sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — Restavfall, även kallat verksamhetsavfall, innebär att man vid en verksamhet (av teknisk natur) som biprodukt fått ett oönskat radioaktivt avfall. Till denna kategori hör avfall som huvudsakligen innehåller naturligt förekommande radioaktiva ämnen. Efter och redan tidigare från atmosfäriska kärnvapenprovsprängningar har i tidigare icke naturligt förekommande radioaktiva ämnen blivit naturligt förekommande. Det gäller främst cesium-137, med en halveringstid och som därför kommer att förekomma i mätbara mängder flera generationer framåt. Radioaktivt avfall som innehåller cesium-137 med detta ursprung räknas därför också in i begreppen NORM/TENORM. Biobränsleaska kan innehålla cesium-137. Torvaska kan innehålla cesium-137 och de naturligt förekommande radionukliderna ur uran- och toriumkedjorna. Aktiviteten i bränslena kan ses som naturligt förekommande. Formellt sett är askan att anse som en produkt där aktiviteten har anrikats (om än oavsiktligt) på grund av verksamheten. Alunskiffer är en svart, kerogenrik lerskiffer bildad under stagnanta förhållanden i ett grunt kustnära hav. Alunskiffern underlagras av mellankambrisk lerskiffer och överlagras av ordovicisk kalksten. Den är rik på svavel och tung- metaller, bland annat uran, zink, vanadin, molybden och kadmium. Rödfyr är benämningen på bränd alunskiffer, och förekommer som röda bitar, flagor och aska av skiffer. Det är en restprodukt från bränning av alunskiffer varvid dess innehåll av kerogen och även av olja utnyttjats. Bränning av alunskiffer drevs i i mycket stor industriell skala fram till slutet av 1970- talet för sex ändamål: bränning av kalksten, tillverkning av alun- skiffercement, framställning av alun, tillverkning av alunskiffer- baserad lättbetong (även kallad gasbetong eller blåbetong), fram- ställning av svavel och för framställning av oljeprodukter genom pyrolys av skiffern. Från denna industriella användning finns ett stort antal upplag av rödfyr varav en del är mer än en halv miljon kubikmeter stora. alunskiffer har ett lämpligt lerinnehåll varför den i stor utsträckning har använts, och fortfarande används, som vägbeläggning. Rödfyr har även i viss utsträckning använts som bjälklagsfyllning i byggnader, varvid den kan utgöra en källa till radon och gammastrålning i byggnaden. Rödfyr förekommer också som fyllning och dräneringsbrytande lager under byggnader. Därvid kan den ha transporterats vida från brytningstäkten, rödfyrsfyllning i bjälklag har till exempel upptäcks i Stockholms- området. Ett användningsområde för rödfyr är rödstybb vilken läggs på löparbanor, tennisbanor, fotbollsplaner och travbanor. Vid tillverk- ningen av rödstybb krossas rödfyren till flagor som är mindre än stora. Gruvvarp med uran och torium I många av de svenska järnmalmerna och vid någon enstaka kismalm förekommer mineralisering av uran. Vid de gruvor där järn- eller kismalm brutits finns upplag med varp. I de fall malmen är associerad med uranmineralisering är det vanligtvis endast en mindre del av varpen och oftast bara enstaka varpstycken som består av uranmineraliserat berg. Mängden uran i dessa varpstycken kan vara mycket varierande, från en svag mineralisering på någon tiondels procent uran till eller mer. Ofta är de gruvor där uranmineraliseringar förekommer små eller relativt små och malmbrytningen har för länge sedan upphört. Att gruvorna är små innebär också att volymen varp är begränsad. Hur stark gammastrålningen från ett varpstycke är beror på mängden uran i varpstycket och dess storlek, det kan variera från mindre än 1 μSv/h till mer än 30 μSv/h, vanligtvis dock lägre än 5 μSv/h. De radioaktiva varpstyckena kan ligga glest fördelade i varphögarna kring en gruva eller koncentrerade till vissa delar av högarna. Hur de förekommer beror mycket på hur malmen har brutits och var de radioaktiva partierna fanns i gruvan. Normalt är strålningsnivån inom gruvvarpsområdena genomgående låg (0,1–0,5 μSv/h) med undantag för nivån direkt i anslutning till de enstaka varpstyckena. Men det finns några före detta gruvor vid vilka det finns gott om radioaktiv varp. Avfall från tillverkning av fosforsyra och kalciumfosfat Fosfor används i jordbruket i foder och som gödselmedel. Dessutom används fosfor i den kemiska industrin där fosfor ingår i en stor mängd produkter. I finns betydande fosforreserver i apatitrika järnmalmer i och . utvanns denna apatit men verksamheten har upphört. går apatiten på tipp tillsammans med avfallssand som fås vid anrikningen av järnmalmen. Andra betydande svenska fosforförekomster finns vid vid i , Pålänge vid i och på utanför . Fosfaterna används i jordbruket dels som råfosfat som sprids direkt på odlingsmarken, dels ingående som fosfor i olika konst- gödselmedel. Vid tillverkning av fosfor för konstgödsel, liksom vid renframställning för användning i kemiska produkter går fram- ställningen över flera steg varav det första är att tillverka fosforsyra. Vid tillverkningen av fosforsyra bildas gips som restprodukt. Det radium som finns i apatiten liksom en del av uranet, utfälls i gipset, men huvuddelen av uranet löses i fosforsyran. I flera stora anläggningar för framställning av fosforsyra tillvaratas uranet från fosforsyran för framställning av uran till kärnbränsle och vapen- ändamål. Så dock inte i . Vattenreningsfilter som innehåller radium-226 Filter som används för vattenrening kan i sig ansamla radium-226 och långlivade radondöttrar, speciellt filter som används för rening av järn och mangan i grundvatten från borrade brunnar. Sådana filter är av typ kolfilter, glaukonitfilter och sandfilter. Filtren vara kan rymma filtermassa till mer än en kubikmeter. Ett problem är vad man ska göra med filtren. Aktiviteten och aktivitetsmängden kan vara för hög för att transport av filtret ska vara tillåtet enligt transportbestämmelserna, utan att godset märks, och för deponering på allmän deponi. För icke kärnkraftanknutna fredliga ändamål används metalliskt utarmat uran för dess förmåga att effektivt absorbera gamma- strålning och för sin höga vikt. I sjukvården används utarmat uran där strålning behöver avskärmas, till exempel i strålskärmar, strål- källor av kobolt och transportbehållare för strålkällor. Företag som arbetar med radiografering använder också utarmat uran i trans- portbehållare för till exempel iridiumstrålkällor. Uranets höga densitet utnyttjas när utarmat uran används som motvikter i flygplan. I militära sammanhang används metalliskt utarmat uran för pansarbrytande stridsspetsar12 och som pansar i till exempel stridsvagnar. I det förra fallet är det uranets densitet, hårdhet och kinetiska förmåga att antändas vid stark upphettning som används, i det senare fallet tyngden och hårdheten som gör att projektiler studsar mot pansarplåten. Torium-232 i radioaktiv jämvikt med sina dotterprodukter har en rad goda egenskaper som gör att det har flera användningsområden, bland annat förekommer det i: -legeringar med andra metaller för att göra dessa mera värme- beständiga, till exempel används legering med magnesium i flygplan och missiler, -legeringar med för att höja temperatur och ljusavgiv- ning från glödtråd, -svetselektroder som doppats i torium-nitrat som används vid elsvetsning (tigsvetsning som används för rostfritt stål), -högtemperaturkeramik med smältpunkt vid 3 300 grader Celcius, -glödstrumpor för gaslampor gjorda av rayon som doppats i toriumnitrat, aluminium och berylliumnitrat. 12 Pansarbrytande stridsspetsar används inte i . 7.3.3Frågeställningar i samband med avfallshanteringen Oklarheter kring hantering och slutförvaring av icke kärnkraftanknutet radioaktivt avfall bildade de svenska kärnkraftsföretagen SKB vars uppdrag är att ta hand om allt radioaktivt avfall från kärnkraft- verken. SKB äger och driver två anläggningar, Clab och SFR (se ovan). Även transporter av det radioaktiva avfallet från verken till de olika anläggningarna utförs av SKB. Avfallet transporteras sjövägen på fartyget . Som redovisats ovan kommer radioaktivt avfall även från andra verksamheter än de kärntekniska och kräver en liknande hantering och slutförvaring. Några specifika anläggningar finns inte för detta avfall utan det har uttalats i förarbetena att avfallet bör kunna förvaras i de faciliteter som uppförs av det av kraftindustrin gemensamt ägda bolaget (numera SKB).13 Motsva- rande skrivningar anges även i det tillstånd enligt 136 a byggnads- lagen som regeringen utfärdade för SFR. Trots dessa uttalanden har SKB inte någon formell skyldighet att ta emot radioaktivt avfall från övrigt verksamhet, även om det har förts överlägg- ningar om ett avtal mellan staten och SKB om slutförvarskapacitet för icke kärnkraftsanknutet radioaktivt avfall.14 , AB SVAFO och har upprättat avtal med SKB om mellanlagring och slutförvaring av sitt kärnavfall i bolagets anläggningar.15 I det omförhandlade avtalet mellan SKB och tillförsäkras Studsvik 7 000 fatekvivalenter16 (ursprungligen 10 800 fatekvivalenter) för slutförvaring av låg- och medelaktivt icke kärn- kraftsanknutet avfall. Kvoten ska täcka såväl kärnkraftsanknutet som icke kärnkraftsanknutet avfall. Värt att notera är att i avtalet förbinder sig SKB att planera och dimensionera sina övriga avfalls- anläggningar så att även avfall av annan typ, dvs. långlivat avfall och rivningsavfall från och AB SVAFO kan omhändertas. 1980/81:90 bilaga 1 s. 328, prop. 1983/84:60 s. 39. 14SOU 2003:122 s. 145. 15Strålsäkerhetsmyndigheten, Nationell plan för allt radioaktivt avfall, s. 49. 16En fatekvivalent motsvarar eller i slutförvarsvolym. Studsvikskoncernens roll i avfallshanteringen AB Atomenergi bildades , som ett slags joint venture mellan den svenska staten, de tekniska högskolorna och industrin, med syftet att utveckla, bygga och driva kärnkraftsanläggningar i . Inledningsvis var staten majoritetsägare med kraftbolag och industriföretag som övriga delägare. minskade staten successivt sitt ägande varpå ägandet istället gick över helt i privat ägo . AB Atomenergi verkar under firmanamnet . Bolaget ingår i en börsnoterad koncern vars moder- bolag, , bedriver verksamhet med ett flertal bolag i olika länder. Verksamheten är kärnkraftsrelaterad och indelad i olika verksamhetsgrenar. I anläggningarna i Studsvik i , för vilka tillståndshavare är Studsvik AB:s dotterbolag , behandlas låg- och medelaktivt avfall i syfte att reducera volymen, stabilisera slutprodukten samt återvinna värde- fullt material, som efter s.k. friklassning kan gå tillbaka till industrin som råvara. Metalliskt avfall dekontamineras, segmen- teras och smälts varvid radioaktiviteten separeras och mängden radioaktivt restavfall minimeras. Metaller frigörs och återvinns efter sedvanligt friklassningsförfarande. är det enda företaget på den svenska marknaden som har kapacitet och kompetens att behandla icke kärnkraftsanknutet radioaktivt avfall. Motsvarande tjänster kan köpas av andra leverantörer inom EU men det blir såväl kostnads- mässigt som praktiskt mer komplicerat. Frågan behandlas utförligt i SOU 2003:122 s. 234 ff. Kostnaderna för omhändertagande av små poster udda avfall, ofta med okända parametrar och för vilka det i vissa fall även erfordras framtagande av speciella behandlingsmetoder, innebär tillsammans med att förutsättningarna, såväl kravbild som prisbild, för slutförvaring av de behandlade avfallsposterna ännu inte existerar att kostnaden i vissa fall blir hög. Utredningen om radioaktivt avfall från icke kärnteknisk verk- samhet förespråkade starkt att staten bör inleda förhand- lingar med SKB om ett ramavtal om upplåtelse av slutförvars- kapacitet av icke kärnkraftsanknutet radioaktivt avfall. Utredaren förde diskussioner med SKB som sade sig vara beredd att upplåta plats till självkostnadspris där kostnaderna helt skulle finansieras via en statlig fond.17 menar däremot att det finns förutsättningar för att huvudparten av det radioaktiva avfallet från icke kärnteknisk verksamhet kommer att kunna tas omhand i anläggningar som drivs eller planeras av SKB. Det mesta av det radioaktiva avfallet som uppkommer inom sjukvård, forskning och utbildning och icke kärnteknisk industri och som ska slutförvaras i tas emot av . I och med att avfallet övergår i Studsviks Nuclear AB:s ägo övertar bolaget ansvaret för dess slutliga omhändertagande. Som nämnts ovan finns det ett civilrättsligt avtal mellan Studsvik och SKB som tillförsäkrar att det icke kärntekniska avfallet får slutförvaras i SFR.18 Enligt uppgift från går en stor del av avfallet tillbaka till producenterna och merparten av det övriga avfallet behandlas i Studsvik. Det finns några få poster som Studsvik inte har kunnat ta emot, t.ex. strålkällor som innehåller tritium. Internationella erfarenheter visar att det är möjligt att återvinna och återanvända även material för vilket det tidigare inte har funnits någon behandlingsmetod. för diskussioner med om modifiering av befintliga hanteringsmetoder eller utveckling av nya för att kunna behandla avfallsposter som företaget inte har möjlighet att ta emot. Därmed bedömer myndigheten att det inte finns något reellt behov av ett statligt avtal med SKB om slutförvaringskapa- citet i SFR och det kommande SFL. Överlåtelse av avfallet – oklarheter ansvaret Enligt 13 § strålskyddslagen har den som bedriver verksamhet med strålning skyldighet att vidta de åtgärder som behövs för att alla radioaktiva avfallsprodukter i verksamheten ska kunna hanteras och slutförvaras på ett säkert sätt. Häri ligger bl.a. ett ansvar för att klarlägga vilka åtgärder som behövs och hur dessa åtgärder ska kunna vidtas. I detta ansvar ingår också att svara för de faktiska kostnader som behövs för avfallshanteringen. Skyldigheten att hantera och slutförvara radioaktivt avfall omfattar även den som inte längre bedriver någon verksamhet. Om ett tillstånd återkallas 17SOU 2003:122 s. 143–148. 18Strålsäkerhetsmyndigheten, Nationell plan för allt radioaktivt avfall, 2009:29 s. 41–42. eller ett tillstånds giltighetstid gått ut, kvarstår således skyldig- heterna för tillståndshavaren till dess de fullgjorts. I vissa fall kan befrielse medges från skyldigheterna. I samband med en sådan befrielse bör prövas om skyldigheterna kan fullgöras av någon annan.19 Enligt 20 § strålskyddslagen krävs tillstånd för att bl.a. överlåta ett radioaktivt ämne eller ett material som innehåller radioaktiva ämnen. När det gäller ägarskapsfrågan för det radioaktiva avfallet bör ansvaret för avfall från icke kärntekniska verksamheter övergå till innehavaren av slutförvaret.20 Radioaktivt avfall får inte överlåtas utan tillstånd enligt strålskyddslagen. Frågor om överlåtelse prövas av . Det är således inte tillräckligt med en civilrättslig överenskommelse mellan innehavaren och utan överlåtelsen måste vara godkänd även enligt strålskyddslagen. Om något sådant godkännande inte finns åvilar ansvaret enligt strålskyddslagen den ursprunglige innehavaren av avfallet och inte . När avfallet förs över från till SKB krävs motsvarande prövning. godkänner, trots kravet i lagen, inte några överlåtelser utan myndigheten kräver istället ett skrotnings- intyg. Det är först när det föreligger ett skrotningsintyg som visar hur det radioaktiva avfallet/strålkällan slutligt ska tas om hand som kan avföra avfallet/strålkällan från användarens innehavarförteckning. Skrotningsintyget har då fyllt funktionen av ett kvitto på att strålkällan fysiskt och ansvars- mässigt har överlåtits till för (slutligt) omhändertagande, returnerats till en utländsk leverantör eller gått till en annan godkänd anläggning än . Studsviks förvaringsutrymme i SFR I enlighet med avtalet om slutförvar av medel- och lågaktivt avfall mellan SKB och får utnyttja ett utrymme om 7 000 fatekvivalenter21. Endast en mindre del av Studsviks fatekvivalenter i SFR erfordras för slutförvaring av det icke kärnkraftsanknutna radioaktiva 1987/88:88 s. 76. 20SOU 2003:122 s. 237. 21Med en fatekvivalent (fe) avses (motsvarar den bruttovolym som ett 200- litersfat upptar vid lagring) slutförvarsvolym (större kolli utgör således flera fe). Merparten av utrymmet i SFR kommer att nyttjas för avfall från den kärntekniska verksamheten. 7.3.4Oklarheter kring omhändertagandet av historiskt radioaktivt avfall Såsom dåvarande SKI och SSI har redovisat till regeringen22 finns det radioaktivt material som saknar en fastställd plan för slutligt omhändertagande eller som inte passar in i det svenska avfalls- programmet och därför kan komma att kräva särskild behandling. Redovisningen som följer visar att visst avfall mellanlagras utan tillstånd, vilket inte är tillåtet enligt kärntekniklagen respektive strålskyddslagen. Nedanstående avsnitt bygger på myndigheternas skrivelser. -Bränsle från R1-reaktorn på Kungliga Tekniska . Reaktorn stängdes och allt intakt bränsle har behandlats i anläggningen i . För det kvarvarande korroderade R1-bränslet () har AB SVAFO fört diskussioner med om alternativ för behandling för att möjliggöra slutförvaring i . En avfallsplan är inlämnad till Strålsäkerhetsmyndig- heten. -En total mängd om plutonium, företrädesvis från upp- arbetning av bränsle från den stängda Ågesta- reaktorn, härstammande från FOA:s tidigare verksamhet m.m. förvaras vid Studsvik av AB SVAFO. Materialet kommer att genomgå behandling i och därefter föras ut ur landet för slutlig hantering eller slutförvaras i . Planer för den slutliga hanteringen är ännu ej fastställda. -I finns uran varav naturligt uran. Vidare finns material kvar från tidigare malmhantering där det eventuellt kan finnas rester som innehåller kärnämne. 22 Begäran om redovisning av historiskt radioaktivt avfall, dnr SKI 2007/1803 och Redovisning av historiskt radioaktivt avfall dnr SSI 2007/3499-250. terande kartläggningsarbete pågår och den kommande hante- ringen kommer sannolikt att skötas av AB SVAFO. Dessutom finns en del kontaminerat skrot från malmhanteringen. Diskus- sioner pågår med om omhändertagande. -Totalt finns 22 högskolor, universitet, sjukhus, laboratorier och företag som totalt innehar varav utgörs av utarmat uran i strålskärmsanordningar och natur- ligt uran i stavar vid en anläggning. Resterande mängd utgörs av utarmat uran, naturligt uran, låganrikat uran och höganrikat uran. Dessutom finns torium och plutonium. Någon plan finns inte för omhändertagande. Kärnavfall och radioaktivt avfall -Vid tillverkning av bränsle i fastnar uran i olika processteg i fabriken. skickades visst material till för återvinning av uran och sedan returnerades materialet för att ingå i tillverkningen. Detta är dock inte möjligt längre varför materialet, som räknas som kärnavfall, nu lagras i i avvaktan på omhändertagande. Något tillstånd för mellanlagring finns inte. Diskussioner pågår med om bearbetning av materialet. -förhandlar med SKB om upprättande av ett avtal om omhändertagande av långlivat radioaktivt avfall från bränsleproduktionen och av urankontaminerat material från den framtida avvecklingen av bränslefabriken. Finns det avtal nu? -Vissa typer av metalliskt avfall från har planerats att skickas till för behandling som möjliggör återvinning av materialet (skrotade kapslingsrör och molybdenskrot som kontaminerats av uran). Avfallet har uppkommit historiskt och förväntas uppkomma även vid den fortsatta driften av bränsle- fabriken. har ännu inte ansökt om tillstånd för utförsel av sådant kärnavfall ur landet. Stämmer det fortfarande? -AB SVAFO innehar stora mängder historiskt avfall, såväl kärn- avfall som radioaktivt avfall, med bristfällig dokumentation. Ett omfattande arbete med inventering, sortering, behandling och karakterisering pågår och förväntas Utifrån den kännedom om avfallet som finns förutses ingen behandling behöva ske utomlands för att möjliggöra deponering i de befintliga och planerade slutförvarsanläggningarna. AB SVAFO planerar att, efter mellanlagring i Studsvik, föra stora delar av avfallet till SFL. -Radioaktivt avfall och uttjänta strålkällor från sjukhus, forsk- ning och industri överlåts till eller returneras till producenten i utlandet (endast uttjänta strål- källor). I Studsvik sker behandling för att möjliggöra depo- nering i SKB:s befintliga och planerade slutförvarsanläggningar. I avvaktan på en framtida slutförvarslösning sker lagring i en anläggning som ägs och drivs av AB SVAFO. finns det ingen information som tyder på att det kommer att behövas någon form av behandling i utlandet. Hanteringen är dock beroende av Studsvik Nuclear AB:s verksamhet i . -Avfall med förhöjda halter av naturligt förekommande radio- aktiva ämnen kan uppkomma vid verksamheter som i sig inte är verksamheter med strålning, t.ex. gruvdrift, vattenrening, torv- förbränning samt användning av uran eller toriumföreningar. Utgångspunkten är att avfallet ska omhändertas i men det kan inte uteslutas att verksamhetsutövarna vill utnyttja anläggningar i utlandet för behandling och omhändertagande av avfallet. 7.3.5Oklarheter avseende tidpunkt för omhändertagandet av rivningsavfall Det kortlivade rivningsavfallet från kärnkraftverken och från forskningsreaktorerna i Studsvik och kraftvärmereaktor planeras att bli deponerat i SFR efter att SFR byggts ut för detta ändamål. SKB bedömer att ansökningarna om tillstånd för och utbyggnad av SFR kan lämnas in tidigast och stå klart . Slutförvaret för långlivat radioaktivt avfall avses rymma i huvudsak härdkomponenter och reaktordelar, rivningsavfall från Clab och inkapslingsanläggningen samt långlivat låg- och medel- aktivt avfall från Studsvik. Beroende på när SFR slutligt stängs kan SFL även komma att ta emot det kortlivade rivningsavfallet från Clab och inkapslingsanläggningen. SFL beräknas stå klart först i samband med rivningen av det sista kärnkraftverket.23 Om dagens tio nya reaktorer i drift för att utvinna kärnenergi ersätts med nya förlängs också drifttiden. Dagens reaktorer beräknas enligt ovan att tas ur drift –2045, då de nya reaktorerna istället fasas in. Det expanderade scenariot innebär en drifttid för kärnkraften på upp till 130 år.24 Att industrins beräkning att SFL kommer att stå klart först i samband med rivningen av det sista kärnkraftverket får en delvis ny innebörd i och med ovanstående ersättningsscenario. Avveckling av ett kärnkraftverk kan indelas i fem etapper. Dessa är avställningsdrift, servicedrift, återetableringsdrift, rivningsdrift samt återställande av platsen. Planeringen för kärnkraftsreakto- rernas avveckling är att varje reaktor ska drivas hela sin ekonomiska livslängd motsvarande . Därefter påbörjas avveckling och rivning. SKB har till redovisat25 följande planeringsförutsättningar för respektive reaktorblock. Dessa omfattar endast nuvarande kärnkraftsreaktorer: 23SOU 2009:88 s. 201. 24SOU 2009:88 s. 206. 25Strålsäkerhetsmyndighetens förslag till kärnavfallsavgifter och säkerhetsbelopp – 2011 s. 22–23. Redovisningen omfattar inte forskningsreaktorerna i Studsvik eller kraftvärmereaktor. Det planerade slutförvaret för långlivat radioaktivt avfall, SFL, beräknas även ta emot rivningsavfall och ska enligt industrin kunna stå klart först i samband med rivningen av det sista kärnkraftverket. Industrin planerar att det kortlivade rivningsavfallet från kärnkraftverken och från Studsvik och planeras att bli deponerat i SFR efter att SFR byggts ut för detta ändamål.26 har tre prövningar skett enligt 9 kap. för ned- montering och avveckling av kärnkraftsreaktorer eller kärnreaktorer, nämligen avseende , forskningsreaktorerna i Studsvik och kraftvärmereaktor. I Barsebäcksmålet27 var tidpunkten för rivning av anläggningen högst aktuell. Dåvarande bedömde att det är praktiskt möjligt och från strålskyddssynpunkt rimligt att utan onödigt dröjsmål nedmontera samtliga system och riva anläggningarna samt att det finns anläggningar som har tillräcklig kapacitet som är värda att utvärderas ytterligare för förvaring av avfallet från rivningen av .