sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Befälhavare för luftfartyg har enligt 5 kap. 7 § jämförd med 13 kap. 2 § luftfartslagen (1957:581) en straffsanktionerad skyldighet att, om luftfartyget råkar i nöd, göra allt vad han kan för att rädda ombordvarande samt flygplanet och det gods som finns ombord. Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse . 2.3.2Skyldighet på grund av tillsynsansvar utom avtalsförhållanden Den som har vårdnaden om ett barn har också ett tillsynsansvar för barnet, 6 kap. 2 och 3 §§ . På grund av att denna tillsynsplikt så klart framgår av lagstiftningen kan det knappast råda något tvivel om att en vårdnadshavare kan dömas enligt regler för att ha orsakat barnets död, om vårdnadshavaren underlåtit att rädda barnet när det befunnit sig i livsfara, naturligtvis dock endast under förutsättning att övriga straffrättsliga kriterier är uppfyllda. I ett äldre rättsfall, NJA 1930 s. 122, dömdes en kvinna för vållande till annans död på grund av att hennes nyfödda barn dött till följd av hennes bristande omvårdnad. I överensstämmelse härmed kan man se uttalande under förarbetena till av innebörd att ansvar för misshandel kan drabba vårdnadshavare, oavsett om denne är förälder eller ej, om barn tillfogas kroppsskada eller sjukdom genom att vårdnadshavaren uppsåtligen underlåter att skaffa barnet läkarvård (se NJA II 1962 s. 108). Enligt Strahl (s. 322) är emellertid den omständigheten, att det i lag finns ett stadgande om skyldighet att handla, t.ex. den nämnda bestämmelsen i , inte i och för sig tillräckligt för att härav dra slutsatsen att den som underlåter att fullgöra skyldigheten ådrar sig ansvar enligt andra bestämmelser, nämligen bestämmelser som straffbelägger orsakande av effekt genom handling. stadgande om tillsynsansvar utsäger inte att straffbestämmelserna i ska tillämpas vid underlåtenhet att fullgöra skyldigheten att avvärja. Stadgandet kan däremot anföras som ett argument för åsikten att lagen lägger sådan vikt vid att föräldrar sörjer för barnets person att underlåtenhet i detta avseende – om den får död, kroppsskada eller sjukdom till följd – bör bedömas lika med sådant orsakande som är straffbelagt i . Men Strahl ser som sagt inte stadgandet som mer än just ett argument; ett argument för att anse föräldrarnas skyldighet att vårda som en så bjudande plikt att underlåtenhet att uppfylla skyldigheten ter sig lika straffvärd som en sådan handling som är straffbelagd i 3 kap. BrB. En fråga som kan ställas är om makar på motsvarande sätt har en skyldighet att vid straffansvar bistå varandra om någon av dem hamnar i ett fysiskt nödläge. Som skäl härför skulle kunna åberopas att makar enligt 1 kap. 2 § ska visa varandra trohet och hänsyn. Detta till trots torde dock personernas legala status som makar inte vara tillräckligt för att i fall av underlåtet bistånd till en nödställd make åstadkomma den nödvändiga kopplingen till reglerna i 3 kap. BrB. I andra fall av levnadsgemenskaper, där det helt saknas formella regler om tillsynsansvar, skyldighet att visa hänsyn eller liknande, kunde det mot denna bakgrund och med hänsyn till legalitetsprincipen synas ganska klart att något straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå i nödsituationer inte kan ifrågakomma. Så har saken emellertid inte genomgående uppfattats i den juridiska doktrinen. Det är framför allt företrädare för den ovan nämnda garantläran som har förespråkat ett mer omfattande ansvar. /Ulväng/Jareborg (s. 125 ff.) uppställer tesen att var och en som intar ställning som skyddsgarant (beskyddare) i princip är skyldig att avvärja alla faror som till liv och lem hotar den som ska beskyddas. En typ av sådan skyddsgarantställning utgörs av nära levnadsgemenskap, inklusive nära släktskap. /Ulväng/Jareborg konstaterar att det är oklart hur stor den aktuella kretsen är, bland annat därför att en rättslig relation troligen varken är tillräcklig eller nödvändig för att konstituera straffansvar. Att en sådan nära levnadsgemenskap i normala fall finns i relationen föräldrar–barn står enligt författarna klart, varvid hänvisas till stadgandena i 6 kap. 2 och 3 §§ , men också åtskilliga andra relationer omfattas: [U]ndantagsvis barn – föräldrar. Make – make. Syskon och övriga familjemedlemmar som sammanbor. Medlemmarna i ett hushåll, särskilt gentemot vårdbehövande personer. Personer som befinner sig i en särskild farogemenskap, t.ex. deltagarna i en forskningsexpedition eller vid ett annat farligt uppdrag. Knappast heller, fortsätter författarna, förlovade som ej sammanbor. /Ulväng/Jareborg menar visserligen inte att den som på grund av nära levnadsgemenskap intar en skyddsgarantställning alltid ska straffas för visad underlåtenhet att bistå den som har rätt till beskydd, på samma sätt som om beskyddaren aktivt åsamkat den senare skada. Men som framgått utesluter de inte att underlåtenheten kan bestraffas enligt 3 kap. BrB, också i fall då det inte finns något författningsstöd för ett tillsynsansvar tillämpligt på relationen mellan beskyddaren och den som har rätt till beskydd. Mer traditionellt restriktiv är (s. 314) som menar att om det inte finns något straffbud som uttryckligen fastslår en särskild plikt att vara verksam, har man ofta att söka grundvalen för ansvaret i positiva rättsregler på olika områden. Som exempel kunna nämnas de familjerättsliga stadganden som fastställa föräldrars vårdnadsplikt med avseende å sina barn, varigenom förutsättningar skapats för ansvar - - för skada som drabbar barnen på grund av att rimlig tillsyn eftersatts. synes alltså i det närmaste utesluta att ett straffansvar enligt numera kan ifrågakomma för underlåtenhet att bistå en nödställd i fall då det väl finns en inbördes relation mellan kontrahenterna i fråga men ingen till relationen anknytande bestämmelse som explicit ger uttryck för en handlingsplikt. Även om Agges inställning återspeglar en äldre rättsvetenskaplig hållning torde det alltjämt vara den som har mest fog för sig när det gäller frågan om straffrättsligt ansvar de lege lata för underlåtenhet att bistå nödställd. Det torde nämligen kunna betraktas som säkert att de dömande instanserna ställda inför konkreta fall skulle förhålla sig ytterligt restriktiva till att utsträcka straffansvaret enligt till att omfatta den av /Ulväng/Jareborg beskrivna kretsen av icke tillsynsansvariga personer. Om det inte finns ett juridiskt relevant tillsynsansvar som stödfaktum till ett åtal för brott genom underlåtenhet att bistå en nödställd, torde domstolarna alltså finna att en erforderlig länk till 3 kap. BrB felas. 2.3.3Skyldighet på grund av avtalad tillsynsplikt Under förarbetena till gav Lagrådet ett exempel på en situation där ett frivilligt åtagande kunde utgöra grund för att döma en person enligt för framkallande av fara för annan, för det fall att personen underlåtit att fullgöra sin avtalade skyldighet att lämna bistånd i ett farofyllt läge. Lagrådet anförde därvid att bestämmelserna i 3 kap. 9 § BrB kan vara att tillämpa om en fjällförare överger sitt sällskap i en situation som är så kritisk att den motsvarar brottsbeskrivningen i lagrummet. Den aktuella typsituationen har i äldre doktrin behandlats av (s. 316) som även här intar en restriktiv hållning vad gäller möjligheten att döma till ansvar på grund av underlåtenhet att bistå en nödställd: I avtalsfallen fordras därför för straffansvar icke blott att avtalet grundar en allmän vårdnads- eller tillsynsplikt utan även att avtalets typ och parternas vilja indicera en särskild plikt att söka förhindra en skadlig effekt av just den art som är ifråga. Sålunda ådrager sig t.ex. en simlärare eller strandvakt ansvar, därest han icke söker bispringa drunknande personer inom ramen för sin avtalade tillsynsplikt. Ett annat exempel visar huru en viss ansvarsbegränsning rimligtvis måste göras inom ramen för en avtalad tillsynsplikt: om en person åtagit sig att fungera som vägvisare åt ett sällskap turister, ådrager han sig icke ansvar på denna grund, därigenom att han underlåter att behandla en av turisterna som blivit ormbiten. Han svarar blott för den skada som kan uppstå genom att han lämnar sällskapet i sticket under förhållanden som äro farliga för detsamma (så uttryckligen [i 3 kap. 9 § BrB om framkallande av fara för annan]). Naturligtvis kunna delikata omdömesfrågor uppstå vid bestämmandet av avtalets innebörd, men dylika uppgifter möta ju straffdomaren på många punkter - -. Strahl (s. 324) framhåller att det i avtalsfallen likaväl som i andra fall fordras att underlåtenheten ter sig lika straffvärd som handling, och så torde underlåtenheten inte te sig med mindre den underlåtande inte blott gjort åtagandet utan även faktiskt trätt i funktion enligt åtagandet. Att någon åtagit sig en vakttjänst kan sålunda visserligen medföra, att han intager en garantställning, men han torde inte böra förrän han faktiskt börjat vakta anses intaga en sådan garantställning, att hans underlåtenhet att fullgöra sin skyldighet är likvärdig med handling. Ett åtagande grundar i och för sig inte mer än en privaträttslig förpliktelse. Vad Strahl här är inne på är alltså återigen det förhållandet att det inte finns någon automatisk koppling mellan en persons underlåtenhet att fullgöra sin – icke straffrättsliga, i detta fall avtalsenliga – plikt att bistå en nödställd och möjligheten att döma vederbörande till ansvar enligt någon av bestämmelserna i 3 kap. BrB. /Ulväng/Jareborg (s. 126) anför, återigen med åberopande av garantläran, att det inte har så stor betydelse, om det föreligger ett giltigt avtal eller inte. Avgörande är i stället om vederbörande faktiskt har intagit en skyddsställning (och att andra i förlitan till att han eller hon utövar denna har avstått från andra skyddsåtgärder eller utsatt sig för viss risk). Ett förhållande, som åtminstone påminner om ett avtal, har dock betydelse på det sättet, att därav kan framgå vilka typer av risker som garanten har att avvärja. Som exempel på personer som – oavsett om ett giltigt avtal de facto föreligger eller inte – har skyldighet att bistå nämner författarna bland annat badvakter, livvakter och barnsköterskor (gentemot omhändertagna barn). De tillägger dock att ett åtagande att hämta hjälp inte torde medföra garantställning. Oavsett de uppfattningar som sålunda förts fram i doktrinen får nog sannolikheten för att någon på avtalsmässig grund skulle bli dömd till ansvar enligt något i 3 kap. BrB angivet brott bedömas vara ytterligt liten, försåvitt inte åtagandet i fråga konstateras specifikt omfatta skyldigheten att bistå i ett nödläge. 2.3.4Skyldighet på grund av tjänsteplikt Förutsättningarna att döma till ansvar enligt för underlåtenhet att bistå nödställd kan antagas vara ungefär lika begränsade i fall då handlingsskyldigheten härrör från en tjänsteplikt som då den baseras på en avtalsenlig förpliktelse. Den grundläggande bestämmelsen om offentliga funktionärers ansvar finns i 20 kap. 1 § BrB, som anger att [d]en som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst samt i grovt fall till fängelse i lägst och högst . Härifrån och till att döma en tjänsteman, som i strid med vad som ålegat honom i tjänsten underlåtit att bistå en nödställd, till ansvar även för något av brotten i 3 kap. BrB synes emellertid steget vara mycket långt. Exempelvis torde det vara uteslutet att en polis skulle kunna dömas för vållande till annans död, för det han avvikit från en i tjänsten ålagd bevakningsuppgift i följd varav en skadad person inte fått livsräddande behandling. (s. 317) framhåller att även om det framstår som försvarligt att bestraffa passivitet som tjänstefel, är därmed icke givet att ansvaret för en timad skadlig effekt, som genom den fordrade aktiviteten från funktionärens sida kunnat förebyggas, skall utsträckas i motsvarande grad. Även här står rättstillämpningen inför en omdömesfråga av ömtålig natur. Strahl (s. 323) resonerar på motsvarande sätt: Av att en offentlig tjänsteman underlåtit något som ålegat honom enligt föreskrift i lag eller instruktion följer inte nödvändigtvis, att han skall dömas för t ex vållande till kroppsskada om sådan skulle ha avvärjts därest han handlat enligt vad som ålåg honom. Längst i riktning mot att anse en försummad handlingsplikt kunna ådraga någon i tjänsteliknande ställning ansvar enligt de särskilda bestämmelserna i synes /Ulväng/Jareborg (s. 127) gå. Författarna medger visserligen att ansvar inte kan ifrågakomma för en läkare eller sjuksköterska som underlåter att hjälpa en skadad eller sjuk människa som han eller hon råkar träffa på. Men det är oklart hur bestämd personkretsen, gruppen osv. måste vara för att vederbörande skall anses skyldig att ingripa. En polisman eller vårdare, som är satt att vakta en sinnessjuk person, torde kunna hållas ansvarig om han eller hon låter den sjuke ta livet av sig. Kriminalvårdspersonal är skyldig att se till att intagen vid behov kommer under läkares observation eller behandling. - - ; underlåtenhet att agera torde kunna medföra ansvar enligt BrB kap. 3. Om man lyfter blicken från dessa uttalanden i doktrinen och i stället betraktar rättsväsendets praktik, finner man knappast något fall där en person i tjänsteansvarig ställning blivit dömd enligt bestämmelserna i 3 kap. BrB för underlåtenhet att bistå nödställd. Även i fall där skyldigheten att ingripa framstått som klar har ansvar utkrävts endast för tjänstefelet, varvid dock är att märka att straffskalan i grova fall sträcker sig så högt som till fängelse (jfr prop. 1988/89:113 s. 14 och 24 samt NJA 2008 s. 567). Som illustrativt exempel på det anförda kan nämnas en uppmärksammad dom av , sedermera fastställd av (B 132-10). Tre vårdare vid häktet i dömdes till 80 dagsböter vardera för tjänstefel, bestående i att de hade underlåtit att ta ner en intagen som de påträffat hängande i en snara i sin cell. Den intagne avled i sviterna av sitt självmordsförsök men levde alltså ännu när vårdarna upptäckte hans belägenhet. Trots att den intagne i eminent grad befann sig i ett nödställt läge och att vårdarna enligt sin tjänsteplikt var skyldiga att söka rädda honom, åtalades och dömdes de alltså endast för tjänstefel. Mot den bakgrunden kan man fråga sig i vilka fall ansvar enligt 3 kap. BrB i praktiken över huvud taget ifrågakommer för tjänstemän som i strid med tjänsteplikten underlåter att rädda nödställda personer. Uppenbarligen är i varje fall utrymmet för sådant ansvar ytterst begränsat. Slutligen bör observeras att tjänstemän i vissa fall kan vara ålagda handlingsplikt även på sin fritid. Sålunda anges i 4 kap. 10 § polisförordningen att polismän även när de är lediga är skyldiga att självmant ingripa för att trygga den allmänna ordningen och säkerheten inom det polisdistrikt där de är anställda. 2.3.5Skyldighet på grund av eget föregående handlande En särskild straffbestämmelse om underlåtenhet att avvärja allmänfara finns i 13 kap. 10 § BrB. Bestämmelsen, som beskrivs mer ingående i ett efterföljande avsnitt, innebär att den som underlåter att avvärja fara för brand, ofärd eller allmän fara som han själv har framkallat kan dömas till böter eller fängelse i högst . Det är tydligt att denna bestämmelse innefattar också skyldigheten att bistå en nödställd person, nämligen om denne blivit nödställd just på grund av den fara som det föregående handlandet gav upphov till. Frågan i vad mån en person, utöver vad som framgår av detta specialreglerade fall (som för övrigt i viss mån har sin motsvarighet i den förut nämnda 8 kap. 4 § sjölagen), kan dömas till ansvar enligt för sin underlåtenhet att rädda den som på grund av personens eget föregående handlande har råkat illa ut, har ägnats åtskillig uppmärksamhet i den juridiska doktrinen. Strahl (s. 328) inleder sin genomgång av denna ganska intrikata problematik med att konstatera att det är alls inte självklart, att om någon framkallat fara, han enbart därför skall anses vid straffansvar skyldig att söka avvärja faran och hemfalla under samma lagrum vari orsakandet av den inträffade effekten straffbelagts. Strahl manar alltså till en försiktig rättstillämpning och hänvisar bland annat till en friande dom i rättsfallet SvJT 1968 rf s. 81: En pojke gav en flicka lov att taga av hans sömntabletter. Hon tog flera än han, såvitt visats, var medveten om och vaknade aldrig ur sin sömn. Han åtalades för vållande till annans död, varvid lades honom till last att han inte styrt om att flickan kom under läkarvård. - - att han givit henne tabletter och sedermera bort förstå, att hon svävade i livsfara, var inte tillräcklig grund för att döma honom för vållande till annans död. Det beskrivna problemet är emellertid i stor utsträckning ett skenbart sådant. Ofta är nämligen situationen den, att det farliga beteendet i sig är ansvarsgrundande och att det från allmän synpunkt framstår som fullt tillräckligt att döma till ansvar för enbart detta beteende. Ett typfall när det gäller culpöst handlande är att någon gräver ett djupt dike över en väg, varvid en cyklist som inte observerar diket kör ner i detta och bryter nacken. Eftersom cyklistens död vållats på ett adekvat sätt genom den farliga handlingen, dvs. grävandet, kan det framstå som överflödigt att ställa sig frågan huruvida grävarens underlåtenhet att avvärja faran för cyklisten ävenledes bör bestraffas. När det gäller uppsåtliga brott kan situationen vara exempelvis den att en person som knivskurit en annan underlåter att förhindra att denne förblöder; den ursprungliga gärningen konsumerar i detta fall den senare underlåtenheten och onödiggör funderingar kring dennas självständiga straffvärde (jfr s. 318 f.). Situationer kan emellertid uppkomma då det föregående handlandet inte i sig är brottsligt, därför att brottsrekvisiten brister på objektiv eller subjektiv grund. Det kan också inträffa att det föregående brottet inte har ett tillräckligt högt straffvärde för att kunna konsumera en efterföljande underlåtenhet. I sådana fall består en grundläggande svårighet i att urskilja gränsen mellan orsakandet av en persons nödställdhet och underlåtenheten att avhjälpa nödställdheten. Med avseende på denna komplikation skriver Strahl (s. 329): I fall av senare slaget tillkommer svårigheten att avgöra, om underlåtenheten skall ådraga ansvar. Rättsskipningen ställes inför problem som lagstiftaren inte lyckats lösa, f ö varken i eller veterligen utomlands. Inte heller i rättspraxis och doktrin, svensk eller utländsk, torde problemen ha helt bemästrats. I viss utsträckning förhåller det sig - - emellertid så, att ansvar skall ådömas vare sig det är handling eller underlåtenhet som kan läggas den tilltalade till last. Som torde ha framgått är rättsläget inte alldeles lätt att beskriva. Emellertid finns knappast anledning att här mer än antyda de komplicerade överväganden som kan göra sig gällande när en underlåtenhet att bistå en nödställd har föregåtts av ett brottsligt eller åtminstone kausalt adekvat handlande. Exakt hur rättsläget ser ut på denna punkt får nämligen anses vara av högst begränsad betydelse för utredningens huvuduppgift att överväga frågan om det bör införas en allmän straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställda personer. 2.4Skyldighet att agera vid farliga situationer i övrigt 2.4.1Skyldighet att avslöja brott I 23 kap. 6 § första stycket BrB föreskrivs att om någon underlåter att anmäla eller eljest avslöja brott som är å färde, när det kan ske utan fara för honom själv eller någon av hans närmaste, skall han i de fall särskilt stadgande givits därom dömas för underlåtenhet att avslöja brottet enligt vad som är stadgat för den som allenast i mindre mån medverkat till sådant brott; dock må ej i något fall dömas till svårare straff än fängelse . I samma lagrum anges därefter att i de fall då det är särskilt föreskrivet skall för underlåtenhet att avslöja brott ansvar enligt vad nu sagts ådömas jämväl den som ej insett men bort inse att brottet var å färde. Vidare framgår av 23 kap. 6 § tredje stycket BrB att straff inträder endast under förutsättning att den gärning som underlåtenheten att avslöja avser, fortskridit så långt att straff kan följa på densamma. Någon generell skyldighet att avslöja brott finns alltså inte, utan underlåtenhet i detta avseende är straffbelagd endast om så är särskilt föreskrivet. Fram till var detta fallet beträffande främst ett antal grova brott enligt , såsom mord, dråp, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, rån, grovt rån, grov skadegörelse och sabotage. På förslag av (se SOU 1995:15) och (se SOU 1996:185 s. 327) utvidgades härefter skyldigheten att avslöja brott till att omfatta även våldtäkt, grov våldtäkt, grovt sexuellt utnyttjande av underårig och grovt koppleri (prop. 1997/98:55, bet. 1997/98:JuU13). En ytterligare utvidgning av det straffbara området inträdde , från vilken tidpunkt det även blev straffbart att underlåta att avslöja våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn (i samband med att dessa brottstyper infördes utmönstrades brottet grovt sexuellt utnyttjande av barn; det bör observeras att våldtäkt mot barn enligt förarbetsuttalanden inte förutsätter att någon form av våld förekommit) och grovt utnyttjande av barn för sexuell posering (prop. 2004/05:45, bet. 2004/05:JuU16). Enligt 23 kap. 6 § BrB ska det alltså vara fråga om en underlåtenhet att anmäla eller eljest avslöja brottet. Som ordet anmäla i lagtexten antyder är den naturliga åtgärden för att undvika ansvar att anmäla brottet för polismyndigheten. Men också avslöjande på annat sätt, såsom i form av en upplysning till ett ovetande brottsoffer om det pågående brottet, anses vara tillräckligt. Däremot uppkommer naturligtvis inte ansvarsfrihet för en person som råkar bevittna exempelvis en pågående grov misshandel endast därigenom att personen upplyser brottsoffret om den pågående misshandeln; det följer redan av att upplysningen i ett sådant fall inte innebär något avslöjande. Det förhållandet att skyldigheten att avslöja brott inte avser redan begångna brott har tagits till intäkt för bedömningen att lagen inte innebär någon uppmaning till angiveri (se SOU 1996:185 s. 315). Emellertid bör det anmärkas att brotten människorov och olaga frihetsberövande är så kallade perdurerande brott som är å färde, dvs. ännu inte avslutade, så länge frihetsberövandet pågår. Som framgår av brottsbeskrivningen i lagrummet görs undantag för vissa fall av intressekollision. Avslöjandet måste sålunda ha kunnat ske utan fara för den som annars skulle ha varit skyldig att avslöja brottet eller utan fara för någon av dennes närmaste. Det har inte ansetts kunna begäras att någon ska avslöja ett brott om han därigenom riskerar att själv bli dömd som medgärningsman och inte heller om han riskerar repressalier av den skyldige eller av andra. 2.4.2Särskilt om den s.k. Kodeproblematiken Bestämmelsen i 23 kap. 6 § BrB om underlåtenhet att avslöja brott kan ses även som en reservbestämmelse i fall där någon som misstänks för brott eller medverkan till brott inte kan överbevisas om mera än att i förväg ha känt till brottet (jfr KBrB) och har kanske i praktiken sin egentliga betydelse på det sättet. Denna betydelse reduceras emellertid om man – som tidigare i regel ansetts vara en korrekt lagtillämpning – för straffbarhet fordrar att underlåtenheten varit orsak till att ett fullbordat brott kommit till stånd. Ännu kunde exempelvis Strahl hävda följande (s. 339): Den underlåtenhet som straffbelägges i 23:6 skall säkerligen vara en betingelse för detta andra brott, nämligen så att detta andra brott skulle ha uteblivit om den underlåtande handlat som han bort. När lagen är så generös att den låter den underlåtande gå fri från ansvar om brottet av en slump inte kommer till stånd, kan dess mening inte gärna vara, att han skall drabbas av ansvar oavsett om den underlåtna handlingen skulle ha förhindrat brottet.