sou · GZB33 · 2011-01-26 00:00:00 — Exempelvis bör som framgått även oriktigt uppgiftslämnande som inte hunnit resultera i utbetalning omfattas av bestämmelserna om sanktionsavgift. Dessutom innehåller inte alla förmånsförfattningar regler om återkrav. Vidare är inte återkravsbestämmelserna desamma för alla de förmåner som bör omfattas av sanktionssystemet. Inte heller om (SOU 2009:6) förslag genomförs kommer återkravsbestämmelserna att bli helt enhetliga för de olika förmånerna. Om det skulle krävas att ett återkrav aktualiseras för att en sanktionsavgift ska kunna komma i fråga, skulle förutsättningarna för en sanktionsavgift komma att skilja sig åt mellan förmånsslagen. En sådan ordning bör undvikas. Dessutom är det olämpligt att låta förutsättningarna för avgift bli beroende av eventuella framtida ändringar beträffande återkravsreglerna. Utredningen gör således bedömningen att det inte, såsom en förutsättning för sanktionsavgift, bör anges att en felaktig utbetalning blir föremål för återkrav. 6.5Vilka bör kunna påföras sanktionsavgift? Utredningens förslag: Sanktionsavgift ska kunna påföras den som lämnar en oriktig uppgift eller underlåter att följa en anmälningsplikt. Även vårdnadshavare och förmyndare ska kunna påföras sanktionsavgift. Juridisk person, arbetsgivare, särskilt förordnad vårdnadshavare enligt 6 kap. , särskilt förordnad förmyndare enligt 10 kap. och god man eller förvaltare enligt 11 kap. ska inte kunna påföras sanktionsavgift. Om anmälningsplikt som åvilar flera har fullgjorts av endast en av dem, ska inte övriga anmälningspliktiga kunna påföras sanktionsavgift. I detta avsnitt behandlar utredningen frågan om vilka som ska kunna påföras en sanktionsavgift. Syftet med sanktionssystemet är i första hand att minska de felaktiga utbetalningarna genom att förmå enskilda att lämna riktiga uppgifter och fullgöra sin anmälningsplikt. En utgångspunkt för bedömningen av vem som ska kunna påföras en avgift bör därför vara att sanktionsavgift endast ska påföras den person som lämnar den oriktiga uppgiften eller inte fullgör den föreskrivna anmälningsplikten. Ingen ska alltså påföras en avgift för en oriktig uppgift som någon annan har lämnat eller för någon annans underlåtenhet att anmäla ändrade förhållanden. Egna uppgifter ska kunna leda till sanktionsavgift Den som ansöker om en förmån lämnar i enlighet med vad som är föreskrivet för förmånen i fråga vissa uppgifter som sedan läggs till grund för beslut. Den som fyller i ansökan för egen räkning och lämnar en oriktig uppgift bör således kunna åläggas en sanktionsavgift. I fråga om förmåner som tillkommer underåriga är det i de flesta fall vårdnadshavaren eller förmyndaren som lämnar uppgifter. dessa fall bör inte den underårige kunna åläggas sanktionsavgift. Frågan om vårdnadshavare och förmyndare ska kunna åläggas avgift behandlas nedan. Beträffande vissa förmåner kan dock den som är underårig själv ansöka eller vara uppgiftsskyldig. Exempelvis har en underårig rätt att förfoga över sina egna inkomster (se 9 kap. 3 § ). Detta betyder att underåriga personer kan uppbära exempelvis sjukpenning från . De kan i detta sammanhang själva vara uppgiftsskyldiga. Om den underårige i en sådan situation lämnar oriktiga uppgifter (alternativt underlåter att följa anmälningsplikt) bör sanktionsavgift kunna påföras honom eller henne. står det klart att unga människor kan ha sämre förutsättningar än vuxna att inse konsekvenserna av sitt handlande och att förstå vilka bestämmelser som gäller för en förmån. Detta bör dock inte hindra att en avgift påförs dem. Det kan i detta sammanhang påpekas att underåriga – – kan åläggas straffrättsligt ansvar. Intresset av att åstadkomma en väl avvägd reaktion där den unges förutsättningar beaktas bör i stället tillgodoses genom en tillämpning av de befrielsegrunder som utredningen föreslår i avsnitt 6.13. Vårdnadshavare och förmyndare ska kunna påföras sanktionsavgift Av 6 kap. framgår vem som är vårdnadshavare för en underårig. Vårdnadshavare är vanligtvis föräldrarna. I vissa fall kan dock vårdnaden ha anförtrotts en särskilt förordnad vårdnadshavare. Av 10 kap. följer att vårdnadshavaren (även den särskilt förordnade) i de allra flesta fall även är förmyndare för den underårige. Det kan dock förekomma att en vårdnadshavare inte är förmyndare, och att en förmyndare (s.k. särskilt förordnad förmyndare) inte är vårdnadshavare. Vårdnadshavaren pekas i flera författningar ut som mottagare av en ersättning som avser den underårige. Så är fallet beträffande exempelvis förlängt barnbidrag (i de flesta situationer) och underhållsstöd. Med mottagandet följer då en anmälningsskyldighet vid ändrade förhållanden. Förmyndaren kan företräda den underårige i de fall där ingen annan än den underårige är utpekad som mottagare av ersättning. Förmyndaren kan då för den underårige såväl ansöka om ersättning som lämna uppgifter. I något fall, på studiestödsområdet, är förmyndaren också direkt utpekad som mottagare av ersättning vartill det kopplats en anmälningsplikt. Frågan är då om vårdnadshavare och förmyndare bör kunna åläggas sanktionsavgift i de fall där inte den underårige, i enlighet med vad som sagts ovan, ska påföras en avgift. För en möjlighet att kunna påföra vårdnadshavare sanktionsavgift talar enligt utredningen främst att en sådan ordning behövs för att ett införande av sanktionsavgift ska få så stor preventiv effekt som möjligt. Om inte vårdnadshavare kan påföras sanktionsavgift kommer en sådan avgift endast sällan att kunna påföras beträffande det inte obetydliga antal ekonomiska förmåner som betalas ut för underårigas räkning. Det råder vidare ofta en ekonomisk intressegemenskap mellan vårdnadshavaren och den underårige. Vårdnadshavaren kan alltså i många fall antas ha ett eget intresse av att den underårige får en förmån. När en vårdnadshavare lämnar uppgifter för den underårige, ligger detta således enligt utredningens mening nära de ovan behandlade situationerna med uppgiftslämnande för egen räkning. Mot en möjlighet att påföra vårdnadshavaren en sanktionsavgift skulle möjligen kunna anföras att det beträffande vissa förmåner skulle kunna vara svårt för vårdnadshavaren att få fram korrekt information för att kunna fullgöra sin anmälningsplikt. Vet exempelvis alltid vårdnadshavaren att den underårige är frånvarande från skolan i en sådan omfattning att det påverkar rätten till studiehjälp? I de allra flesta fall måste det dock enligt utredningens mening kunna krävas av vårdnadshavaren att han eller hon har sådan kunskap om den underåriges förehavanden att anmälningsplikten kan uppfyllas. Om omständigheterna i något enskilt fall skulle vara sådana att detta inte kan krävas av vårdnadshavaren, bör befrielsegrunderna kunna komma till användning. Utredningens slutsats blir alltså att vårdnadshavare bör kunna påföras sanktionsavgift. Det finns dock anledning att göra skillnad mellan vårdnadshavare och särskilt förordnade vårdnadshavare. Den särskilt förordnade vårdnadshavaren har i vissa fall en ställning som mer liknar en förvaltares (se nedan). En sanktionsavgift med nästintill strikt ansvar framstår inte som proportionerlig i sådana fall. Särskilt förordnade vårdnadshavare bör således inte kunna påföras sanktionsavgift. Detsamma bör enligt utredningens mening gälla för särskilt förordnade förmyndare, enligt 10 kap. . Även deras ställning liknar mer en förvaltares. övriga förmyndare som också är vårdnadshavare kunna påföras sanktionsavgift. män och förvaltare bör inte kunna påföras sanktionsavgift För den som har god man eller förvaltare förekommer det att den gode mannen eller förvaltaren lämnar uppgifter för huvudmannens räkning för att denne ska få en förmån. I enlighet med utredningens resonemang ovan om att sanktionsavgift endast bör komma i fråga för egna oriktiga uppgifter eller egen underlåtenhet, bör huvudmannen inte kunna påföras avgift för uppgift som har lämnats av en sådan legal ställföreträdare. Enligt utredningens mening är det inte lämpligt att förvaltare och gode män ska kunna åläggas avgift. Avgiften ska kunna påföras utan krav på uppsåt eller oaktsamhet. Ett sådant omfattande ansvar för en ställföreträdare – som inte i varje fall har tillgång till, eller kan inhämta, fullständig kunskap om omständigheterna kring de uppgifter han eller hon lämnar – framstår som oproportionerligt strängt. I den mån de ändå lämnar oriktiga uppgifter eller underlåter att fullgöra anmälningsplikt finns det möjlighet att göra polisanmälan för bidragsbrott om förutsättningar i övrigt föreligger för det. Uppgifter lämnade av ombud I de fall den enskilde anlitat ett ombud gör utredningen en annan bedömning. Här finns ett klart behov av att förhindra att någon i syfte att undgå avgift anlitar ett ombud som får lämna oriktiga uppgifter. I de fall den enskilde agerat genom ombud bör sanktionsavgift kunna påföras huvudmannen för uppgifter som har lämnats av ombudet. Det förutsätter dock att ombudet agerat inom ramen för sin behörighet. Däremot bör inte ombudet kunna påföras sanktionsavgift. Uppgift från tredje man ska inte kunna leda till sanktionsavgift för honom eller henne Det förekommer inom vissa förmånsslag att uppgifter lämnas av annan än den som ansöker om eller uppbär en förmån. Exempelvis lämnar skolor uppgifter om studieaktivitet och studieavbrott till CSN. Ett annat exempel på att uppgifter kan lämnas av annan är de intyg som arbetsgivare lämnar vid begäran om arbetslöshetsersättning. Även sådana uppgifter kan naturligtvis vara oriktiga och leda till en felaktig utbetalning eller utbetalning med för högt belopp. Frågan är då om oriktiga uppgifter av nu aktuellt slag bör kunna leda till sanktionsavgift. En möjlighet är att låta även de nu nämnda fallen av oriktiga uppgifter, eller underlåtenhet att anmäla ändrade förhållanden, omfattas av en sanktionsavgift på det sättet att den tredje mannen, exempelvis arbetsgivaren, får betala avgiften. Sådana felaktiga uppgifter från tredje man är inte uteslutna från bidragsbrottslagens tillämpning. Det straffrättsliga ansvaret kan dock inte utan vidare jämföras med den tänkta konstruktionen av sanktionsavgiften. För att straffansvar ska kunna åläggas enligt bidragsbrottslagen krävs att även ett subjektivt rekvisit är uppfyllt. När det gäller sanktionsavgiften bör den å andra sidan komma i fråga utan något krav på uppsåt eller oaktsamhet. Enligt utredningens mening är det inte lämpligt att ålägga exempelvis en skola ett sådant ansvar. Utredningens slutsats blir alltså att uppgiftslämnare av nu aktuellt slag inte bör kunna åläggas sanktionsavgift. För att fånga upp dessa undantagsfall bör det föreskrivas att juridiska personer och arbetsgivare inte ska kunna åläggas sanktionsavgift. Delad uppgifts- eller anmälningsskyldighet I vissa fall kan det förekomma att uppgifter lämnas av fler än en person, eller att fler än en person är anmälningspliktig. Ett exempel på det förstnämnda är ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen, och ett exempel på det sistnämnda är studiehjälp. Vad gäller studiehjälp sker vanligen ansökan genom anmälan från tredje man, dvs. Skyldigheten att anmäla ändrade förhållanden är delad mellan skolan och den förmånsberättigade (se 2 kap. 25 och 26 §§ och 6 kap. 9 § studiestödsförordningen). Om två personer lämnar oriktiga uppgifter bör båda kunna påföras sanktionsavgift. Om två är anmälningspliktiga bör båda visserligen kunna påföras sanktionsavgift för underlåtenheten, om övriga förutsättningar för det är uppfyllda. Om en av dem fullgör anmälningsplikten, framstår det dock inte som rimligt att den andre ska kunna påföras sanktionsavgift. Utredningen förordar därför att sanktionsavgift inte ska påföras i ett sådant fall. Detta bör klargöras genom en särskild bestämmelse. 6.6Begränsad anmälningsskyldighet enligt bidragsbrottslagen och förbud mot dubbla sanktioner Utredningens förslag: Bidragsbrottslagens bestämmelse om anmälningsskyldighet ändras så att anmälan om misstänkta bidragsbrott som är att anse som ringa brott och vårdslösa bidragsbrott bara ska göras om det finns särskilda skäl. I bidragsbrottslagen införs en bestämmelse av innebörd att talan om ansvar för brott mot lagen inte får tas upp till prövning om en sanktionsavgift påförts för gärningen. I 115 kap. 2 § socialförsäkringsbalken görs ett tillägg av innebörd att talan om ansvar för brott enligt den bestämmelsen inte får tas upp till prövning om en sanktionsavgift har påförts för gärningen. Sanktionsavgift får inte påföras om en anmälan enligt bidragsbrottslagen har gjorts eller om beslut har fattats om att inleda förundersökning om bidragsbrott enligt bidragsbrottslagen eller om brott mot 115 kap. 2 § socialförsäkringsbalken. I avsnitt 4.4 har utredningen föreslagit att sanktionssystemet ges en generell utformning, dvs. avgift bör kunna komma i fråga för regelöverträdelser som inte omfattas av straffansvar. I avsnitt 4.5 har utredningen sedan gjort bedömningen att sanktionssystemet bör ersätta det straffrättsliga ansvaret när det gäller ringa bidragsbrott och vårdslösa bidragsbrott. I fråga om bidragsbrott av normalgraden och grova bidragsbrott föreslås ingen förändring. I detta avsnitt övervägs hur gränsen ska tydliggöras mellan de fall som bör leda till sanktionsavgift och de fall som bör medföra straffansvar. En grundläggande utgångspunkt för dessa överväganden är att samma oriktiga uppgift, eller underlåtenhet att anmäla ändrade förhållanden, inte ska kunna föranleda både straff och sanktionsavgift. Övervägandena syftar således till att åstadkomma ett system där dubbla sanktioner undviks. Det finns flera tänkbara lösningar för att undvika att både avgift och straff kommer i fråga för samma lagöverträdelse. En lösning skulle kunna vara att avkriminalisera de gärningar som bör leda till sanktionsavgift, dvs. vårdslösa bidragsbrott och ringa bidragsbrott1. En sådan ordning skulle innebära att det i bidragsbrottslagen föreskrivs att i ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Dessutom skulle den särskilda bestämmelsen om vårdslöst bidragsbrott få upphävas. En annan tänkbar lösning är att införa en åtalsprövningsregel, innebärande att det ska prövas särskilt om åtal ska väckas för vårdslöst bidragsbrott eller ringa bidragsbrott. En sådan lösning skulle innebära att sanktionsavgift blir huvudregel och att straffrättslig lagföring bara aktualiseras under särskilda förutsättningar. Ytterligare en lösning är att anmälningsskyldigheten i bidragsbrottslagen begränsas. Det skulle innebära att ringa bidragsbrott och vårdslösa bidragsbrott bara ska anmälas om det finns särskilda skäl. Frågan om vilka förutsättningar som bör vara uppfyllda för att ett förfarande ska vara kriminaliserat har tidigare behandlats i flera lagstiftningsärenden. I propositionen Ett effektivare brottmålsförfarande, där en rad åtgärder föreslogs som syftade till att effektivisera brottsbekämpningen (prop. 1994/95:23, s. 53 ff.), uttalade regeringen att den i allt väsentligt kunde ställa sig bakom de krav som enligt (SOU 1992:61) borde föreligga för att kriminalisering ska framstå som befogad. Enligt borde följande faktorer föreligga 1. ett beteende kan föranleda påtaglig skada eller fara 1 Detta har i andra sammanhang benämnts depenalisering (jfr. Ett reformerat åklagarväsende, SOU 1992:61, Del A s. 112 f.). 2.alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara rationella eller skulle kräva oproportionerligt höga kostnader 3.straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar 4.straffsanktion ska utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet 5.rättsväsendet ska ha resurser att klara av den eventuellt ytterligare belastning som kriminaliseringen innebär. Utredningen kan utifrån de nu nämnda punkterna konstatera att om ett sanktionssystem enligt den nu diskuterade modellen införs så kommer en alternativ sanktion att stå till buds för såväl ringa som vårdslösa bidragsbrott. Detta talar för att de ringa och vårdslösa bidragsbrotten skulle kunna avkriminaliseras. Som framgår i kapitel 13 innebär sanktionsavgiften dessutom att samhällets resurser används mer effektivt. Vidare skulle det åtminstone beträffande ringa bidragsbrott kunna påstås att beteendet inte medför påtaglig skada eller fara. Enligt utredningens mening går det dock inte att bortse från att även de gärningar som utgör ringa bidragsbrott i vissa fall kan vara så allvarliga att straff är en mer adekvat reaktion är sanktionsavgift. Härtill kommer att vårdslösa bidragsbrott kan avse mycket höga belopp. Om dessa gärningar utan undantag skulle leda till sanktionsavgift skulle det i förlängningen kunna innebära en inte obetydlig fara för att trygghetssystemets legitimitet blir ifrågasatt (se vidare kapitel 4). De skäl som talar för avkriminalisering är således inte särskilt starka. Det finns dessutom flera skäl som talar emot en avkriminalisering. Genom bidragsbrottslagen - som trädde i kraft - blev vårdslösa beteenden, som inte varit straffbara, kriminaliserade. Vidare infördes ett s.k. äkta underlåtenhetsbrott i form av straffansvar för underlåtenhet att fullgöra anmälningsskyldighet. Dessutom innebar den nya lagstiftningen att bidragsbrott ska vara att anse som fullbordade redan då ett farerekvisit är uppfyllt. Bidragsbrottslagen innebar således omfattande förändringar. Det framstår som allt för tidigt att utan en mer omfattande utvärdering av bidragsbrottslagen nu föreslå en avkriminalisering av ringa bidragsbrott och vårdslösa bidragsbrott. Härtill kommer att med en avkriminalisering skulle bedrägligt beteende alltjämt vara kriminaliserat som motsvarande gärning riktad mot trygghetssystemen, dvs. ringa bidragsbrott, skulle vara befriad från straff. Även om en sanktionsavgift påförs skulle en sådan ordning kunna riskera att sprida bilden av trygghetssystemen som mindre skyddsvärda, snarare än tvärtom. Ett annat skäl som talar emot en avkriminalisering är att det straffrättsliga ansvaret behövs i de fall där avgift inte kan åläggas. Av utredningens förslag i avsnitt 6.5 följer bl.a. att förvaltare och gode män inte kan åläggas sanktionsavgift. För denna grupp skulle det alltså inte finnas någon sanktion alls om de berörda gärningarna skulle avkriminaliseras. Ytterligare ett skäl som talar emot avkriminalisering har att göra med att det i vissa fall finns ett behov av en samlad straffrättslig reaktion när ett handlande innefattar en överträdelse av flera straffbestämmelser. Det kan uppkomma fall då en gärning även innefattar brott mot 14 eller 15 kap. . Trots att det, som framgår nedan, inte finns något hinder mot att den enskilde först åläggs en sanktionsavgift på grund av det oriktiga uppgiftslämnandet och sedan åtalas för exempelvis urkundsförfalskning, kan det finnas anledning till en samlad reaktion för hela handlandet. Det måste anses vara till fördel för den enskilde att få endast en sanktion; inte dels ett straff och dels en sanktionsavgift. Eftersom sanktionsavgift inte kan påföras för brott mot 14 eller 15 kap. måste en sådan samlad reaktion vara straffrättslig. Också i fall där det kan misstänkas att det begåtts både ett mycket stort antal ringa bidragsbrott och ett eller flera bidragsbrott av normalgraden kan det – trots att det inte finns något hinder mot att ålägga en sanktionsavgift för några av brotten och väcka åtal för resten – vara lämpligt med ett åtal som en samlad reaktion. Utgångspunkten bör dock vara att de ringa brotten ska leda till sanktionsavgift och att normalgradsfallet ska polisanmälas. Slutligen måste det beaktas att en avkriminalisering kan innebära en risk för att fall där det är svårt att avgöra vad som är ett eller flera brott och hur brottet eller brotten ska rubriceras kan falla mellan stolarna och alltså inte leda till någon sanktion alls. Problematiken kan belysas med följande rättsfall. NJA 2007 s. 973 gällde frågan om gränsdragningen mellan bedrägeri av normalgraden och grovt bedrägeri. framhöll att det inte finns några generella regler för vad som utgör en brottsenhet. Bedömningen får därför ske med utgångspunkt i den typ av brott som är aktuell. Det rums- och tidsmässiga sambandet ges ofta stor betydelse. på att i den juridiska litteraturen har också sådana omständigheter som antalet målsägande och antalet brottsobjekt ansetts ha betydelse (se Jareborg, Straffrättens gärningslära, 1995 s. 204 f.). Rättsläget kunde dock enligt inte beskrivas som entydigt. En förklaring till detta torde enligt vara att domstolarna vid brottsrubriceringen tar intryck av att den samlade bedömningen avser bedrägerier av likartad natur, oavsett om det skulle uppfattas som ett eller flera brott. Inte minst gäller detta om bedrägerierna riktar sig mot samma målsägande. Det är således inte i alla fall enkelt att avgöra vad som är en gärning och hur den ska rubriceras. Man måste räkna med att det kan uppkomma situationer där anmälan görs för bidragsbrott av normalgraden och att det således inte fattas något beslut om sanktionsavgift. Under det fortsatta straffrättsliga förfarandet kan den misstänktes agerande bli bedömt som flera fall av ringa bidragsbrott. En sådan omrubricering kan tänkas bli aktuell också sedan åtal väckts. Motsvarande behov av omrubricering kan aktualiseras beträffande vårdslösa bidragsbrott. Om ringa och vårdslösa bidragsbrott avkriminaliserades skulle sådana omrubriceringar leda till att straff inte kunde komma i fråga. Som framgår nedan anser utredningen att det inte bör införas någon möjlighet för polisen eller åklagaren att återrapportera ärendet för beslut om sanktionsavgift till den handläggande statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan om det straffrättsliga förfarandet inte leder till lagföring. Utredningen anser därför att de svårigheter som finns när det gäller att bedöma om det är fråga om ett eller flera brott och vilken rubricering som ska användas talar för att behålla kriminaliseringen. I annat fall finns det en risk att svårbedömda fall i praktiken inte föranleder någon sanktion alls. Ett alternativ till avkriminalisering är som framgått ovan att skilja ut de fall som ska leda till straffprocessuell lagföring genom att införa en åtalsprövningsregel. Tanken med en sådan regel skulle vara att utgångspunkten är att avgift ska åläggas men att åtal ska kunna väckas under vissa närmare angivna förutsättningar. En åtalsprövningsregel skulle kunna utformas så att den gör det möjligt att väcka åtal i fall där bedömningen av antalet brott eller rubriceringsfrågan är oklar. Dessutom borde åtal kunna ske i de fall som inte omfattas av den föreslagna avgiftsregleringen, dvs. fall där gärningen begåtts av förvaltare, gode män, eller någon annan som inte lämnat uppgiften för egen räkning och som inte heller är vare sig vårdnadshavare eller förmyndare. Åtal borde också kunna ske när ett vårdslöst bidragsbrott avser ett mycket högt belopp, samt i fall då sanktionsavgift med maximalt belopp för ett kalenderår redan påförts. För att fånga upp dessa situationer skulle en åtalsprövningsregel, i enlighet med vad som gäller för skatteförseelse, kunna utformas på det sättet att åtal för ringa bidragsbrott och vårdslöst bidragsbrott fick väckas endast om det finns särskilda skäl. Enligt utredningens mening står det dock klart att det inte räcker med en åtalsprövningsregel för att säkerställa att en straffrättslig påföljd inte kommer i fråga när en sanktionsavgift påförts den enskilde. För att nå det resultatet krävs också andra regler. I det följande föreslår utredningen en begränsning i fråga om vilka fall som ska leda till anmälan till polis och åklagare. Dessutom föreslås uttryckliga regler om förbud mot dubbla sanktioner. Med dessa regler skulle en åtalsprövningsregel ha mycket begränsad betydelse i den praktiska tillämpningen. Någon åtalsprövningsregel föreslås alltså inte. Enligt 6 § bidragsbrottslagen ska de statliga förvaltningsmyndigheter som anges i 1 § samt kommuner och arbetslöshetskassor göra anmälan till polis eller åklagare om det kan misstänkas att brott enligt bidragsbrottslagen begåtts.