sou · GZB368 · 2011-10-21 00:00:00 — Mot denna bakgrund krävs det alltså inga lagstiftningsåtgärder med anledning av artikel 23 i Sol- vens II-direktivet. Eftersom artikel 23 innehåller delvis ny terminologi måste de nuvarande föreskrifterna från ändras. Utredningens bedömning: Bestämmelsen i direktivet om sepa- rat förvaltning av livförsäkringsverksamhet och skadeförsäkrings- verksamhet i försäkringsföretag som bedriver s.k. blandad verk- samhet kräver inga lagstiftningsåtgärder. Skäl för utredningens bedömning: I artikel 74 i Solvens II-direk- tivet finns bestämmelser om särskild förvaltning av livförsäkring och skadeförsäkring i de företag som med stöd av vissa särskilda regler bedriver liv- och skadeförsäkringsverksamhet. Av artikel 74.1 framgår det att förvaltningen i denna typ av företag ska organiseras på ett sådant sätt att livförsäkringsverksamheten hålls avskild från skadeförsäkringsverksamheten. Bestämmelsen har sin motsvarighet i äldre försäkringsdirektiv (artikel 19 konsoliderade livförsäkringsdirektivet). Denna bestäm- melse har i genomförts genom bestämmelser i 4 kap. 7 och 7 kap. 6 §§ FRL. Utredningen föreslår att den nuvarande bestämmelsen i 4 kap. 7 § ska finnas kvar, jfr. 4 kap. 6 § i utredningens författningsförslag. Sammanfattningsvis gör utredningen därför bedömningen att bestämmelserna i artikel 74 inte kräver några ytterligare lagstiftnings- åtgärder. 19.3Tillämplig lag för avtal om direkt försäkring Utredningens bedömning: Bestämmelsen i direktivet om till- lämplig lag för avtal om direkt försäkring kräver ingen lagstift- ningsåtgärd. Skäl för utredningens bedömning: I artikel 178 i Solvens II- direktivet finns en bestämmelse om att varje medlemsstat som inte omfattas av och rådets förordningen (EG) nr 593/2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I) ska till- lämpa bestämmelserna i den förordningen för att fastställa vilken lag som ska vara tillämplig på försäkringsavtal som omfattas av artikel 7 i den förordningen. I nämnda artikel finns lagvals- regler för olika typer av försäkringsavtal. Någon lagstiftningsåtgärd med anledning av artikel 178 behövs inte enligt utredningen, eftersom omfattas av nämnda för- ordning1. Förhållandet mellan I och den nuvarande svenska regleringen kring lagval ligger utanför utredningens uppdrag. 19.4Information till försäkringstagare (livförsäkring) Utredningens förslag: Bestämmelserna i direktivet om infor- mation till livförsäkringstagare ska genomföras genom änd- ringar i myndighetsföreskrifter som får meddelas med stöd av ett justerat bemyndigande i försäkringsrörelselagen. Skäl för utredningens förslag: I artikel 185 i Solvens II-direktivet finns bestämmelser om vilken information som ska lämnas till för- säkringstagare innan ett livförsäkringsavtal ingås. Bestämmelsen har sin motsvarighet i de äldre direktiven (artikel 36 och bilaga III konsoliderade livförsäkringsdirektivet). Bestämmelsen har i huvud- sak genomförts genom myndighetsföreskrifter2, med stöd av ett särskilt bemyndigande i 4 kap.18 § 2 försäkringsrörelselagen. Solvens II-direktivet innebär att det införs ett tillägg när det gäller kraven på information till försäkringstagare livförsäkring. Enligt artikel 185.1 punkt 2 d) ska informationen nu även innehålla en konkret hänvisning till rapporten om verksamhet och solvens, som gör denna information lättillgänglig för försäkringstagaren. Detta tillägg kan enligt utredningen genomföras genom änd- ringar i de nuvarande myndighetsföreskrifterna. Det bör dock här uppmärksammas att kravet på hänvisning till rapporten om verk- samhet och solvens rimligen inte kan träda i kraft före det att för- säkringsföretagen är skyldiga att upprätta en rapport om verksam- het och solvens. Som framgått finns det redan i nu gällande rätt ett bemyndi- gande i 4 kap 18 § 2 FRL. Bemyndigandet gäller för information som ska lämnas enligt den särskilda bestämmelsen om information i 4 kap. 2 § försäkringsrörelselagen. Eftersom bemyndigandet främst handlar om försäkringens villkor och värdeutveckling och därför t.ex. inte självklart kan anses gälla för information om för- 1Såvitt utredningen känner till omfattas inte av I. 2Finansinspektionens föreskrifter om information som gäller livförsäkring och tjänste- pension (FFFS 2011:35). säkringsföretagets finansiella ställning – rapporten om verksamhet och solvens – eller för sådan information som ska lämnas under försäkringens löptid anser utredningen att bemyndigandet bör justeras på ett sådant sätt att det tydligt framgår att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den information som försäkringsföretag ska lämna innan ett för- säkringsavtal ingås och avtalet gäller. 20 Verksamhet över gränserna 20.1Överföring av uppgifter m.m. vid filialetablering Utredningens bedömning: Bestämmelserna om överföring av uppgifter mellan tillsynsmyndigheter i samband med etablering av filial eller generalagentur kräver inga lagstiftningsåtgärder. Skäl för utredningens bedömning: I artikel 146 i Solvens II- direktivet finns bestämmelser om bl.a. överföring av uppgifter mellan tillsynsmyndigheter vid etablering av filial. Enligt artikel 13.11 avses med filial en agentur eller en filial till ett försäkrings- företag. Bestämmelserna har sin motsvarighet i de äldre direktiven (artikel 10 första skadeförsäkringsdirektivet, artikel 32 tredje skade- försäkringsdirektivet, artikel 40 konsoliderade livförsäkringsdirek- tivet). Dessa äldre bestämmelser har genomförts genom bestäm- melser i 3 kap. 2–5 §§ FRL. Bestämmelserna i artikel 146 kräver inga ändringar i de nuva- rande svenska bestämmelserna, eftersom dessa är generellt utformade. 20.2Anmälan från hemmedlemsstaten vid gränsöverskridande verksamhet Utredningens bedömning: Bestämmelserna i direktivet om anmälan från till tillsynsmyndigheten i värd- landet vid svenska försäkringsföretags gränsöverskridande verk- samhet kräver inga lagstiftningsåtgärder. Skäl för utredningens förslag: I artikel 148 i Solvens II-direktivet finns bestämmelser om den anmälan som tillsynsmyndigheten i hem- landet ska göra till tillsynsmyndigheten i värdlandet när ett försäk- ringsföretag i hemlandet avser att bedriva gränsöverskridande verk- samhet i andra länder inom EES. Bestämmelserna har sin mot- svarighet i de äldre direktiven (artikel 16 andra skadeförsäkrings- direktivet, artikel 35 tredje skadeförsäkringsdirektivet, artikel 42 konsoliderade livförsäkringsdirektivet). Dessa äldre bestämmelser har genomförts genom bestämmelser i 3 kap. 17–20 §§ FRL. Bestämmelserna i artikel 146 kräver inga ändringar i de nuva- rande svenska bestämmelserna, eftersom dessa är generellt utformade. 20.3Filialer till försäkringsföretag i tredjeland Utredningens bedömning: Bestämmelserna i direktivet om behandlingen av verksamhet som avser direkt försäkring som bedrivs av inom gemenskapen etablerade filialer eller general- agenturer till försäkringsföretag med huvudkontor utanför gemen- skapen kräver rätt omfattande ändringar i den nuvarande svenska regleringen. Skäl för utredningens förslag: I artikel 162–1671 i Solvens II- direktivet finns bestämmelser om behandlingen av inom gemen- skapen etablerade filialer till försäkringsföretag med huvudkontor utanför gemenskapen. Bestämmelserna gäller endast verksamhet som avser direkt liv- eller skadeförsäkring, jfr. artikel 162.1 där det hänvisas till artikel 2.1 första stycket. Enligt artikel 13.11 avses med filial en agentur eller en filial till ett försäkringsföretag. Delar av bestämmelserna i artikel 162–167 har sin motsvarighet i de äldre direktiven (artiklarna 23–26 och 28a första skadeförsäkringsdirek- tivet, artiklarna 51 och 53–56 konsoliderade livförsäkringsdirekti- vet och artikel 53 tredje livförsäkringsdirektivet. Dessa äldre be- stämmelser har genomförts genom bestämmelser i 4–10 kap. lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänstepensions- instituts verksamhet i (LUFT). Enligt artikel 162 ska filialens verksamhet vara tillståndspliktig. Tillstånd ska ges till försäkringsföretaget, om företaget uppfyller vissa särskilda krav som finns angivna i artikel 162 och 163. De nuvarande svenska bestämmelserna om krav på koncession (till- stånd) finns i 4 kap. LUFT, där det också finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att med- 1 Bestämmelser om filialer till försäkringsföretag med huvudkontor i tredje land finns också i artikel 168–171, men dessa artiklar ingår i den s.k. konsolideringen (se kapitel 5). dela närmare föreskrifter om handlingar som ska fogas till ansökan. Eftersom bestämmelserna i på flera punkter avviker från de nuvarande svenska bestämmelserna krävs rätt om- fattande ändringar av de nuvarande svenska bestämmelserna. Se vidare författningskommentaren till de föreslagna ändringarna i LUFT, avsnitt 26.13. I artikel 164 finns bestämmelser möjlighet att överlåta försäk- ringsbestånd för filialer till försäkringsföretag i tredje land. De nuvarande svenska bestämmelserna om överlåtelse av försäkrings- bestånd från en försäkringsgivare från tredje land finns i 9 kap. Bestämmelserna i artikel 164 kräver följdändringar i de nuvarande svenska bestämmelserna. Följdändringarna är föranledda av att kraven i de tidigare försäkringsdirektiven var kopplade till begreppet solvensmarginal som genom Solvens II-direktivet ersatts med krav kopplade till begreppen medräkningsbar kapital- bas och solvenskapitalkrav. I artikel 165 finns bestämmelser kring försäkringsföretagens försäkringstekniska avsättningar och i artikel 166 bestämmelser om filialens skyldighet att hålla vissa belopp relaterade till kapitalkrav och medräkningsbar kapitalbas. De nuvarande svenska bestämmel- serna om bl.a. deposition, försäkringstekniska avsättningar, sol- venskrav och tillräcklig kapitalbas finns i 5 kap. Bestämmel- serna i artikel 165 kräver följdändringar i de nuvarande svenska bestämmelserna. Följdändringarna handlar i praktiken om att även filialer till försäkringsgivare från tredje land ska tillämpa de nya bestämmelserna om avsättningar, kapitalbas, kapitalkrav och före- tagsstyrning som till följd av Solvens II-direktivet införs för för- säkringsgivare etablerade inom EES. Det krav på deposition som finns ska finnas kvar, men uttryckas och beräknas på ett nytt sätt, se även författningskommentaren i avsnitt 26.13. I artikel 167 finns bestämmelser om vissa särskilda förmåner för försäkringsföretag med huvudkontor utanför gemenskapen som har filialer i fler än en medlemsstat inom gemenskapen. Förmånerna handlar om beräkning av kapitalkrav, deposition och placering av tillgångar. De nuvarande svenska bestämmelser som gäller vid verk- samhet i flera EES-länder finns i 5 kap. 16–18 §§ LUFT. Bestäm- melserna i artikel 167 kräver följdändringar i de nuvarande svenska bestämmelserna. Följdändringarna är föranledda av att kraven i de tidigare försäkringsdirektiven var kopplade till begreppet solvens- marginal som genom Solvens II-direktivet ersatts med krav kopplade till begreppet solvenskapitalkrav. 21Återförsäkring och specialföretag m.m. 21.1Återförsäkring – likvärdighetsbedömningar (ekvivalensbedömningar) Utredningens bedömning och förslag: Bestämmelserna i direk- tivet om kommissionens skyldigheter och möjligheter när det gäller s.k. likvärdighetsbedömningar av solvensordningar som tredjeland tillämpar på återförsäkringsverksamhet behöver inte tas in i lag. Bestämmelsen i direktivet om att återförsäkringsavtal som ingåtts med ett försäkringsföretag med huvudkontor i ett tredje land vars solvensordning av kommissionen bedömts vara likvär- dig med solvensordningen i Solvens II-direktivet ska behandlas på samma sätt som återförsäkringsavtal som ingåtts med företag som har fått tillstånd enligt Solvens II-direktivet ska tas in i svensk lag. Skäl för utredningens bedömning och förslag: I artikel 172.1 i Solvens II-direktivet finns bestämmelser om att kommissionen ska anta genomförandeåtgärder som specificerar kriterierna för att bestämma om den solvensordning som ett tredjeland tillämpar på återförsäkringsverksamheter som bedrivs av företag med huvud- kontor i det tredjelandet är likvärdig med den solvensordning som gäller enligt Solvens II-direktivet. Bestämmelsen riktar sig till kom- missionen, och ska därför inte tas in i svensk lag. Av artikel 172.2 framgår det att kommissionen får – med till- lämpning av det s.k. kommittologiförfarandet och med beaktande av de kriterier som fastställts enligt artikel 172.1 – besluta om huru- vida en solvensordning som tredjeland tillämpar på återförsäkrings- verksamhet som bedrivs av försäkringsföretag med huvudkontor i samma tredjeland är likvärdig med den solvensordning som gäller enligt Solvens II-direktivet. Eftersom beslut som antas av kommis- sionen är direkt gällande i krävs det inga lagstiftnings- åtgärder med anledning av artikel 172.2. Av artikel 172.3 framgår det att återförsäkringsavtal som ingåtts med ett försäkringsföretag med huvudkontor i ett tredje land vars solvensordning bedömts vara likvärdig med solvensordningen i Solvens II-direktivet ska behandlas på samma sätt som åter- försäkringsavtal som ingåtts med företag som har fått tillstånd enligt Solvens II-direktivet. Utredningen har övervägt att genomföra den aktuella bestäm- melsen efter mönster från det tidigare svenska genomförandet av en liknande bestämmelse om behandlingen i av återförsäk- ringsgivare från EES, jfr. 7 kap. 15 § och prop. 2007/08:40 s. 69 ff och s. 109 ff. Av nämnda paragraf framgår det att ett beslut om minskning av avdrag på grund av avgiven återförsäkring inte får ha sin grund i bristande sundhet i återförsäkringsgivarens finanser, om återförsäkringsgivaren är auktoriserad i ett annat land inom EES. Denna bestämmelse skulle kunna kompletteras med att ett sådant beslut inte heller får fattas om återförsäkringsgivaren har sitt huvudkontor i ett tredjeland vars solvensordning bedömts likvärdig med solvensordningen i Solvens II-direktivet. Enligt utredningen skulle det dock kunna ifrågasättas om en sådan svensk bestämmelse är ett tillräckligt genomförande av bestämmelsen i Solvens II- direktivet, och utredningen föreslår därför att bestämmelsen i direktivet tas in i den svenska lagen genom en uttrycklig bestäm- melse om likabehandling. 21.2Förbud mot pantsättning av tillgångar (försäkringsföretag i tredje land) Utredningens bedömning: Bestämmelserna i direktivet om för- bud mot system med bruttoreserver som kräver att tillgångar pantsätts för att täcka ej intjänade och oreglerade ska- dor i de fall då återförsäkraren är ett försäkringsföretag i tredje- land vars solvensordning bedömts vara likvärdig med solvens- ordningen i Solvens II-direktivet kräver ingen lagstiftningsåtgärd. Skäl för utredningens bedömning: I artikel 173 i Solvens II- direktivet finns bestämmelser om förbud mot system med brutto- reserver som kräver att tillgångar pantsätts för att täcka ej intjänade och oreglerade skador i de fall då återförsäkraren är ett för- säkringsföretag i tredjeland vars solvensordning bedömts vara lik- värdig med solvensordningen i Solvens II-direktivet. När motsvarande direktivbestämmelse för återförsäkringsgivare från ett annat EES-land genomfördes i svensk rätt i samband med genomförandet av återförsäkringsdirektivet gjordes bedömningen att det i inte fanns något sådant system med bruttoreserver som avses i bestämmelsen, jfr. 2007/08:40 s. 84, och att bestämmelsen därför inte krävde någon lagstiftningsåtgärd. LUFT finns bestämmelser om att en försäkringsgivare från tredje land ska, som säkerhet för sin försäkringsrörelse i , deponera värdehandlingar i en bank eller ett kreditmark- nadsföretag på det sätt och under de villkor som Finansinspektio- nen bestämmer. Bestämmelserna ändrades senast i samband med genomförandet av Återförsäkringsdirektivet, genom vilket det klar- gjordes att depositionsbestämmelserna för direkt försäkrings- rörelse även skulle gälla vid återförsäkringsrörelse. Att deposi- tionsbestämmelserna alltjämt i grunden ska gälla för all försäkrings- rörelse som bedrivs genom filial till en försäkrings- eller återförsäk- ringsgivare från tredje land följer av artikel 162.2 i Solvens II- direktivet. Som framgått av utredningens förslag till genomförande av den artikeln, se avsnitt 20.3, måste de nuvarande bestämmelserna i 5 kap. LUFT arbetas om med anledning av . Frågan är nu om bestämmelsen i artikel 173 ska anses förbjuda depositionskrav i de fall försäkrings- eller återförsäkringsgivaren har sitt huvudkontor i ett tredje land vars solvensordning bedömts vara likvärdig med solvensordningen i Solvens II-direktivet. Om bestämmelsen är avsedd att innebära krav på ett sådant förbud borde emellertid bestämmelsen i direktivet, enligt utredningen, ha formulerats på ett sådant sätt att den hänvisade till bestämmelserna om deposition i samma direktiv. Eftersom en sådan hänvisning saknas har utredningen valt att tolka bestämmelsen enligt dess ordalydelse, dvs. som ett förbud mot en viss form av system med bruttoreserver. I enlighet med tidigare bedömningar finns det inget sådant system i , och bestämmelsen i artikel 173 kräver därför, enligt utredningen, inga lagstiftningsåtgärder. Utredningens bedömning: Bestämmelserna i direktivet om krav på särskild riskhantering i samband med finansiell återför- säkring behöver inte tas in särskilt i lagen. Skäl för utredningens förslag: Begreppet finansiell återförsäkring1 (på engelska finite reinsurance contracts/activities) förklaras i arti- kel 210.3 i Solvens II-direktivet på följande sätt2; en återförsäkring (på engelska reinsurance) där den explicita maximala potentiella förlusten3 – som kan uppstå överstiger premien för avtalets livs- längd, som det i avtalet antingen tas hänsyn4 till pengars tidsvärde eller finns mekanismer för att utjämna skillnaden i eko- nomiskt åtagande mellan parterna. Risken för förlust ska uppstå genom överföring av en teckningsrisk och en tidsrisk, som båda är betydande. Den potentiella förlusten ska överstiga premien med ett begränsat men betydande belopp. Som en bakgrund till utredningens överväganden och förslag kan här nämnas att finansiell återförsäkring i olika former har fun- nits sedan i vart fall . Finansiell återförsäkring började användas i ökad utsträckning till följd av de kata- strofskador som drabbade den internationella återförsäkringsmark- naden och början av 1990-talet.5 Medan tradi- tionell återförsäkring syftar till att överföra en del av försäkrings- risken från en försäkringsgivare till en återförsäkrare så syftar finansiell återförsäkring i sin ursprungliga form till att skydda ett försäkringsbolags balansräkning och framtida rörelseresultat mot sådana risker som räntefluktuationer, felaktig valutamatchning, felaktiga investeringar etc. Finansiell återförsäkring kan också vara fokuserad på transaktioner som syftar till att lösa sådana problem hos försäkringsgivare som svaga reserver, otillräckligt kapital och stora fluktuationer i riskrörelsen. Finansiell återförsäkring är en av de tekniker som ibland brukar kallas alternativa riskreducerings- 1Huvuddelen av traditionell försäkring baserar riskbedömning och premiesättning på de stora talens lag, dvs. riskutjämning genom spridning av engagemanget över ett stort antal lik- artade risker, av vilka endast ett fåtal drabbas av skador. Den finansiella marknaden tillämpar begreppet finite risk covers, vilket innebär att man sprider individuella risker över tiden. (Återförsäkring, 6:e upplagan (2000), , s. 89). 2Enligt utredningens tolkning av den något svårtillgängliga beskrivningen i den svenska versionen av direktivet. 3uttryckt som den maximala överförda ekonomiska risken. 4som ska vara betydande. 5Återförsäkring, 6:e upplagan (2000), , Ifu. tekniker (på engelska Alternative Risk Transfer). Såvitt utredningen kunnat finna finns det inte någon tydlig gräns mellan traditionell återförsäkring och finansiell återförsäkring. Enligt artikel 210.1 i Solvens II-direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att försäkringsföretag som ingår avtal om finansiell återförsäkring, eller bedriver verksamhet med sådan återförsäkring, på ett tillfredsställande sätt kan identifiera, mäta, övervaka, hantera, kontrollera och rapportera risker som uppstår genom sådana avtal eller verksamheter. Enligt artikel 210.2 får kommissionen, i syfte att säkerställa en harmoniserad behandling av finansiell återförsäk- ringsverksamhet, anta genomförandeåtgärder för att närmare spe- cificera bestämmelserna i 210.1 i fråga om övervakning, hantering och kontroll av risker till följd av finansiell återförsäkringsverk- samhet. Eftersom bestämmelsen i artikel 210.2 inte är riktad till med- lemsstaterna behöver bestämmelsen inte genomföras i svensk rätt. När det gäller bestämmelserna i artikel 210.1 och 210.3 gör utred- ningen följande bedömningar. I samband med det svenska genomförandet av återförsäkrings- direktivet – som innehöll en option som gjorde det möjligt att till- lämpa bestämmelserna i det direktivet på finansiell återförsäkring – gjordes bedömningen att det inte då borde införas några sär- bestämmelser för finansiell återförsäkring eller någon definition av finansiell återförsäkring, jfr. 2007/08:40 s. 120 ff. Ställnings- tagandet grundades bl.a. på att begreppet försäkringsrörelse inte är definierat i FRL och att det därför inte var lämpligt att införa en detaljbestämmelse om att just finansiell återförsäkring skulle anses vara försäkringsrörelse. Utredningen delar i grunden dessa bedöm- ningar. Bestämmelsen i artikel 210.1 skulle visserligen – till skillnad från bestämmelserna i återförsäkringsdirektivet – kunna tolkas som en skyldighet för alla medlemsländer att nu införa uttryckliga bestäm- melser om finansiell återförsäkring. Med en uttrycklig definition skulle det t.ex. bli helt klart att i vart fall den form av finansiell återförsäkring som ryms inom den definition som finns i direktivet får bedrivas av försäkringsföretag. Enligt utredningen ska bestäm- melsen emellertid inte tolkas som en sådan skyldighet, eftersom bestämmelsen handlar om en skyldighet för försäkrings- företag att beakta de särskilda risker som kan finnas vid denna typ av verksamhet. I avsnitt 11 har utredningen föreslagit en bestämmelse om att alla försäkringsföretag ska vara skyldiga att på ett tillfredsställande sätt kunna identifiera, mäta, övervaka, hantera, kontrollera och rapportera alla relevanta risker. Enligt utredningens bedömning innefattar den föreslagna bestämmelse även en skyldighet att ta hänsyn till sådana risker som uppstår vid finansiell återförsäkring, även om detta inte framgår uttryckligen av den föreslagna lag- bestämmelsen. Mot denna bakgrund anser utredningen att den övergripande bestämmelsen i artikel 210.1 om krav på särskild riskhantering i samband med finansiell återförsäkring inte behöver tas in särskilt i den svenska lagtexten. Enligt utredningen saknas det också anledning att i den svenska lagen ta in den definition av finansiell återförsäkring som finns i artikel 210.3, eftersom finansiell återförsäkring såsom den definie- ras i Solvens II-direktivet får anses vara sådan verksamhet som får bedrivas av svenska försäkringsföretag utan att detta behöver anges uttryckligen i lagen. Utredningens förslag: Verksamhet som består i att överta ris- ker från ett försäkringsföretag eller en utländska försäkrings- givare, och som helt finansieras genom emissioner av skuldebrev eller någon annan liknande form av finansiering, för vilken rätten till återbetalning är underordnad skyldigheterna enligt avtalet om riskövertagandet, får drivas bara efter tillstånd. Regeringen får meddela föreskrifter om förutsättningar för till- stånd och villkor för verksamheten. Bakgrund: Av artikel 13.26 i Solvens II-direktivet framgår det6 att ett specialföretag (på engelska special purpose vehicle eller SPV) är ett företag7 – som övertar (på engelska assumes) risker från försäk- ringsföretag.