sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Vi menar att behovet av sekretess till skydd för den enskilde är väl så stort i alla dessa avseenden för bilduppgiften i sådana förunder- sökningsförhör som getts in till domstol. Utredningen framhåller att möjligheterna för allmänheten att granska vad som förekommit vid en domstolsförhandling blir klart sämre om det bara blir tillåtet att lyssna på ett förhör i stället för att kunna både se och höra. Vi håller med om det, men kan inte se att behovet för allmänheten av att kunna ta del av bilden är viktigare när det gäller ett förundersökningsförhör (som kanske inte ens har spelats upp vid domstolsförhandlingen) än ett förhör som ägt rum vid domstolen. Utredningen menar att behovet av sekretess när det gäller bildupptagningar från förundersökningsförhör främst tar sikte på risken för obehörig spridning av dem. Det sätts i fråga om de övriga skäl som fanns för införandet av sekretess för bild- uppgifterna från domstolsförhör kan göras gällande beträffande bilduppgiften från förundersökningsförhör. För vår del kan vi inte förstå att det skulle vara någon skillnad, i vart fall inte som talar för ett mindre behov av sekretess beträffande förundersökningsförhör. Ett förhör under en förundersökning äger ofta rum i en situation när den hörde är starkt känslomässigt påverkad och kanske även har skador i ansiktet eller annars fysiskt är i ett skick som man inte vill att vem som helst ska ha obegränsad möjlighet att titta på i efterhand. Den som förhörs kan också vara oförberedd på att ett förhör ska hållas – ibland sker det filmade förhöret redan på brottsplatsen, t.ex. i en bostad. Inför en domstolsförhandling har man oftast haft möjlighet att förbereda sig såväl mentalt som när det gäller hur man ser ut. Det kan med andra ord vara ett väl så stort intrång i den personliga integriteten att andra har möjlighet att se bilder från ett förundersökningsförhör som från en domstolsförhandling. Vid en domstolsförhandling finns det alltid ett relativt stort antal personer i rättssalen, medan det i ett förundersökningsförhör ofta är endast en eller två personer närvarande förutom förhörs- personen. Det gör att förutsättningarna för den förhörde att kunna avge en spontan och klar berättelse får anses väl så goda som vid en domstolsförhandling. Om å andra sidan den hörde behöver oroa sig över att förhöret kan komma att vara tillgängligt för vem som helst så torde det kunna få negativa följder för förhörsresultatet. Det skulle vara särskilt allvarligt i inledningsskedet av en förunder- sökning, eftersom torftiga förhör med en målsägande som inte vill eller vågar berätta fritt kan leda till att förundersökningen behöver läggas ned. Vi kan inte heller se att det skulle finnas någon skillnad när det gäller risken för repressalier eller trakasserier som motiverar att man gör skillnad i sekretesshänseende mellan de två förhörs- formerna. Om bilderna från ett förundersökningsförhör inte får samma sekretesskydd som gäller för domstolsförhören så kan det komma att leda till att sådana förhör inte åberopas i den utsträckning som annars skulle ske. Åklagare skulle kunna tänkas vilja skydda en målsägande eller ett vittne från att behöva riskera att exponeras och därför avstå från att ge in bildupptagningar av förundersöknings- förhör och i stället endast åberopa ljudupptagningar. Det skulle kunna leda till att domstolen inte får tillgång till den bästa bevisningen. Utredningen anser att det inte kan bedömas i vilken utsträck- ning de förslag som den lämnar beträffande inspelning av förhör kommer att leda till att det blir fler bildinspelningar. Det skulle göra att det inte nödvändigtvis uppstår något ökat behov av sekretess på grund av de förslagen. Mot det kan invändas att det torde vara vanligare med inspelning av förhör som från integritets- synpunkt är mer känsliga. Utredningens förslag går ju ut på att de omständigheter som ska beaktas vid bedömning av om en ljudupp- tagning eller ljud- och bildupptagning ska ske är brottets svårhet, utsagans betydelse, om det finns en påtaglig risk för att den hörde återtar sina uppgifter i senare förhör samt den hördes personliga förhållanden. Avslutningsvis vill vi också peka på att avsaknaden i gällande rätt av en sekretessregel för förundersökningsförhör som ges in till domstol inte är skäl för att nu avstå från att skapa en sådan regel. Förstärkt rättssäkerhet och effektivitet i Höga krav måste ställas på kvaliteten i brottmålsprocessen. De regler som de brottsutredande myndigheterna har att tillämpa vid brottsutredning måste vara ändamålsenliga och anpassade till det moderna samhällets krav. De måste vara utformade så att både rättssäkerhet och effektivitet säkerställs. Mot denna bakgrund ska en särskild utredare utreda hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas och överväga hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål bör vara utformat. I uppdraget ingår frågor om bl.a. tillämpningen av objektivitetskravet, metoderna som de brottsutredande myndigheterna tillämpar för kvalitetssäkring, dokumentation och bevarande av utrednings- och bevismaterial, beslag som görs i bevissyfte och beslag i IT-miljö, samt rätten till rättsligt biträde i samband med ansökan om resning i brottmål. Uppdraget ska i den del som avser förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål redovisas i ett delbetänkande . Uppdraget ska i övriga delar redovisas . För att enskilda ska ha förtroende för rättsväsendet måste den brottsbekämpande verksamheten bedrivas under former som säkerställer höga krav på rättssäkerhet och effektivitet. Begångna brott ska i största möjliga utsträckning lagföras. Tiden mellan brottsanmälan och dom ska vara kort. Frågor om rättssäkerhet och effektivitet i brottsbekämpningen är ständigt aktuella. Ett exempel på detta är den arbetsgrupp som riksåklagaren tillsatte med uppdrag att undersöka vad som kan göras för att ytterligare effektivisera hanteringen av stora och komplicerade brottmål. Gruppen koncentrerade sin verksamhet till frågan om hur utredningar drivs fram till åtal. Syftet var att föreslå åtgärder som förkortar utredningstiden och begräns- ar målens volym. Arbetet resulterade i en idéskrift, Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål, som presenterades av riksåklagaren . innehåller ett flertal förslag tänkta att inspirera till fortsatt utvecklingsarbete och diskussion inom vissa områden. Den innehåller dock inga författningsförslag. Ett annat exempel är det tillsynsprojekt om rättssäkerheten i brottmål som Justitiekanslern initierade . Syftet med projektet var att undersöka om rättssäkerheten är tillräckligt väl tillgodosedd i brottmålsprocessens olika delar. Den projektgrupp som tillsattes av Justitiekanslern granskade elva fall från perioden –2004 där den dömde frikänts efter resning. Resultatet av arbetet presenterades i rapporten . Enligt rapporten kan ett flertal brister – rörande t.ex. objektivitet och fullständigheten i brottsutredningar – konstateras i de förfaranden som ledde till de fällande domarna. överlämnade Justitiekanslern dels rapporten , dels en egen skrivelse till justitieministern (dnr Ju2006/10574/Å). I skrivelsen redovisar Justitiekanslern sina egna överväganden med utgångspunkt i rapporten och riktar delvis skarp kritik mot framför allt åklagare och domstolar. Justitiekanslern föreslår i detta sammanhang bl.a. att regeringen ska låta utreda frågan hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas, liksom frågan om inrättandet av en särskild resningsnämnd. Justitiekanslern beslutade om en uppföljning av rättssäkerhetsprojektet genom att inleda ett initiativärende angående rättssäkerheten i brottmålsprocessen. ningen är bl.a. att ge en säkrare bild av rättssäkerheten och de risker som den utsätts för samt att skapa ett underlag för en fördjupad bedömning av om rättelsemöjligheterna efter lagakraftvunnen fällande dom är tillräckliga och hur de annars bör förändras. Arbetet ska bedrivas i huvudsak genom en granskning av domar och annat skriftligt material, bl.a. resningsärenden –2009. Enligt projektplanen ska ärendet avslutas senast vid utgången av . Det arbete som har bedrivits och bedrivs av myndigheterna har bidragit till att frågan om rättssäkerheten i brottmålsprocessen har hamnat i den offentliga debattens fokus. Den kritik som har riktats mot delar av rättsväsendet i rapporten har Justitiekanslern, som nämns ovan, delvis ställt sig bakom och vid ett flertal tillfällen framfört offentligt. Rapportens slutsatser har lett till omfattande diskussioner (se t.ex. artiklar av i JT 2006/07 s. 375 f., Diesen i JT 2006/07 s. 231 f., i SvJT 2006 s. 977 f., Axberger i SvJT 2006 s. 988 f. och Lambertz i SvJT 2006 s. 991 f.). Intresset för frågor om hur brottmåls- processen fungerar har inte varit begränsat till kretsen av yrkesverksamma jurister. Den diskussion som förts har fått stor uppmärksamhet även i medierna. Allmänhetens engagemang har varit tydligt. Det är självklart av grundläggande betydelse både för tilliten till rättsväsendet och för dess funktion att frågor som rör rättssäker- heten återkommande diskuteras. Det måste konstateras att kritiken som i detta sammanhang har riktats mot rättsväsendet är allvarlig. Om den skulle ha fog för sig, innebär den att det på flera områden finns brister som riskerar att hota den enskildes rättssäkerhet. Det har i det föregående konstaterats att höga krav måste ställas på den brottsutredande verksamheten för att förtroendet för rättstaten ska kunna upprätthållas. De grundläggande bestäm- melserna om bedrivande av förundersökning i brottmål finns i 23 kap. (RB). Flera av bestämmelserna har i huvudsak varit oförändrade sedan de trädde i kraft . Detsamma gäller bestämmelserna om beslag i 27 kap. RB. På vissa områden av betydelse för enskildas rättssäkerhet saknas en uttrycklig lagreglering. Det gäller bl.a. förfarandet med anledning av en ansökan om resning i brottmål och förutsättningarna för att en person som avser att ansöka om resning eller som har lämnat in en sådan ansökan till domstol ska ha rätt till rättsligt biträde. Även när det gäller tvångsmedelsanvändning saknas i vissa fall en Det gäller bl.a. rätten för polisman att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till en plats där undersökningen kan utföras. Även i fråga om tvångsmedels- användning i IT-miljö saknas i många fall en uttrycklig lagreglering. För att möjliggöra en rättssäker och effektiv brottsutrednings- verksamhet är det av största vikt att de regler som de brotts- utredande myndigheterna har att tillämpa under förundersöknings- förfarandet är ändamålsenliga och anpassade efter rådande förhållanden. Därför finns det ett behov av att göra en översyn av vissa bestämmelser i om bedrivande av förunder- sökning och användande av tvångsmedel. Det finns även ett behov av att se över förfarandet i samband med en ansökan om resning i brottmål. Brottsutredande myndigheter är , Säkerhets- polisen, polismyndigheterna, och Ekobrotts- myndigheten. Även , och (skattebrottsenheterna) har vissa självständiga uppgifter av brotts- utredande slag (jfr lagen [2000:1225] om straff för smuggling, lagen [1997:1024] om medverkan i brottsutredningar och lagen [1982:395] om medverkan vid polisiär övervakning). När det i dessa direktiv talas om brottsutredande myndigheter avses samtliga nämnda myndigheter. Uppdraget att utreda hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas Behöver de brottsutredande myndigheternas metoder för kvalitetssäkring förbättras? En förundersökning leds oftast av en polismyndighet eller en åklagare. Enligt huvudregeln ska en åklagare träda in som för- undersökningsledare när någon är skäligen misstänkt för brott, om inte brottsutredningen är av enkel beskaffenhet. Åklagare ska dock alltid leda en förundersökning om det är påkallat av särskilda skäl (23 kap. 3 § första stycket RB). Den som leder förundersökningen ansvarar för att den bedrivs i enlighet med den rättsliga reglering som finns på området. De brottsutredande myndigheterna ska säkerställa att det finns förutsättningar för deras personal att bedriva förundersökningar i enlighet med den rättsliga regleringen och att de kvalitetskrav som ställs på förundersökningarna upprätthålls. Myndigheterna ansvarar för att personalen har de kunskaper som krävs och sådana arbets- förhållanden att de kan möta de angivna kraven. För att detta ska vara möjligt måste myndigheterna kontinuerligt utveckla sina metoder för att följa upp och kontrollera kvaliteten i brotts- utredningsverksamheten. Vid flera polismyndigheter har system för kvalitetssäkring utvecklats och dessa omfattar i de flesta fall att åklagaren som förundersökningsledare lämnar synpunkter på den genomförda utredningen till berörda befattningshavare inom polisen. Inom har det också bedrivits arbete om förunders- ökningarnas kvalitet och upprättats dokument för kvalitets- utveckling och kvalitetsuppföljning i åklagarverksamheten. En särskild utredare ska utvärdera de metoder som de brottsutredande myndigheterna tillämpar för kvalitetssäkring, och vid behov lämna förslag till hur dessa metoder kan utvecklas och förbättras. Hur bör objektivitetskravet tillämpas vid utredning av brott? För all brottsutredande verksamhet gäller ett antal grundläggande principer som ska säkerställa den enskildes rättssäkerhet. En av dessa grundläggande principer är den s.k. objektivitetsprincipen. Enligt 23 kap. 4 § RB ska vid en förundersökning inte bara de omständigheter som talar emot den misstänkte, utan även de som är gynnsamma för honom eller henne beaktas. Vidare ska bevis som är till den misstänktes förmån tillvaratas. Förundersökningen ska bedrivas så att inte någon i onödan utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Den ska dessutom bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och den ska läggas ned om det inte längre finns anledning att fullfölja den. Bestämmelserna i 23 kap. 4 § RB gäller bara under förundersök- ningen. Objektivitetsprincipen anses dock även gälla vid polisens kriminalunderrättelse- och spaningsverksamhet samt under huvudförhandlingen (, m.fl., Rättegång I, 8:e uppl., s. 73 f., , m.fl., Förundersökning, 3:e uppl., s. 70 och , m.fl., Brottets beivrande, s. 126 f.). har också uttalat att objektivitetsprincipen gäller under hela rättsprocessen (JO 2007/08 s. 87). I inledningsskedet är förundersökningen normalt helt inkvisitorisk men för delgivning av skälig misstanke om brott brukar det sägas att den får vissa ackusatoriska inslag. Detta genom att den misstänkte i och med underrättelsen får vissa rättigheter av det slag som kan vara förenade med partsställningen i en rättegång (Fitger, , del 2, s. 23:62 f.). Från den tidpunkt då åklagaren har väckt åtal har åklagaren och den tilltalade tydlig partsställning i målet. Detta framgår särskilt av att åklagaren vid huvudförhandlingen ska styrka sitt åtal. Trots detta anses det vara ett krav att åklagaren även under huvudförhandlingen ska förhålla sig objektiv och agera för att undvika att en person felaktigt döms för ett brott. Av 20 kap. 2 § tredje stycket RB framgår dessutom att åklagare får överklaga en dom till den misstänktes förmån. Under huvudförhandlingen ska rätten se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver samt försöka avhjälpa otydlig- heter och ofullständigheter i de uttalanden som görs (46 kap. 4 § andra stycket RB). Även om huvudansvaret för förundersökningen ligger hos åklagare eller annan brottutredande myndighet har rätten i vissa särskilt angivna situationer möjlighet att förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen (45 kap. 11 § RB). I de fall den tilltalade biträds av en försvarare anses denne bidra till att parternas likställdhet under huvudförhandlingen upprätthålls eftersom försvararens uppgift är att belysa de förhållanden som talar till den tilltalades fördel. Det saknas alltså uttryckliga lagbestämmelser om objektivitets- principens tillämpning före och efter en avslutad förundersökning. Både utifrån enskildas och de brottsutredande myndigheternas perspektiv kan det finnas ett behov av att i lag tydliggöra i vilken omfattning objektivitetsprincipen gäller. Mot bakgrund av senare års utveckling av den brottsutredande verksamheten finns också ett behov av att se över den närmare utformningen av bestämmelserna i 23 kap. 4 § RB. analysera vilka krav som bör ställas på förundersökningsledarens objektivitet under förundersökningen, analysera vilka krav på objektivitet som bör ställas dels på åklagare, polis och andra brottsutredande myndigheter i skedet före en förundersökning, dels på åklagare under brottmåls- rättegången, överväga om det finns skäl att ändra eller komplettera regleringen om objektivitet, och vid behov lämna författningsförslag. En utgångspunkt ska vara att åklagarens grundläggande ställning och funktion i brottmålsprocessen ska vara oförändrad. Vad bör omfattas av förundersökningsledarens ansvar? En förundersökning leds enligt 23 kap. 3 § RB av antingen en polismyndighet eller en åklagare. Förundersökning kan dock i fråga om vissa brott även ledas av eller . Enligt 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948) ansvarar undersökningsledaren för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet. Om åklagaren är förundersökningsledare ansvarar han eller hon således för alla åtgärder som vidtas under förundersökningen. Åklagaren ansvarar i formellt hänseende även för de åtgärder som polisen eller annan brottsutredande myndighet vidtar med stöd av sin egen behörighet och som åklagaren i praktiken inte har möjlighet att kontrollera eller påverka. med anledning av utredningen av mordet på statsminister riktade kritik mot det förhållandet att åklagaren som förundersökningsledare har ett formellt ansvar för sådant som han eller hon faktiskt inte har kontroll över och som polis och åklagare dessutom anser att åklagaren inte ska hantera. Detta innebär att åklagarens formella och sakliga ansvar inte helt överensstämmer, vilket enligt kan leda till brister, spänningar och oklarheter mellan dem som arbetar med förundersökningen (SOU 1999:88 s. 994 f.). överväga om det finns behov av att mera utförligt författnings- reglera det ansvar som åklagaren, polismyndigheten eller andra brottsutredande myndigheter har som förundersökningsledare för de åtgärder som vidtas inom ramen för en förundersökning, överväga i vilken utsträckning åklagaren i egenskap av förunder- sökningsledare bör ansvara för åtgärder som en polismyndighet eller annan brottsutredande myndighet genomför inom ramen för en förundersökning med stöd av sin egen behörighet, och vid behov lämna författningsförslag. Vad innebär det i ansvarshänseende att flera åklagare arbetar med en och samma förundersökning? Som framgår ovan är det förundersökningsledaren som har ansvaret för förundersökningens bedrivande. Enligt ordalydelsen av 23 kap. 3 § RB kan enbart en åklagare eller en polismyndighet vara förundersökningsledare. Det är dock inte ovanligt att fler än en åklagare deltar i förundersökningar som rör stora och komplicerade ärenden. I idéskriften Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål förespråkas att bör verka för att en dubblering av åklagare i stora mål kommer till stånd (s. 49 f.). Anledningen till detta är att förundersökningens kvalitet bedöms öka om två åklagare har möjlighet att fördela arbetet och att det är en fördel i effektivitetshänseende om flera åklagare är inlästa på materialet. analysera vad ett arbetssätt där flera åklagare arbetar med en och samma förundersökning innebär i bl.a. ansvars- hänseende, överväga om detta arbetssätt behöver författningsregleras, och vid behov lämna författningsförslag. I vilka fall bör förhör spelas in? Det är av stor vikt både för de brottsutredande myndigheternas möjlighet att utreda brott och för den enskildes rättssäkerhet att brottsutredningar dokumenteras noggrant. En utförlig dokumenta- tion av förhör utgör ofta ett avgörande underlag för den som ska bedöma om en utredning ska fortsätta eller läggas ned. Förhören är också ett väsentligt underlag för åklagaren när han eller hon ska besluta i fråga om åtal. En utförlig dokumentation från förundersökningen utgör också en förutsättning för att den misstänkte ska kunna få kännedom om den brottsmisstanke som riktas mot honom eller henne och underlaget för denna. Detta är i sin tur en förutsättning för att den misstänkte ska ha en reell möjlighet att göra en bedömning av om han eller hon ska begära komplettering av utredningen och att förbereda sitt försvar. Under huvudförhandlingen i domstol kan dokumentationen från polisförhören tjäna som underlag för de förhör som ska hållas inför rätten och i vissa fall även åberopas som bevisning. En utförlig dokumentation är ofta en förutsättning för att ett mål ska kunna avgöras på handlingarna. Protokoll ska föras över vad som förekommit av betydelse för förundersökningen (23 kap. 21 § RB). I 22 § förundersöknings- kungörelsen anges hur en utsaga som har intagits i protokollet ska återges. har utfärdat allmänna råd om förhör som spelats in på ljudband eller videoband (RPSFS 2000:62, FAP 400-1). Av dessa framgår att en ljudbandsupptagning av förhör som har skrivits ut i sin helhet bör bevaras till dess att ärendet slutligt har handlagts hos polis, åklagare eller domstol. Om en ljudbandsupptagning inte har skrivits ut i sin helhet eller om den i övrigt innehåller information som är av den arten att den kan anses tillföra ärendet sakuppgifter, t.ex. genom tonfall och röstlägen, bör upptagningen anses ingå i utredningen och bevaras enligt de regler som gäller för utredningsmaterialet i övrigt. Beträffande video- upptagningar av förhör anges att dessa bör arkiveras enligt samma bestämmelser som gäller för utredningsmaterialet i övrigt. sker ljud- eller bildupptagning vid många förhör. Det finns dock inte någon bestämmelse som reglerar när ett förhör ska spelas in. I förundersökningar som rör allvarligare brott kan det av rättssäkerhetsskäl vara av största vikt att förhör med misstänkta och andra inte bara dokumenteras skriftligen utan även spelas in och sedan bevaras för att vid behov kunna användas under domstolsprocessen. gäller som huvudregel att tingsrätterna ska ta upp berättelser som lämnas i bevissyfte genom videoupptagning. För bilduppgiften i dessa videoupptagningar råder sekretess (7 kap. 48 § sekretesslagen [1980:100]). Syftet med sekretessbestämmelsen är att med hänsyn till skyddet för den personliga integriteten förhindra att vem som helst ska kunna ta del av bildupptagningen (prop. 2004/05:131 s. 115 f.). sekretess kan göras gällande för förhör under förundersökningen som upptas genom en ljud- och bildupptagning. överväga i vilken utsträckning det bör vara obligatoriskt att också spela in eller på annat sätt göra upptagningar av förhör under förundersökningen och i vilken utsträckning sådana upptagningar efter förundersökningen eller rättegången ska arkiveras eller lagras, överväga behovet av begränsningar av rätten att ta del av bilduppgiften i ljud- och bildupptagningen, och vid behov lämna författningsförslag. Utredningsmaterial som inte tas in i förundersökningsprotokollet I större utredningar finns det normalt sett ett omfattande undersökningsmaterial. Åklagaren ska vid sammanställandet av förundersökningsprotokollet göra en bedömning av vad som förekommit av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § RB) och utesluta det som är betydelselöst för utredningen. Vid detta förfarande måste åklagaren vara objektiv och inte ta bort uppgifter som ur försvarets synvinkel kan framstå som betydelsefulla.