sou · GZB39 · 2011-02-10 00:00:00 — medicinska uttryck att det föreligger en personskada.13 Ersättning för kränkning är således en särskild form av ideellt skadestånd som inte förutsätter att fysisk skada uppkommit. Den skadegörande handlingen behöver inte utgöra brott enligt , utan även gärning som enligt annan lagstiftning utgör brott kan vara skadegrundande. Det är inte heller nödvändigt att gärningsmannen blivit dömd för brottet.14 Skadestånd med anledning av kränkning ska enligt 5 kap. 6 § skadeståndslagen utgå efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Det ska särskilt beaktas om hand- lingen haft förnedrande eller skändliga inslag, varit ägnad att fram- kalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, om den inne- burit missbruk av beroende- eller förtroendeförhållande eller om den varit ägnad att väcka särskild uppmärksamhet. Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen utgår ersättning endast när någon har blivit allvarligt kränkt. I förarbetena till bestämmelsen finns uttalanden som kan ge viss ledning för vad som ska anses vara en allvarlig kränkning. Där sägs bland annat att vid bedömningen om kränkningen är att anse som allvarlig bör beaktas samtliga omständigheter kring handlingen. En viss ledning kan vid bedöm- ningen hämtas i den uppräkning som görs i 5 kap. 6 § skade- ståndslagen rörande faktorer som påverkar skadeståndets bestäm- mande. Vad som är att anse som en allvarlig kränkning får alltså bedömas från fall till fall. Det är enligt förarbetena klart att sexual- brott regelmässigt innebär en allvarlig kränkning. Även de flesta våldsbrott får anses medföra en kränkning som är allvarlig. Också ringa fall av misshandel kan under vissa omständigheter innefatta en allvarlig kränkning, t.ex. om misshandeln sker under uppmärk- sammade former eller på annat sätt har ärekränkande inslag.15 Enskilda som påstår sig vara offer för en stats kränkning av Europa- konventionen har möjlighet att väcka talan mot staten hos Europa- domstolen (se artikel 34 i konventionen). Fel som begås av en stat 2000/01:68, s. 48. 14Hellner, J. & Radetzki, M. 2010, s. 81. 2000/01:68, s. 65 f. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade ska dock i första hand rättas till på det nationella planet och klago- mål till ska ses som en sista utväg (artikel 35). En förutsättning för att ett klagomål ska tas upp till prövning av är därför att inhemska rättsmedel först uttömts. I annat fall ska framställningen avvisas. Om de inhemska rättsmedlen har uttömts ska talan väckas hos inom sex måna- der för det nationella beslutet.16 I sina domar fastställer om svarandestaten brutit mot någon bestämmelse i . I de fall där ett brott mot konventionens bestämmelser konstateras har Europa- domstolen enligt artikel 41 möjlighet att utdöma skadestånd (skälig gottgörelse). Ersättningen kan innefatta gottgörelse för såväl eko- nomisk som ideell skada. Om kränkningen av varit av formell art eller annars av mindre betydelse för den kla- gande konstaterar enbart att själva beslutet att den enskilde utsatts för en kränkning av sina rättigheter är till- räcklig gottgörelse. Någon ersättning utdöms då alltså inte.17 Artikel 13 i anger att var och en vars rättig- heter enligt konventionen kränkts ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Enligt praxis räcker det att en klagande kan visa att han eller hon har en rimlig grund för sitt påstående om konventionsbrott för att det ska finnas en rätt till ett effektivt rättsmedel. Vad som är ett effektivt rättsmedel har preciserats i domstolens praxis. Uttrycket anses ha en vidare innebörd än att enskilda ska ha rätt till en förnyad pröv- ning av beslut eller domar. I princip måste ett rättsmedel, för att anses effektivt, medge en lika långtgående prövning av om konven- tionen blivit överträdd som den prövning gör. Rättsmedlet ska dessutom antingen förebygga den påstådda kränk- ningen eller dess fortsättning eller gottgöra en kränkning som redan har inträffat. I vissa fall har ett konstaterande av att en kränk- ning förekommit ansetts i sig utgöra tillräcklig gottgörelse för upp- kommen skada (se ovan). har i en serie avgöranden haft anledning att ta ställning till hur konstaterade överträdelser av 16Danelius, H. 2007, s. 28. 17Danelius, H. 2007, s. 52. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade kan gottgöras på nationell nivå.18 Av domstolens avgöranden följer att en förpliktelse för staten att gottgöra en överträdelse av konventionen i första hand ska göras på så sätt att tillämpningen av 3 kap. 2 § skadeståndslagen överensstämmer med innehållet i konventionen (fördragskonform tillämpning). En sådan tillämp- ning kan innebära att vissa i svenska lagmotiv, i svensk praxis eller i svensk doktrin antagna begränsningar inte kan upprätthållas. I den mån förpliktelsen inte kan uppfyllas genom en fördragskonform tillämpning av skadeståndslagen får den emellertid uppfyllas genom att skadestånd döms ut även utan särskilt lagstöd. Högsta dom- stolen har slagit fast att ideellt skadestånd kan utdömas med utgångspunkt i artiklar.19 Staten kan således, även utan särskilt stöd i svensk lag, åläggas att betala skadestånd för kränkning av rättigheter enligt i den mån det behövs för att ska uppfylla sina skyldigheter enligt konven- tionen. har också uttalat att även kommuner kan åläggas att betala skadestånd utan särskilt lagstöd vid överträdelser som sker inom ramen för den verksamhet som kommunen svarar för.20 Det kan här nämnas att frågan om statens skyldighet att ekono- miskt ersätta den som drabbats av en överträdelse av konventionen har utretts av Utredningen om det allmännas ansvar enligt (Ju 2009:08). Utredningen har i sitt betänk- ande (SOU 2010:87) bland annat föreslagit en lagreglering av de fall där det enligt konventionen krävs att skadestånd ska kunna lämnas till den som drabbats av en konventionsöverträdelse. För- slaget behandlas i . 6.2.3Skadeprövning inom några särskilda områden Enligt brottsskadelagen (1978:413) kan så kallad brottsskade- ersättning utgå av statsmedel för skada till följd av brott. Grunden till ersättningen är att den som är skadeståndsskyldig på grund av brott ofta saknar betalningsförmåga. Möjligheten att få försäkrings- ersättning i sådana situationer är också ofta begränsad. Utan ett sär- skilt skydd från det allmänna skulle alltså den skadelidande i prak- 18Jfr bland annat NJA 2005 s. 462, NJA 2007 s. 295 och NJA 2007 s. 584. 19Se bland annat NJA 2005 s. 462. 20NJA 2009 s. 463. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade tiken sällan kunna få någon ersättning utbetald på grund av en brottslig handling.21 Ärenden om brottsskadeersättning prövas enligt brottsskade- lagen av en särskild myndighet, . Ärenden som är av principiell betydelse eller annars av större vikt prövas dock av en särskild nämnd inom myndigheten, . Nämnden utses av regeringen och dess ordförande och vice ord- förande ska vara eller ha varit ordinarie domare. Myndighetens bes- lut kan inte överklagas, men tidigare beslut kan tas upp till ompröv- ning. En grundläggande förutsättning för att brottsskadeersättning ska utgå är att sökanden skadats på grund av ett brott. Om gärnings- mannen är känd krävs i princip en fällande dom eller ett beslut från åklagare att underlåta åtal. I fall med en okänd gärningsman gör en självständig bedömning, grundad på förundersökningshandlingar och medicinsk dokumentation samt uppgifter från sökanden. I bevishänseende krävs en övervägande sannolikhet för att sökanden fått sina skador genom brott.22 Brottsskadeersättning kan enligt brottsskadelagen utgå för personskada samt, i de fall det rör sig om ett brott mot någons per- son, frihet eller frid för kränkning och under vissa förutsättningar även för sakskada och ren förmögenhetsskada. Även barn som bevitt- nat ett brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i dess förhållande till en närstående person kan ha rätt till brottsskadeersättning. Storleken på brottsskadeersättningen bestäms enligt de principer som framgår av 5 kap. skadeståndslagen (jfr 5 § brottsskadelagen). Brottsskadeersättning är subsidiär i förhållande till andra slags ersättningar och i brottsskadelagen finns en rad bestämmelser om avräkning av andra ersättningar som utgått på grund av en skada. Det finns vidare bestämmelser om jämkning, självrisk och tak- belopp för brottsskadeersättning. är inte bunden av domstolsavgörande rörande den skadegörande händelsen. Om domstolen i ett enskilt fall prövat skadeståndet bestäms dock oftast brottskadeersättningen till samma belopp. Att rättstillämpningen inte varit riktig, att ersätt- ningsnivån klart avvikit från rådande praxis eller att Brottsoffer- myndigheten kan grunda sitt beslut på andra omständigheter än de 21Hellner, J. & Radetzki, M. 2010, s. 470. 22Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009, s. 8 f. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade som varit kända för domstolen kan utgöra skäl för myndigheten att besluta om ett annat belopp än vad domstolen kommit fram till.23 I personskadefall använder Brottsoffermyndigheten Trafikskade- nämndens hjälptabeller (se nedan).24 Trafikskadelagen (1975:1410) är enligt lagens 1 § tillämplig på skador till följd av trafik med motordrivet fordon, med vissa undan- tag. Enligt 8 § första stycket trafikskadelagen utgår en ersättning kallad trafikskadeersättning för person- eller sakskada som upp- kommer till följd av trafik här i landet. Sådan ersättning beräknas som framgår av 9 § trafikskadelagen enligt skadeståndsrättsliga principer. Ersättningen utgår normalt från trafikförsäkringen för berörda fordon (10 och 11 §§ trafikskadelagen). Enligt 6 § första stycket trafikförsäkringsförordningen (1976:349) ska samtliga försäkringsgivare som driver trafikför- säkringsverksamhet i tillsammans med upprätthålla och bekosta en skaderegleringsnämnd, vars reglemente godkänns av regeringen. Denna nämnd, , ska verka för en enhetlig och skälig personskadereglering inom trafikförsäkringen. Nämndens främsta uppgift är att lämna rådgivande yttranden om ersättning från trafikförsäkringen till försäkringsgivarna i personskadeärenden. Försäkringsgivarna har, enligt trafikförsäkringsförordningen, skyldighet att begära yttrande från nämnden innan man erbjuder den skadelidande uppgörelse i vissa särskilt viktiga ersättningsfrågor. Försäkringsbolagen ska även hänskjuta andra frågor om ersättning till nämnden om den skade- lidande begär det eller det annars finns särskilda skäl till det.25 En skadelidande som inte är nöjd med en uppgörelse som ett försäkringsbolag erbjuder efter att ha hört kan väcka talan vid domstol för att få ersättningsfrågan prövad. I praktiken träffas dock i de flesta fall en uppgörelse enligt den rekommendation som lämnats av nämnden. En skadelidande kan också väcka talan vid domstol utan att nämnden har hörts.26 23Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009, s. 9. 24Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009, s. 10. 25Gabrielson, E., s. 645. 26Gabrielson, E., s. 647. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade fastställer regelbundet hjälptabeller som används för bedömande av storleken på ersättning för personskada. tillkom en frivillig försäkringslösning, som innebar att patienter som skadats i hälso- och sjukvården inte längre behövde väcka talan vid domstol i syfte att visa att fel eller försummelse förelegat för att få ersättning för sin skada. I stället kunde ersättnings- rätten bestämmas på objektiv grund enligt försäkringsvillkoren. Patientskadelagen (1996:799), som kom att ersätta denna försäkrings- lösning och trädde i kraft , bygger till stor del på villkoren i den tidigare försäkringen.27 bildades den ideella föreningen (). Medlemskap i föreningen är obligatoriskt för företag som marknadsför patientförsäkring i (se 15 § första stycket patientskadelagen) och föreningen har hand om frågor av gemensamt intresse för medlemmarna.28 Ersättning för skada enligt patientskadelagen utgår i form av patientskadeersättning. Sådan ersättning kan erhållas för person- skada som någon fått i egenskap av patient i hälso- och sjukvården på sätt som närmare beskrivs i 6 § patientskadelagen. Någon defini- tion av begreppet patient finns inte i lagen. I förarbetena anges emellertid att med patient avses alla som etablerat en kontakt med hälso- och sjukvårdspersonal angående sitt eget hälsotillstånd.29 Patientskadeersättning bestäms enligt patientskadelagen med tillämpning av skadeståndslagens regler om skadeståndets bestäm- mande. Det finns i lagen också bestämmelser om självrisk och tak- belopp för ersättningen. Enligt patientskadelagen är alla vårdgivare skyldiga att ha en för- säkring som täcker ersättning för skador som omfattas av lagen. Ersättning utges ur patientförsäkringen. Om en vårdgivare är oför- säkrad svarar PFF för att ersättning utbetalas till en patient som skadats. Medlemmarna i PFF får sedan solidariskt svara för skade- ersättningen. Patientskadeersättning som PFF utger till en patient återkrävs sedan från den försäkringspliktige vårdgivaren. PFF debi- terar även de vårdgivare som saknar försäkring en avgift, patient- försäkringsavgift, för den tid som försäkring saknats.30 27Hellbacher, U. & Espersson, C. 2000, s. 1 f. 28Patientförsäkringsföreningens verksamhetsberättelse 2008, s. 3. 1995/96:187, s. 76. 30Patientförsäkringsföreningens verksamhetsberättelse 2008, s. 3 16 och 21 §§ patientskadelagen. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade Försäkringsgivare som ingår i PFF ska enligt patientskadelagen gemensamt upprätthålla och bekosta en patientskadenämnd. Närmare föreskrifter om lämnas av regeringen. Nämn- den ska enligt förordningen (1996:992) om bestå av en ordförande och sex andra ledamöter. Ordföranden ska vara, eller ha varit, ordinarie domare. Av övriga ledamöter ska tre företräda patienternas intressen, en vara medicinskt sakkunnig, en vara väl förtrogen med personskadereglering hos försäkringsgivare och en ha särskild kunskap om verksamhet som rör hälso- och sjukvård. har att verka för en enhetlig och rättvis tillämpning av patientskadelagen. Enligt 17 § andra stycket patient- skadelagen ska nämnden på begäran av patient eller annan skade- lidande, vårdgivare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersättningsfall. har också enligt sin arbets- ordning att ta ställning till om ersättning kan lämnas på skade- ståndsrättslig grund. Nämndens yttrande är rådgivande, men följs i princip alltid av försäkringsgivaren.31 Som angetts ovan krävs enligt grundläggande skadestånds- rättsliga principer att det finns ett orsakssamband mellan skadan och en viss åtgärd för att en skada ska kunna ersättas. Vidare är det den skadelidande, i detta fall patienten, som har bevisbördan för att ett sådant orsakssamband föreligger. För patientskador är dock beviskravet sänkt. Detta är uppfyllt om det är övervägande sanno- likt att ett orsakssamband föreligger mellan skadan och behand- lingen (se 6 § patientskadelagen). I praktiken går skaderegleringen till så att det är försäkringsgivaren som inledningsvis utreder en skadeanmälan. Först om försäkringsgivaren inte finner något sam- band mellan skadan och den vidtagna åtgärden är det patienten som måste visa att det finns ett samband.32 En skadelidande kan välja att i stället kräva skadestånd enligt allmänna skadeståndsregler. Patienten kan också, om försäkrings- givaren meddelat ett beslut som patienten är missnöjd med, väcka talan vid domstol.33 I detta sammanhang bör även nämnas Läkemedelsskade- nämndens verksamhet. Denna nämnd är i princip en motsvarighet till på läkemedelsområdet. 31Hellbacher, U., Espersson, C. & , H. 2006, s. 14. 32Hellbacher, U., Espersson, C. & , H., 2006, s. 17. 33Hellbacher, U., Espersson, C. & , H., 2006, s. 15. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade skador finns dock ingen bakomliggande lagstiftning, utan ersätt- ningen baseras på en frivillig försäkringslösning.34 Den som har ett skadeståndsanspråk mot staten kan, i stället för att väcka talan vid domstol, vända sig till Justitiekanslern () eller i vissa fall direkt till den ansvariga myndigheten. Enligt förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten finns nämligen möjlighet att på frivillig väg reglera vissa skade- ståndsanspråk som riktas mot staten. JK handlägger enligt förordningen bland annat anspråk som rör felaktiga beslut eller underlåtenhet att meddela beslut av en statlig myndighet. Sådana ärenden kan t.ex. avse skadeståndsanspråk grundande på 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Även Kammarkollegiet handlägger enligt förordningen anspråk på ersättning inom vissa områden. Ärenden som inte handläggs av JK eller Kammarkollegiet hanteras av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verk- samhetsområde skadan inträffat. Handläggningen hos JK är skriftlig. De beslut som fattas inom ramen för reglerna om statens frivilliga skadereglering enligt den aktuella förordningen kan inte överklagas. En enskild som är miss- nöjd med beslutet kan i stället på sedvanligt sätt ansöka om stäm- ning mot staten vid allmän domstol. Regering och riksdag har utan särskilt lagstöd i vissa situationer beslutat om kompensation till enskilda personer, så kallad ex gratia-ersättning (ersättning av nåd). Beslut om sådan ersättning fattas i varje enskilt fall. Möjligheten att utge ex gratia-ersättning kan ses som ett komplement till de lagregler som finns om ersättningsskyldighet för det allmänna i främst skadeståndslagen. I situationer då dessa bestämmelser inte i ett enskilt fall leder till skadeståndsskyldighet har regeringen ändå undantagsvis beviljat ersättning till den som blivit lidande av rättsläget. I vissa fall har regeringen tagit hänsyn till att fel har begåtts i en situation där det Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade allmänna varit inblandat, utan att den skadelidande kunnat åberopa felet som grund för skadestånd.35 Ex gratia-ersättning har utgått i en rad olika situationer. Ett exempel är de ersättningar som utbetalats till neurosedynskadade. Ett annat är de ersättningar som betalats till personer som smittats med HIV genom att de i samband med vård inom den allmänna hälso- och sjukvården erhållit blod eller blodprodukter som varit HIV-kontaminerade. De här angivna exemplen behandlas närmare i avsnitt 6.3 nedan. Det finns tre huvudformer av preskription av brott: åtalspreskrip- tion, absolut preskription och påföljdspreskription. Av 35 kap. 1 § framgår att åtalspreskription innebär att påföljd inte får ådömas om den misstänkte inte har häktats eller fått del av åtal från brottet. Preskriptionstiden i 35 kap. 1 § brotts- balken är bestämd till olika antal år utifrån det straff som högst kan följa på brottet. -om det svåraste straff som kan följa på brottet är fängelse , -om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse , -om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse , -om det svåraste straffet är fängelse , och -om fängelse på livstid kan följa på brottet. Normalt bestäms preskriptionstiden således av maximum i straff- skalan för respektive brott. gäller inte bestämmelserna om preskrip- tion för vissa grova brott, såsom exempelvis mord, dråp, folkmord och terroristbrott, när det rör sig om vuxna lagöverträdare. Det- samma gäller försök till dessa brott (35 kap. 2 § ). Enligt övergångsbestämmelserna ska de nya preskriptionsreglerna 35 , B. 2009, s. 325 f. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade för de aktuella brotten tillämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte möjligheten att döma till påföljd har bort- fallit enligt äldre bestämmelser. Av 35 kap. 4 § första stycket framgår att presk- riptionstiden löper från den dag då brottet begicks. För vissa sexualbrott mot barn börjar preskriptionstiden löpa först när den som utsatts för brottet fyller, eller skulle ha fyllt, (35 kap. 4 § andra stycket ). Preskriptionstiden för sådana brott är alltså förlängd. Åtalspreskription förhindras om den misstänkte häktas eller erhåller del av åtal för brottet innan gärningen preskriberats. Om så har skett gäller således inte de nu behandlade preskriptionstiderna. Bestämmelserna om åtalspreskription kompletteras i 35 kap. 6 § av bestämmelser om absolut preskription. De innebär att förflutit från brottet, får det aldrig dömas till påföljd för brottet även om preskriptionsavbrott har skett enligt 35 kap. 1 § . Bestämmelser om påföljdspreskription vid dom på fängelse finns i 35 kap. 8 och 9 §§ . De innebär att ett fängelsestraff bortfaller om det inte börjar verkställas sedan domen vunnit laga kraft. Preskriptionstiden bestäms utifrån fängelse- straffets längd och är som längst . I 35 kap. finns även bestämmelser om preskription av böter, vite, sluten ungdomsvård och ungdomstjänst. Preskription av en fordran36 innebär att betalning inte kan utkrävas om den som innehar fordringen (borgenären) försummat att inom preskriptionstiden göra fordringen gällande, t.ex. genom att kräva den betalningsskyldige (gäldenären) på betalning i enlighet med fordringen. De allmänna preskriptionsbestämmelserna i preskriptionslagen (1981:130) gäller även för skadeståndskrav enligt skadeståndslagen. Enligt huvudregeln i 2 § första stycket preskriptionslagen presk- riberas en fordran efter dess tillkomst om inte preskriptionen 36 Med fordran (eller fordring) menas rätt för en part att få viss prestation från annan i pengar eller in natura. En fordran kan föreligga på grund av avtal mellan parterna eller på grund av en ensidig utfästelse från en av dem, t.ex. en gåvoutfästelse. En fordran kan också uppkomma utan avtal, t.ex. när någon har rätt till skadestånd för skada som har tillfogats honom eller henne. Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade Vad avser skadeståndsanspråk räknas presk- riptionstiden normalt från tidpunkten för den skadegörande hand- lingen.37 Enligt 3 § preskriptionslagen preskriberas en fordran på grund av brott inte före utgången av tiden för åtalspreskription om inte frågan om ansvar för brottet avgjorts tidigare. Om så har skett, preskriberas fordringen efter den dag dom eller slutligt beslut meddelas, såvida inte den allmänna preskriptionstiden enligt 2 § går ut . Bestämmelsen i 3 § preskriptionslagen innebär således att presk- riptionstiden för skadeståndsanspråk på grund av brott i vissa fall kan bli längre än den allmänna preskriptionstiden . Detta inträffar i praktiken när det svåraste straff som kan följa på brottet är fängelse (se 35 kap. 1 § ). Det gäller t.ex. grov misshandel där det högsta straffet är fängelse och åtalspreskriptionen (3 kap. 6 § och 35 kap. 1 § 4 p. ). Som framgår ovan gäller särskilda bestämmelser om beräkning av preskriptionstid för vissa sexualbrott mot barn. Vidare har, som också nämnts ovan, preskriptionen för vissa allvarliga brott avskaffats. Preskriptionsavbrott kan enligt 5 § preskriptionslagen ske på i huvudsak tre sätt: -genom att gäldenären utfäster betalning, erlägger ränta eller amortering eller erkänner fordringen, -genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller erinran från borgenären, eller -genom att borgenären väcker talan mot gäldenären. Om preskriptionsavbrott skett gäller som huvudregel att ny presk- riptionstid löper för avbrottet (se 6 och 7 §§ presk- riptionslagen). Preskriptionslagen trädde i kraft . Enligt övergångs- bestämmelserna till lagen gäller de nya preskriptionsreglerna även fordringar som kommit till före ikraftträdandet och som då inte var preskriberade enligt äldre bestämmelser. Om preskriptionsavbrott gjorts enligt äldre bestämmelser, gäller åtgärden även efter den nya lagens ikraftträdande. Den nya lagens preskriptionstider ska dock tillämpas på fordringen. & Radetzki M. 2010, s. 431.