilda skäl, företas kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 28 kap. RB). Utredningen föreslår därför att det i LUL ska införas bestämmelser som uttryckligen anger att de nya bestämmelserna i om kvarhållande och med- tagande i samband med kroppsvisitation och kroppsbesiktning ska gälla även vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning som företas med stöd av LUL mot barn . I ett avseende bör dock regleringen i LUL innehålla en avvikelse från den som utredningen föreslår ska införas i , nämligen vad angår den tid som ett barn får Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning kvarhållas för att en kroppsvisitation ska kunna genomföras. Enligt förslaget till bestämmelse i 28 kap. RB får den som ska kropps- visiteras hållas kvar för ändamålet . Den tid som ett barn får kvarhållas för att en kroppsvisitation ska kunna genomföras bör inte uppgå . Förslag: De föreslagna bestämmelserna ska träda i kraft . Efter sedvanlig remissbehandling m.m. bör de nya bestämmelser som utredningen föreslår kunna träda i kraft . Den föreslagna rätten till ersättning för egendom som skadats i samband med teknisk undersökning bör inte gälla för skador som uppstått före ikraftträdandet. Det krävs därför ingen övergångs- bestämmelse i denna del. Enligt utredningens bedömning finns det inte heller i övrigt något behov av övergångsbestämmelser. Bedömning: Förslaget om inspelning av förundersöknings- förhör väntas leda till kostnader för investeringar i inspelnings- utrustning m.m. hos de brottsutredande myndigheter som håller förhör. I 14 § kommittéförordningen (1998:1474) anges att om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för staten, kommuner eller landsting, ska utredningen föreslå en finansiering. En av de frågor som utredningen har behandlat i betänkandet är i vilken utsträckning det bör vara obligatoriskt att spela in förhör under förundersökning (avsnitt 9.2). Av de ca en miljon förundersökningsförhör som genom- förs är det uppskattningsvis endast några procent som spelas in med både ljud och bild. Det är framför allt förhör med barn som dokumenteras på detta sätt, men i viss mån även förhör med målsäganden i utredningar om grov kvinnofrids- kränkning och liknande. Att förhör dokumenteras genom inspelning av enbart ljudet är däremot betydligt vanligare. Hur mycket vanligare är dock svårt att uppskatta, eftersom det synes variera i hög grad mellan olika myndigheter, liksom inom en och samma myndighet, i vilka situationer ljudinspelning görs. Enligt utredningens mening bör förhör under förundersökning spelas in i större utsträckning. Med hänsyn till de nackdelar som följer med en långtgående skyldighet att spela in förhör, bl.a. i form av ökade kostnader och praktiska svårigheter, har dock utredning- en bedömt att det inte bör vara obligatoriskt med inspelning. Utredningens förslag till reglering innebär i stället att det i varje enskilt fall ska göras en bedömning av om det är motiverat att spela in förhöret. Om förhöret ska spelas in med enbart ljud eller med både ljud och bild ska också avgöras från fall till fall. Utredningen bedömer att den reglering som föreslås kommer att medföra att det blir betydligt vanligare än att förhör spelas in och att den största ökningen kommer att avse ljudupptagningar. Utredningens uppfattning är att det kommer att bli nödvändigt för de brottsutredande myndigheterna att anskaffa ytterligare inspelningsutrustning om fler förhör ska spelas in. Utrustningen som köps in bör vara kompatibel med den som finns på domstolarna, så att det blir möjligt att spela upp inspelningarna där. För att förhör som hålls på fältet i samband med ett ingripande ska kunna spelas in, bör t.ex. polisfordon i så stor utsträckning som möjligt vara försedda med mobil inspelningsutrustning. Det totala antalet bilar som brukas av polisen uppgår till mellan 2 500 och 3 000. Kostnaden för att förse en av dessa med utrustning som kan användas för att spela in såväl ljud och bild som enbart ljud kan beräknas till om utrustningen ska innefatta programvara som kan visa att inspelningen inte har förvanskats. Utan sådan programvara kan kostnaden för att utrusta en bil uppskattas till . Utrustning som enbart spelar in ljud kostar klart mindre. Den beräknade kostnaden för sådan utrustning är per bil. Till kostnaden för inköp av utrustning kommer löpande kostnader för drift och underhåll. Ett rimligt antagande är dock att det inte kommer att finnas behov av att anskaffa inspelningsutrustning till samtliga polisbilar. Detta mot bakgrund av att en del av dessa är försedda med inspelningsutrustning av något slag. Även den inspelningsutrustning som finns på t.ex. polisstationer kommer sannolikt att behöva kompletteras för att fler förhör ska kunna spelas in. Hos polisen finns det uppskattningsvis 440 förhörsrum och i omkring 160 av dessa finns det fast utrustning för att spela in ljud och bild. Kostnaden för att anordna ett nytt förhörsrum med fast inspelningsutrustning beräknas uppgå till ca . Liksom när det gäller mobil utrustning tillkommer löpande kostnader för drift och underhåll. hålls polisförhör inte i särskilda förhörsrum utan på andra ställen, t.ex. på utredarens tjänsterum. Även på dessa rum finns det redan i viss utsträckning mobil inspelningsutrustning som kan användas vid sådana förhör. Utredningens förslag medför dock ett ökat behov av sådan mobil inspelningsutrustning. Då gäller vad som anförts ovan angående kostnaden för inköp m.m. av en mobil enhet. Sammantaget gör utredningen bedömningen att förslaget om inspelning av förhör kommer att medföra kostnader för att anskaffa ytterligare teknisk utrustning och för att anpassa förhörs- rummen. Eftersom förslaget innebär att det beträffande varje enskilt förhör ska göras en bedömning av om det är motiverat med inspelning, är det enligt utredningens mening inte meningsfullt att göra några rimliga antaganden om hur frekvent inspelning av förhör kommer att bli. Med hänsyn härtill och till att det är oklart vilken inspelningskapacitet som finns , kan utredningen inte göra några mer exakta beräkningar av vilken kostnad för ny utrustning m.m. som förslaget kommer att medföra. Behovet av att anskaffa ytterligare inspelningsutrustning m.m. är inte heller akut i det inledande skedet. Det bör i stället vara möjligt att successivt komplettera den befintliga utrustningen vartefter det visar sig hur stort behovet av ytterligare utrustning faktiskt är. Förslaget om att förhör under förundersökning i större utsträckning ska spelas in kommer också att medföra ekonomiska konsekvenser i form av ökade lagringskostnader för inspelningarna. Lagringskostnaderna för digitala ljud- och bildinspelningar är avsevärt högre än för digitala ljudinspelningar. detta är att en ljud- och bildupptagning tar ungefär femton gånger mer lagringsutrymme i anspråk än en ljudupptagning. Dessutom gäller för ljud- och bildupptagningar att de ska bevaras utan bortre tidsgräns, medan ljudupptagningar av polisförhör aldrig behöver bevaras . Då utredningens förslag främst väntas leda till att fler förhör dokumenteras genom ljudinspelning, kommer den ökning av lagringskostnaden som förslaget medför sannolikt inte att bli särskilt stor. En påtaglig ökning av antalet ljud- och bild- inspelningar skulle dock medföra kraftigt ökade lagringskostnader. Om samtliga förundersökningsförhör skulle komma att spelas in, varav med både ljud och bild och övriga med enbart ljud, skulle den totala lagringskostnaden för dessa uppgå till . Lagringskostnaden upphör inte , utan ackumuleras upptagningarna bevaras, vilket för ljudupptagningar innebär längst och för ljud- och bild- upptagningar obegränsad tid enligt nuvarande regler. Utredningens förslag påverkar inte skyldigheten att göra utskrifter från förhör. Även fortsättningsvis ska gälla att alla förhör som är av betydelse för utredningen ska skrivas ut i samman- fattning eller i sin helhet. Detta gäller oavsett om förhören spelas in eller inte. Kostnaderna för utskrifter av förhör förväntas därför inte öka till följd av utredningens förslag, såvida inte en följd av regleringen om inspelning blir att fullständiga utskrifter görs i större utsträckning än .