sou · GZB325 · 2011-04-06 00:00:00 — I paragrafen anges vilken typ av tjänstemän från en annan stat som får delta i nordisk samtjänstgöring. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.1. Bestämmelsen innebär att nordisk samtjänstgöring endast får genomföras tillsammans med polisman från annan nordisk stat. Med polisman avses i det här sammanhanget en tjänsteman som enligt sin hemstats definition är polisman. Tjänstemannens hemstats definition får alltså godtas. 15 § En utländsk polisman som tjänstgör tillsammans med svensk polisman enligt 13 § har samma befogenheter att initialt ingripa mot hot mot den allmänna ordningen och säkerheten som en svensk polisman har enligt lag eller annan författning. I paragrafen regleras vilka befogenheter en utländsk polisman har som deltar i nordisk samtjänstgöring i . Utredningens överväganden finns i avsnitt 10.2.4 och 10.2.5. Befogenheterna överensstämmer med dem som gäller för utländska tjänstemän enligt 7 § första stycket. Se kommentaren till den bestämmelsen. 17 § Danska polismän får på svenskt territorium, i enlighet med de villkor som i övrigt framgår av 9 § och med de befogenheter som framgår av 10 och 11 §§, fortsätta ett i påbörjat förföljande av en person för varje gärning som hör under allmänt åtal enligt svensk och dansk rätt. Ut- över vad som anges i 9 § får förföljande ske av en person som har avvikit från varje form av frihetsberövande på grund av brott. Sådant förföljande får också ske av en person som har avvikit från annat frihetsberövande i den mån utlämning till kan komma i fråga enligt lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling. På svenskt territorium på Öresundsförbindelsen får danska polismän även inleda ett förföljande som avses i första stycket. De ska i ett sådant fall anhålla om bistånd av en behörig svensk myndighet. Ändringen består endast däri att hänvisningarna till andra paragrafer i lagen har ändrats till följd av den nya paragrafnumreringen. Överenskommelse med samverkande stat m.m. 18 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, får träffa en överenskommelse med en behörig myndighet i en samverkande stat, om att samarbeta i enlighet med 4, 5 eller 13 §§ inom ramen för en särskild insats som är klart avgränsad. En överenskommelse enligt första stycket får innefatta överlåtelse av sådana förvaltningsuppgifter som avses i 7 och 15 §§. Paragrafen, som behandlar överenskommelse mellan samverkande stater, är ny. Paragrafen behandlas i avsnitt 8.6, 9.2.4 och 11.2. Enligt första stycket får regeringen eller, efter regeringens bestämmande, träffa en överenskommelse med en behörig myndighet i en samverkande stat, om att samarbeta i enlighet med 4, 5 eller 13 §§, dvs. enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. Sådan samverkan förutsätter alltså att en överenskommelse träffas. I överenskommelsen ska insatsen avgränsas vad gäller exempelvis tid och rum. Hur avgränsningen bör göras beror på insatsens karaktär i det enskilda fallet. En samverkansinsats vid t.ex. ett visst evenemang kan ofta avgränsas till och ett relativt begränsat geografiskt område, medan insatser i form av exempelvis löpande sampatrullering i gränsnära områden kan avse längre tidsperioder och mera vidsträcka geografiska områden. I överenskommelsen kan även praktiska detaljer regleras. Rådets rekommendation om en modellöverenskommelse för samverkan enligt artikel 17 och 18 i Prümrådsbeslutet kan lämpligen tjäna som vägledning vid tecknande av samverkansavtal, oavsett om avtalet avser en insats enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. Enligt andra stycket får en överenskommelse enligt första stycket innefatta överlåtelse av sådana förvaltningsuppgifter som avses i 7 och 15 §§. Överlåtelse av förvaltningsuppgifter är enligt bestämmelsen fakultativ. Regeringen, eller i förekommande fall , har alltså möjlighet att, beroende på insatsens karaktär i det enskilda fallet, välja om överlåtelse ska ske eller inte. 19 § Utländska tjänstemän ska, när de utövar befogenheter enligt denna lag, följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som meddelas av behöriga svenska polismyndigheter. Utländska tjänstemän som deltar i samarbete enligt 4, 5 eller 13 §§ ska stå under befäl av svensk polis. Under gränsöverskridande förföljande eller övervakning får utländska tjänstemän inte beträda bostäder eller andra platser som inte är öppna för allmänheten. Utländska tjänstemän ska alltid kunna styrka sin behörighet och identitet. Paragrafen, som reglerar utländska tjänstemäns skyldigheter, motsvarar delvis nuvarande 11 §. Utredningens överväganden finns i avsnitt 9.3.3. Bestämmelsen i första stycket första meningen motsvarar nuvarande 11 § första stycket första meningen. ökats från att avse utländska tjänstemän som verkar enligt eller det polisiära samarbete i till att omfatta även utländska tjänstemän som deltar i insatser i enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. Bestämmelsen innebär att utländska tjänstemän som utövar befogenheter enligt lagen är skyldiga att följa svensk lag och annan författning samt instruktioner som meddelas av svenska polismyndigheter. Att de utländska tjänstemännen även när de inte utför uppgifter enligt denna lag, liksom under vistelsen i i övrigt, är skyldiga att följa svensk rätt har inte ansetts nödvändigt att ange i lag. I första stycket andra meningen, som är en ny bestämmelse, föreskrivs vidare att utländska tjänstemän som deltar i samarbete enligt 4, 5 eller 13 §§, dvs. enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet, ska stå under befäl av svensk polis. Det finns dock inget hinder mot att de utländska tjänstemännen åtföljs av egna befäl som utövar en intern befälsrätt över tjänstemännen. En förutsättning för de utländska tjänstemännens medverkan är dock att de inordnas i den ledningsstruktur som finns här och underställs svensk polis befäl och ledning. Exempelvis kan en grupp utländska tjänstemän stå under befäl av en utländsk gruppchef som i sin tur står under befäl av en svensk insatsledare. Andra och tredje styckena motsvarar nuvarande 11 § första stycket andra meningen respektive 11 § andra stycket. Kretsen av tjänstemän som omfattas av bestämmelsen i tredje stycket har, liksom paragrafens inledande bestämmelse, utökats från att avse utländska tjänstemän som verkar enligt eller det polisiära samarbete i till att omfatta även utländska tjänstemän som deltar i insatser i enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. Användning av vapen och annan utrustning 20 § Utländska tjänstemän som deltar i samarbete enligt 4, 5 eller 13 §§ har samma befogenheter att använda vapen och annan utrustning som svenska polismän har enligt lag eller annan författning om inte annat framgår av andra stycket. Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, får meddela föreskrifter om att vissa vapen eller viss annan utrustning inte får användas av utländska tjänstemän vid insatser enligt 4, 5 eller 13 §§. Utländska tjänstemän som deltar i samarbete enligt 8, 9, 16 eller 17 §§ får bara använda tjänstevapen i nödvärnssituationer. I paragrafen, som är delvis ny, finns bestämmelser om användning av vapen och annan utrustning. Paragrafen behandlas i avsnitt 12.3. Enligt första stycket likställs utländska tjänstemän som deltar i samarbete enligt 4, 5 eller 13 §§, dvs. i insatser enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet, med svenska polismän vad gäller befogenheter att använda vapen och annan utrustning. Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, har dock enligt andra stycket möjlighet att meddela föreskrifter som begränsar användningen. Begränsningarna får innebära att vissa vapen eller viss annan utrustning inte får användas av utländska tjänstemän vid insatser här. Utgångspunkten bör därvid vara att utrustning som vanligen inte används av svensk polis normalt inte bör vara tillåten. Bestämmelsen träffar således vapen såsom exempelvis elpistoler eller vattenkanoner, liksom ammunition i form av gummikulor, vilka kan vara en del i den utländska polisens arsenal. Undantag kan göras, om det är fråga om mindre funktionsavvikelser eller om utrustningen av operationella eller taktiska skäl bedöms som nödvändig. Om sådan utrustning undantagsvis behövs, bör den endast få användas av utländska tjänstemän och inte lämnas över till och användas av svensk polis. De utländska tjänstemännen omfattas av bestämmelsen i 4 kap. 4 § vapenförordningen (1996:70), vilket innebär att de är undantagna från vapenlagens bestämmelser om skjutvapen och ammunition. Upplysningen om detta, som finns i nuvarande 11 § tredje stycket, har tagits bort eftersom den bedömts som överflödig. Särskilda regler föreslås gälla för utländska tjänstemäns hantering av viss utrustning, se förslagen till lag om ändring i lagen (1992:1300) om krigsmateriel, förordning om ändring i förordningen (1990:415) om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål, förordning om ändring i trafikförordningen (1998:1276) och förordning om ändring i förordningen (2010:1075) om brandfarliga och explosiva varor. Tredje stycket motsvarar nuvarande 11 § tredje meningen. Bestämmelsen har endast ändrats språkligt. Straffrättsligt ansvar och skydd 21 § Bestämmelserna om tjänstefel i 20 kap. 1 § och skydd i 17 kap. 1, 2 och 4 §§ ska tillämpas även i fråga om utländska tjänstemän som enligt denna lag utför förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning. För försök eller förberedelse till brott enligt 17 kap. 1 § mot en sådan tjänsteman tillämpas 17 kap. 16 § . Paragrafen innehåller bestämmelser om straffrättsligt ansvar och skydd för utländska tjänstemän som deltar i insatser i . Ut- redningens överväganden finns i avsnitt 14.3. Paragrafens första stycke motsvarar nuvarande 12 §, med den ändringen att tillämpningsområdet utökats från att avse utländska tjänstemän som verkar enligt eller det polisiära samarbete i till att omfatta även utländska tjänstemän som deltar i insatser enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. Bestämmelserna har också justerats redaktionellt och språkligt. Vid bedömningen av om en utländsk tjänsteman åsidosatt vad som gäller för uppgiften, vilket är en förutsättning för ansvar för tjänstefel, bör framför allt svenska föreskrifter och normer beaktas. Men det kan finnas skäl att, för en fullständig bedömning i vissa fall, också beakta relevanta föreskrifter i den utländska tjänstemannens hemland. I andra stycket finns en ny bestämmelse som innebär, att stadgandet om straffansvar för försök och förberedelse till våld eller hot mot tjänsteman som gäller för svenska tjänstemän, görs tillämpligt även beträffande gärningar som riktar sig mot utländska tjänstemän. 22 § Om utländska tjänstemän utför uppgifter enligt denna lag i , ska svenska staten i stället för den utländska myndigheten eller tjänstemannen ersätta skada som uppkommer i samband med utförandet av uppgiften och för vilken den utländska myndigheten eller tjänstemannen skulle ha varit skadeståndsskyldig om svensk lag varit tillämplig på dem. Svenska staten ska dock inte ersätta skada som uppkommer hos den utländska myndigheten eller tjänstemannen. I paragrafen regleras ansvaret för skador som utländska tjänstemän vållar i samband med insatser i . Paragrafen behandlas i avsnitt 15.3. Paragrafen motsvarar nuvarande 14 §, med den ändringen att kretsen av tjänstemän som omfattas av paragrafen utökats från att avse utländska tjänstemän som verkar enligt eller det polisiära samarbete i till att omfatta även utländska tjänstemän som deltar i insatser enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. I övrigt är ingen saklig ändring avsedd. 23 § Bestämmelser om svenska statens skyldighet att ersätta skador som svenska tjänstemän vållar ska inte vara tillämpliga när skadorna vållas i en annan stat i samband med utförande av uppgifter enligt denna lag. Paragrafen behandlar svenska statens ansvar för skador som svenska tjänstemän vållar i samband med insatser utomlands. Utredningens överväganden finns i avsnitt 17.3. Paragrafen motsvarar nuvarande 15 §, med den ändringen att paragrafens tillämpningsområde utvidgats från att avse skador som vållas vid insatser enligt eller det polisiära samarbete i till att omfatta även skador som vållas vid insatser enligt Prümrådsbeslutet, Atlasrådsbeslutet eller det nordiska samarbetsavtalet. I övrigt är ingen ändring i sak avsedd. Som framgått (se kommentaren till 2 §) är bestämmelsen ett exempel på att lagen också behandlar fall avseende svenska tjänstemäns medverkan i insatser i annan stat, medan huvuddelen av bestämmelserna därom istället framgår av förordningen om internationellt polisiärt samarbete. 24 § Arbetsmiljölagen (1977:1160) gäller för utländska tjänstemän som utför arbete i med stöd av denna lag. Den polismyndighet som leder en insats som avses i 4, 5 eller 13 §§ denna lag har därvid motsvarande arbetsmiljöansvar för deltagande utländska tjänstemän som den som anlitar inhyrd arbetskraft har för denna enligt 3 kap. 12 § andra stycket arbetsmiljölagen. I paragrafen, som är ny, regleras arbetsmiljölagens tillämpning för utländska tjänstemän som utför uppgifter i med stöd av lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 16.4. Bestämmelsen i första stycket har införts för att göra det tydligt att utländska tjänstemän omfattas av arbetsmiljölagen när de utför arbete i . Av allmänna principer följer att tjänstemännen också omfattas av de föreskrifter som utfärdats med stöd av arbetsmiljölagen. Regleringen i andra stycket innebär att det delade arbetsmiljöansvar, som enligt arbetsmiljölagen gäller mellan arbetsgivare som hyr ut arbetskraft och den som hyr in arbetskraft, gäller på motsvarande sätt mellan den utländska tjänstemannens anställningsmyndighet och den svenska polismyndighet som leder insatsen. Detta innebär att arbetsgivaren i hemlandet har huvudansvaret för arbetsmiljön, vilket innefattar bl.a. åtgärder före insatsen som syftar till att göra den berörde förberedd och lämplig för arbetsuppgiften, t.ex. att tjänstemannen har ändamålsenlig utbildning och utrustning, liksom åtgärder efter insatsen som exempelvis krisstöd, rehabilitering och företagshälsovård. Den svenska polismyndighet som leder insatsen ska, å sin sida, vidta de skyddsåtgärder som behövs för de aktuella uppgifterna i insatsen. Det gäller främst ansvar för att tjänstemannen inte utsätts för ohälsa eller olycksfall. Det får förutsättas att svenska arbetsmiljökrav i huvudsak överensstämmer med arbetsmiljökraven i de andra stater som kan komma i fråga för samarbete. Om det trots allt skulle uppstå en situation då arbetsmiljökraven inte överensstämmer, t.ex. om det visar sig att en utländsk tjänsteman har brister i utbildning eller utrustning, åligger det den svenska polismyndighet som leder insatsen att upprätthålla de svenska kraven. För att undvika att det uppstår oklarheter i frågor av detta slag, liksom i andra frågor som rör ansvarsfördelningen mellan arbetsgivaren i hemlandet och den svenska polismyndighet som leder insatsen, kan det i en del fall vara lämpligt att en närmare precisering görs i den överenskommelse som enligt 18 § första stycket ska träffas inför varje samverkan. Utökade möjligheter till internationellt Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare ska överväga på vilket sätt svensk polis bör kunna ta emot hjälp från andra länders brottsbekämpande myndigheter med insatser som kan innebära myndighetsutövning mot enskilda. Övervägandena bör ta sin utgångspunkt i de möjligheter som ges dels i rådets beslut om ett fördjupat gränsöverskridande samarbete särskilt för bekämpning av terrorism och gränsöverskridande brottslighet (Prümrådsbeslutet), dels i rådets beslut om förbättrat samarbete i krissituationer mellan Europeiska unionens medlemsstaters särskilda insatsgrupper (Atlasrådsbeslutet). Även bestämmelserna i ett föreliggande förslag till avtal om nordisk polisiär samtjänstgöring bör beaktas. kartlägga polisens behov av stöd från utländska brottsbekämpande myndigheter med insatser i som kan innebära myndighetsutövning mot enskilda, överväga i vilken omfattning det bör vara möjligt att ta emot sådant stöd i , överväga de rättsliga frågor som ett sådant stöd aktualiserar, och lämna fullständiga författningsförslag med anledning av de överväganden som görs. Uppdraget ska redovisas . Prümrådsbeslutet antogs av rådet för rättsliga och inrikes frågor () . Rådsbeslutet innehåller bestämmelser som syftar till att utveckla informationsutbytet inom unionen, framför allt vad gäller uppgifter i DNA-, fingeravtrycks- och fordonsregister. Bestämmelser finns även om samarbete för förebyggande av terroristbrott samt andra former av samarbete, främst gemensamma insatser inom unionen och bistånd vid större evenemang, katastrofer och allvarliga olyckor. Beslutet innehåller också dataskyddsbestämmelser. Regeringen har i propositionen Godkännande av Prümrådsbeslutet (prop. 2007/08:83) redovisat innehållet i utkastet till rådsbeslut för och gjort en översiktlig bedömning av behovet av lagändringar med anledning av beslutet. I propositionen görs bedömningen att rådsbeslutets tvingande bestämmelser ställer krav på vissa författningsändringar. En utredare har fått i uppdrag att biträda med att se över behovet av och föreslå de författningsändringar som bedöms nödvändiga och lämpliga med anledning av dessa bestämmelser i rådsbeslutet. Uppdraget har redovisats i promemorian Genomförandet av delar av Prüm- rådsbeslutet (Ds 2009:8). Promemorian är föremål för remissbehandling. De bestämmelser i rådsbeslutet som ger medlemsstaterna möjlighet att anordna gemensamma insatser, där tjänstemän från utländska myndigheter deltar, är emellertid frivilliga för medlemsstaterna att genomföra. De myndigheter som medlemsstaterna utser får, för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet och för att förebygga brott, inrätta gemensamma patruller och anordna andra gemensamma insatser där tjänstemän från andra medlemsstater deltar (artikel 17). I rådsbeslutet anges också vilka befogenheter som får ges till tjänstemän från utländska myndigheter som deltar i en gemensam insats. Rådsbeslutet innehåller också bestämmelser om vapenanvändning, straffansvar, skadestånd m.m. som gäller vid bl.a. insatser enligt artikel 17. Dessa bestämmelser är tvingande i den mån de aktualiseras genom mottagande eller översändande av tjänstemän. Regeringen har i propositionen om godkännande av Prümrådsbeslutet konstaterat att det enligt gällande svensk rätt inte är möjligt att anordna den beskrivna typen av insatser i , eftersom det i princip förutsätter att tjänstemän från utländska myndigheter tillåts ut- föra uppgifter som utgör myndighetsutövning på svenskt territorium (a prop. s. 29 f.). Rådsbeslutet innehåller också en bestämmelse om bistånd vid större evenemang, katastrofer och allvarliga olyckor. Medlemsstaterna är i sådana situationer skyldiga att ge varandra ömsesidigt bistånd i enlighet med sin nationella lagstiftning genom att försöka förhindra brott och upprätthålla allmän ordning och säkerhet (artikel 18). Be- stämmelsen innebär bl.a. att har rätt att få bistånd från andra medlemsstater om det genomförs ett större evenemang här eller om det inträffar en katastrof eller större olycka. Inte heller den bestämmelsen är, enligt den bedömning som gjorts i propositionen, möjlig för att utnyttja fullt ut enligt gällande lagstiftning. Tjänstemän från utländska myndigheter tillåts nämligen enligt svensk rätt endast att biträda svenska tjänstemän, inte att utföra uppgifter som utgör myndighetsutövning (jfr prop. s. 31 f.). Vid sidan av Prümrådsbeslutet antogs vid även Atlasrådsbeslutet. Rådsbeslutet har sin grund i det s.k. som är ett samarbete mellan de särskilda insatsgrupperna inom samtliga medlemsstaters brottsbekämpande organ. Inom ramen för samarbetet har det genomförts bl.a. seminarier, studier och gemensamma övningar. är representerat i nätverket genom vid (). Atlasrådsbeslutet ger möjligheter för medlemsstaternas särskilda insatsgrupper att, i händelse av en krissituation orsakad genom i första hand terroristbrott, begära hjälp av ett annat lands särskilda insatsgrupp. Eftersom rådsbeslutets bestämmelser inte till någon del är tvingande för medlemsstaterna att genomföra har det inte bedömts kräva lagändringar för svensk del. Rådsbeslutet har därför inte förelagts för godkännande. Om rådsbeslutets bestämmelser ska genomföras i på ett sådant sätt att den svenska ska kunna förstärkas med en motsvarande styrka från en annan medlemsstat krävs dock lagändringar. I rådsbeslutet fastställs de allmänna regler och villkor som möjliggör att en medlemsstats särskilda insatsgrupper lämnar bistånd eller opererar på en annan medlemsstats territorium för att hantera en krissituation (artikel 1). En viktig avgränsning utgör beslutets definition av en krissituation, nämligen en situation där det finns rimlig anledning att förmoda att det föreligger ett brott som innebär ett allvarligt direkt fysiskt hot mot personer, egendom, infrastruktur eller institutioner. Rådsbeslutet omfattar inte sådana händelser som avses i artikel 18 i Prümrådsbeslutet, dvs. evenemang, katastrofer och olyckor. Enligt rådsbeslutet kan en medlemsstat, om en krissituation uppstår, begära bistånd av en särskild insatsgrupp i en annan medlemsstat för att hantera situationen. Den tillfrågade staten kan fritt välja att bifalla eller avslå begäran. Biståndet kan bestå av såväl utrustning och expertis som genomförande av operationer. I rådsbeslutet regleras vilka befogenheter som kan ges tjänstemän från utländska myndigheter som deltar i en sådan stödinsats. Beträffande civilrättsligt och straffrättsligt ansvar för tjänstemän som tjänstgör i en annan medlemsstat ska bestämmelserna i tillämpas. Samtjänstgöring mellan nordisk polispersonal En fortlöpande diskussion förs om hur det nordiska polissamarbetet kan utvecklas. mottog de nordiska rikspolischeferna resultatet av ett arbete som bedrivits av en arbetsgrupp tillsatt av rikspolischeferna för att utarbeta förslag till hur det nordiska polissamarbetet skulle kunna utvecklas, bland annat beträffande samtjänstgöring. Ett förslag till avtal mellan de nordiska länderna om sådan tjänstgöring presenterades. Samtjänstgöring angavs innebära att poliser i de nordiska länderna tillsammans på endera landets territorium bedriver polistjänst av övervaknings-, kontroll-, bevaknings-, service- eller informationskaraktär eller annan polistjänst för att upprätthålla den allmänna ordningen och säkerheten eller för att upptäcka eller förebygga brott eller brottslig verksamhet. har i ett tillkännagivande angett som sin mening att regeringen bör låta genomföra en översyn av vilka behov som finns att, inom ramen för det nordiska samarbetet, skapa bättre möjligheter för de nordiska ländernas polismyndigheter att samarbeta operativt över gränserna (bet. 2007/08:JuU10, rskr. 2007/08:147). var ordförande i och har inom ramen för ordförandeskapet drivit frågan om förbättrade möjligheter till nordisk samtjänstgöring. Genom beslut av för lagstiftningssamarbete (NÄL) – som bereder de nordiska justitieministrarnas samarbete – tillsattes i en arbetsgrupp med uppgift att kartlägga ländernas behov och intresse av samt förutsättningar för att få till stånd en ordning för polisiär samtjänstgöring. Utgångspunkten för gruppens överväganden skulle vara de nordiska rikspolischefernas uttalande och förslag till avtalstext . Arbetsgruppen presenterade sin rapport, Samtjänstgöring mellan nordisk polispersonal (Ju2008/4161/PO). I rapporten konstaterar arbetsgruppen att det finns flera fördelar med nordisk polisiär samtjänstgöring, men uppmärksammar också ett antal faktorer som kräver särskilda överväganden. Ett förslag till avtal om samtjänstgöring presenterades.