sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — Till säkerhetsfrågorna hör också frågor om skydd av en anläggning eller transport (fysiskt skydd), dock i den mån insyns- och informationsskyldigheten är förenlig med kraven på sekretess. Informationsskyldigheten omfattar även planeringen av beredskapen mot utsläpp från anläggningen. Paragrafen överensstämmer med 21 § kärntekniklagen. I paragrafen regleras tillståndshavarens skyldighet att på den lokala insynsnämndens begäran ge de upplysningar m.m. som nämnden behöver för att få insyn och kunna inhämta information. Informationsskyldigheten omfattar sådan information som är till- gänglig för innehavaren av anläggningen. Däri ligger bl. a. att den ska kunna tillhandahållas utan väsentliga olägenheter eller kost- nader för innehavaren. Någon skyldighet för denne att för nämndens räkning göra utredningar i olika frågor är det alltså inte fråga om. Tillståndshavaren är också skyldig att ge den lokala insyns- nämnden tillträde till och förevisa anläggningen eller platser vid anläggningen om det behövs för att nämnden ska få innebörden av upplysningar eller handlingar som lämnats till nämnden belysta. Tillträdet får inte stå i konflikt med säkerhetsföreskrifter som gäller för anläggningen Paragrafen överensstämmer med 24 § kärntekniklagen. Paragrafen överensstämmer med 27 § kärntekniklagen Paragrafen bemyndigar regeringen meddela föreskrifter om avgifter för myndighetens verksamhet enligt lagen. Regeringen har också bemyndigats att i sin tur delegera uppgiften att meddela föreskrifter om sådana avgifter till en myndighet. 20.9Förslag till förordning om verksamhet med strålning 1 kap. 1 § Paragrafen anger det formella juridiska stödet med vilken förord- ningen är meddelad. Andra stycket anger förordningens tillämpningsområde. För- ordningen gäller verksamhet med strålning enligt 12 kap. Bestäm- melserna i förordningen kan också tillämpliga i situationer där människor blir utsatta för exponering som leder till en betydande ökning av bestrålning. Som exempel på sådana exponeringssitua- tioner som omfattas av förordningens tillämpningsområde kan nämnas den exponering av kosmisk strålning som kabinpersonal utsätts för vid flygresor. Ett annat exempel den exponering som den som hanterar torvaska kan utsättas för. Torvaska innehåller cesium-137 vars förekomst i naturen kan härledas till radioaktivt nedfall i samband med reaktorhaveriet i Tjernobyl. Syftet med bestämmelserna i detta avseende är att människor ska erhålla samma nivå av skydd oavsett formen för den verksamhet som genererar strålning. 2 kap. 1 § Av paragrafen framgår vilka frågor om tillstånd, godkännanden och medgivanden som prövas av . När det gäller kärnteknisk verksamhet och övriga verksamheter med jonise- rande strålning prövar myndigheten samtliga frågor som inte prö- vas av miljödomstolen enligt 12 kap. 13 § . 2 kap. 2 § Paragrafen anger de verksamheter med icke-joniserande strålning för vilka det gäller ett obligatoriskt tillståndskrav, nämligen innehav och användning av laser i de starkaste laserklasserna samt solarier i yrkesmässig verksamhet. Andra stycket reglerar undantag från tillståndskravet. 2 kap. 3 § Paragrafen motsvaras i sin helhet av 12 a § strålskyddsförordningen. Bestämmelsen reglerar de tidsgränser som gäller för hantering av ansökningar om tillstånd avseende tekniska anordningar som kan alstra icke-joniserande strålning som avser utövandet av en tjänst enligt 4 § lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden. 2 kap. 4 § Bestämmelsen motsvaras i sin helhet av 10 § kärnteknikförordningen. 2 kap. 5 § Bestämmelsen motsvaras i sin helhet av 12 § kärnteknikförordningen. 2 kap. 6 § Bestämmelsen motsvaras av 14 § kärnteknikförordning. 3 kap. 1 § Paragrafen anger ett generellt villkor för drift av en anläggning för kärnteknisk verksamhet. För att en sådan anläggning ska få drivas krävs att tillståndshavaren har tecknat en ansvarsförsäkring eller har en annan ekonomisk säkerhet om detta krävs enligt Atoman- svarighetslagen (1968:45) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. Kravet gäller således enbart den som omfattas av atom- ansvarighetslagen. Bestämmelsen innebär att tillsynsmyndigheten får en möjlighet att meddela de förelägganden och förbud som behövs, och ytterst att stoppa driften av en anläggning, om en innehavare av en kärn- teknisk anläggning inte uppfyller skyldigheterna enligt atom- ansvarighetslagen. 3 kap. 2 § Paragrafens första stycke motsvaras av 20 § kärnteknikförord- ningen och 14 § strålskyddsförordningen. Andra stycket anger att får besluta om de villkor som behövs med hänsyn till strålsäkerheten. Krävs det för att strålsäkerheten ska kunna upprätthållas vid en anlägg- ning har myndigheten således möjlighet att även under ett tillstånds giltighetstid besluta om de villkor för driften som behövs. Ett sådant villkor får dock inte innebär någon väsentlig inverkan på eller ändring av giltigheten av dom eller beslut som fattats enligt bestämmelserna i 24 kap. 1 § . I tredje stycket klargörs att får meddela villkor för verksamhet med strålning även om ett tillstånd har återkallats eller tillståndets giltighetstid har gått ut om skyldig- heterna enligt 12 kap. 21 § kvarstår. 4 kap. 1 § Bestämmelsen motsvaras i huvudsak av 2 § strålskyddsförord- ningen och reglerar situationer när det inte krävs tillstånd, god- kännande eller anmälan för viss verksamhet med strålning. Vissa språkliga justeringar har skett i förhållande till den nu gällande regeln genom att begreppet apparat har bytts ut mot det mer relevanta begreppet teknisk anordning. 4 kap. 2 § I paragrafens första stycke anges när en verksamhet med strålning, utöver bestämmelserna i 1 §, får undantas från krav på tillstånd, godkännande eller anmälan enligt 12 kap. 5 § samt kravet på läkarundersökning enligt 5 kap. 5 §. Undantag får ges om samtliga förutsättningar i punkterna a–c är uppfyllda. Av andra stycket gäller material som blivit radioaktivt förorenat i samband med verksamhet med strålning kan undantas helt från 12 kap. tillämpningsområde om samtliga förutsätt- ningar i punkterna a–c i första stycket är uppfyllda. Även om material undantas från 12 kap. och bestämmelserna om verksamhet med strålning således inte är tillämpliga, är det möjligt att andra bestämmelser i kan vara relevanta för hanteringen av det aktuella materialet. Enligt ett bemyndigande i 9 kap. 7 § får Strålsäkerhetsmyndig- heten meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet ge dispens från bestämmelserna i 12 kap. . 5 kap. 1 § Paragrafen anger att den som har tillstånd till verksamhet med strålning är skyldig att leda, utvärdera och utveckla verksamheten med stöd av ett ledningssystem. Bestämmelserna har sin motsvarig- het i 2 kap. 8 § föreskrifter om säker- het i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Ledningssystem har principiell betydelse för strålsäkerhets- arbetet i en verksamhet. Utredningen föreslår mot den bakgrunden att kravet på ett leda en verksamhet med stöd av ett ledningssystem görs tydligare och sanktionsreglerna skärps genom flyttas från myndighetens föreskrifter till förordningen. Hur omfattande kraven på ledningssystem blir avgörs av verk- samhetens farlighet och komplexitet. Genom bemyndigande får utfärda kompletterande föreskrifter. I tredje stycket ställs krav på att revisionsfunktionen ska ha en fristående ställning i förhållande till de verksamheter som ska utvärderas. Det är inte nödvändigt att funktionen befinner sig utanför själva anläggningen eller lokalen där verksamheten med strålning äger rum. Däremot måste funktionen ha en fristående ställning i organisationen med befogenheter att rapportera direkt till verksamhetens högsta chef. 5 kap. 2 § Bestämmelsen har sin motsvarighet i 7 § strålskyddslagen. Kravet på strålsäkerhetskompetens har principiell betydelse för verksamhet med strålning. I förhållande till den nu gällande bestämmelsen har kompetens- kravet därför vidgats till att inte enbart gäller strålskyddskompetens utan även omfatta strålsäkerhetskompetens. 5 kap. 3 § Paragrafen ställer krav på att tillståndshavaren till såväl en anlägg- ning för kärnteknisk verksamhet eller som bedriver annan verk- samhet med strålning har försett verksamheten med ett med ett fysiskt. Bestämmelserna har sin motsvarighet i 2 kap. 11 § Strål- säkerhetsmyndighetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Termen fysiskt skydd knyter an till internationella definitioner och avser i detta sammanhang de specifika åtgärder som behövs för att skydda verksamheter och anläggningar där det finns radioaktiva ämnen eller utrustningar som kan alstra strålning mot intrång i byggnader och andra utrymmen, obehörigt handhavande och stöld av ämnen och utrustningar, sabotage eller annan påverkan som kan medföra skadlig verkan av strålning. Utredningens förslag innebär att kravet på fysiskt skydd utökas från att enbart gälla kärnteknisk verksamhet till att täcka in även andra verksamheter med joniserande strålning. Fysiskt skydd är en viktig beståndsdel för all verksamhet med joniserande strålning och därför bedömer utredningen att det är relevant att utöka vilka verksamheter som ska omfattas av kravet. Kravnivån kan variera beroende på verksamhetens komplexitet och farlighetsgrad. Paragrafen anger att det fysiska skyddet ska grundas på en hotbildanalys som ska dokumenteras i en plan. Av paragrafen framgår vidare att fysiska skyddet bör planläggas som en helhet, dvs. så att det finns tekniska system, administrativa och organisato- riska åtgärder i kombination med tillräckliga personalresurser. Bestämmelsen ställer också krav på att planens ändamålsenlighet prövas regelbundet. Med regelbunden övning avses att övningar bör genomföras i den utsträckning som behövs för att upprätthålla skyddets effekti- vitet. Varje anläggning bör ha en utbildnings- och övningsplan som ses över. Varje övning bör utvärderas på ett systematiskt sätt för att dels verifiera det fysiska skyddets ändamålsenlighet, dels identifiera behovet av utbildning för den berörda personalen. Enligt ett bemyndigande enligt 9 kap. 1 § får Strålsäkerhets- myndigheten meddela ytterligare föreskrifter när det gäller utform- ningen av det fysiska skyddet. 5 kap. 4 § Paragrafen har sin motsvaras i sin helhet av 8 § strålskyddslagen. 5 kap. 5 § Paragrafen har sin motsvarighet i 18 § första och andra stycket strålskyddslagen. Bestämmelsen i paragrafen preciserar vilka personer som omfat- tas av kravet på läkarundersökningar. 5 kap. 6 § Paragrafen har sin motsvarighet i 18 § tredje stycket strålskyddslagen. 5 kap. 7 § Bestämmelsen motsvaras i sin helhet av 9 § strålskyddslagen. 5 kap. 8 § Bestämmelsen motsvaras huvudsakligen av 10 § strålskyddslagen. 5 kap. 9 § Bestämmelsen motsvaras i sin helhet av 11 § strålskyddslagen. 5 kap. 11 § Bestämmelsen motsvaras huvudsakligen av 6 § strålskyddsförord- ningen. 6 kap. 1 § Paragrafen har sin motsvarighet i 2 kap. 2 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1) och gäller strålsäkerheten vid anläggningar för kärnteknisk verksamhet. I bestämmelsen klargörs att anläggningen ska bringas i säkert läge om någon av de omständigheter som omfattas av bestämmelsen föreligger. Genom att det ställs krav på att tillståndshavaren ska vidta åtgärder finns det i princip inte utrymme för några fördröjningar, oavsett orsak, utan tillståndshavaren måste agera direkt. Begreppet säkert lägen definieras i 1 kap. 2 §. 6 kap. 2 § Paragrafen har sin motsvarighet i 2 kap. 1 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). I bestämmelsen slås fast att en anläggning för kärnteknisk verksamhet ska ha en konstruktion som i vilken ska ingå flera av varandra oberoende barriärer samt ett djupförsvar som är anpassat för anläggningen. Det övergripande syftet med djupförsvaret är att kompensera för möjliga tekniska fel och fel i handhavandet av anläggningen, att upprätthålla barriärernas effektivitet genom att avvärja skador och felfunktioner i anläggningen samt att skydda människor och miljö från skadlig påverkan om barriärerna inte skulle fungera som avsett. Djupförsvaret förutsätter att det finns ett antal särskilt anpassade fysiska barriärer placerade mellan det radioaktiva materialet och en anläggnings personal och omgivning. 6 kap. 3 § Paragrafen har sin motsvarighet i 3 kap. 1 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). I paragrafen anges vissa konstruktionsrelaterade krav som den som har tillstånd till en anläggning måste uppfylla. 6 kap. 4 § Paragrafen har sin motsvarighet i 3 kap. 2 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Bestämmelserna i denna paragraf innebär att tillståndshavaren är skyldig att genom dokumenterade prov säkerställa att kompo- nenter fungerar på det sätt som förutsätts i säkerhetsredovisningen för anläggningen. För att uppfylla detta krav bör sådan kvalificering ske under beaktande av såväl normala driftförhållanden som för- hållanden vid driftstörningar och haverier som är beaktade i anlägg- ningens konstruktion. Detta krav avser även sådana komponenter som är avsedda för en anläggning för slutlig förvaring av radioaktivt avfall och som behövs för att upprätthålla säkerheten efter det att anläggningen har förslutits. Den uttalade utgångspunkten för konstruktionsprinciper och konstruktionslösningar, är enligt bestämmelsen kravet på bästa möjliga teknik. 6 kap. 5 § Paragrafen har sin motsvarighet i 3 kap. 4 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Bestämmelsen innebär ett krav på att tillståndshavaren ser till att byggnadsdelar, system, komponenter och anordningar som ingår i en anläggning för kärnteknisk verksamhet är anpassade till dess funktion och betydelse för anläggningens strålsäkerhet, vilket utvidgar tillämpningsområdet. 6 kap. 6 § Paragrafen har sin motsvarighet i 2 kap. 10 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Säkerheten i en anläggning för kärnteknisk verksamhet måste fortlöpande analyseras och bedömas. Bestämmelsen slår fast att det arbetet ska bedrivas med utgångspunkt i ett säkerhetsprogram som tillståndshavaren ska fastställa. Säkerhetsprogrammet ska hållas aktuellt genom att uppdateras . 6 kap. 7 § Paragrafen har sin motsvarighet i 2 kap. 12 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Bestämmelsen innebär att tillståndshavaren ha en beredskap att vidta åtgärder i händelse av en incident på anlägg- ningen. Skyldigheten att kunna vidta åtgärder ställer krav på tillståndshavaren att ha en organisation med personal som är utbildad och övad för beredskapsuppgifterna. 6 kap. 8 § Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om att en tillstånds- havare är skyldig att även beakta andra faktorer i omgivningen som kan påverka den egna säkerheten. Som exempel kan nämnas när- liggande industriell verksamhet som hanterar farliga eller explosiva ämnen. Paragrafen har sin motsvarighet i 4 kap. 2 § Strålsäkerhetsmyndig- hetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1). Säkerhetsredovisningen, som benämns SAR18, är den viktigaste och mest centrala anläggningsdokumentationen i en anläggning för kärnteknisk verksamhet som samlat redovisar hur anläggningens 18 Motsvarar Safety Analysis Report () enligt terminologi. säkerhet är anordnad för att skydda människors hälsa och miljön mot skadlig verkan av strålning. Säkerhetsredovisningen är också en utgångspunkt vid förändringar av en anläggning och dess driftsätt. Den ska därför hållas aktuell och uppdateras löpande med utgångspunkt i de anläggningsändringsändringar som genomförts. 7 kap. 1 § Paragrafen har sin motsvarighet i före- skrifter om hantering av radioaktivt avfall vid kärntekniska anlägg- ningar19. Bestämmelsen ställer krav på att mängden radioaktivt avfall minimeras så långt som är rimligen är möjligt och att avfallet tas omhand efter att det uppkommit. Syftet är att rent generellt motverka uppkomsten av avfall och sträva efter att det avfall som oundvikligen uppstår i verksamheten behandlas och slutförvaras . 7 kap. 2 § Paragrafen har sin motsvarighet i före- skrifter om hantering av radioaktivt avfall vid kärntekniska anläggningar20. Genom utredningens förslag klargörs att uppgifter om radio- aktivt avfall som är placerat i slutförvar som slutligt förslutits ska skickas in till . 7 kap. 3 § Paragrafen är ny och innebär att endast avfall som har behandlats får slutförvaras i ytnära slutförvarsanläggningar, s.k. markförvar. Härigenom ställs krav på tillståndshavarna att volymreducera det radioaktiva avfall som är aktuellt för slutförvaring i markförvar. Syftet med bestämmelsen är att undvika direktdeponering. 19Strålsäkerhetsmyndighetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1) och föreskrifter om hantering av radioaktivt avfall och kärnavfall vid kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:22). 20Strålsäkerhetsmyndighetens föreskrifter om säkerhet i kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:1) och föreskrifter om hantering av radioaktivt avfall och kärnavfall vid kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:22). 8 kap. 1 § Paragrafen anger de gränsvärden som internationellt gäller för arbetstagare som i sitt yrke utsätts för joniserande strålning. 8 kap. 2 § Paragrafen anger de gränsvärden som gäller i samband med yrkes- utbildning av unga personer. För unga människor som genomgår utbildning gäller lägre gränsvärden än för andra yrkesgrupper. 8 kap. 3 § och 4 § Paragrafen reglerar gravida kvinnors rätt att under återstoden av graviditeten omplaceras till arbete som inte är förenat med jonise- rande strålning. 8 kap. 5 § Av paragrafen framgår att den som bedriver verksamhet med strålning är skyldig att se till att ammande kvinnor inte utför sådant arbete som innebär att betydande mängder radioaktiva ämnen kan hamna i kroppen varpå barnet kan erhålla en stråldos av betydelse från strålskyddssynpunkt. Här avses sådana mängder som kan innebära en negativ påverkan på barnets hälsa. 8 kap. 6 § Paragrafen fastställer en skyldighet för den som bedriver verk- samhet med strålning att säkerställa att verksamheten inte för med sig ett dosbidrag till allmänheten som överskrider de i bestäm- melsen angivna gränsvärdena. 8 kap. 7 § I bestämmelsen listas de situationer då förordningens bestämmelser om dosgränser inte är tillämpliga. De situationer som avses gäller medicinsk behandling, personer som stödjer patienter som genom- går medicinsk undersökning eller behandling samt personer som frivilligt deltar i olika medicinska forskningsprogram. 8 kap. 8 § I samband med räddningsarbete gäller inte de dosgränser föreskrivs i förordningen. Om stråldoserna beräknas bli höga får räddnings- arbetet endast utföras av frivilliga. Om stråldoserna beräknas bli mycket höga får räddningsinsats endast utföras i livräddande syften av den som har god kännedom om insatsens strålrisker. För kvinnor i fertil ålder ges inte någon möjlighet till undantag från dosgränserna. 9 kap. 1 § Den föreslagna bestämmelsen innehåller generella föreskriftsbe- myndiganden för . För att underlätta överblicken ges hänvisningar till bemyndi- ganden i 12 kap. . 9 kap. 3 § Utöver vad som anges i 1 § får meddela ytterligare föreskrifter som krävs för strålsäkerheten med hänvis- ning till särskilda bestämmelser i . 9 kap. 4 § Den föreslagna bestämmelsen anger att får meddela föreskrifter om undantag eller i det enskilda fallet ge dispens från 12 kap. . Undantag eller dispens får endast ske i hänseenden som närmare anges i 5-9 §§. Några ytterligare dispens- eller undantagsmöjligheter som går utöver detta är alltså inte möjliga. 10 kap. 2 § Paragrafen har sin motsvarighet i 24 b § kärnteknikförordningen. 10 kap. 3 § Paragrafen har sin motsvarighet i 24 c § kärnteknikförordningen. Vi utsågs till experter i Utredningen om en samordnad reglering på kärnteknik- och strålskyddsområdet (M 2008:05) och har därmed fått en god inblick i utredningens arbete. Vi har även haft möjlighet att löpande lämna synpunkter på de utkast utredaren och sekreteraren producerat, vilket vi upplevt som mycket värdefullt. I ett relativt tidigt skede förklarade utredaren att han avsåg att föreslå att bestämmelserna i strålskyddslagen och kärntekniklagen skulle slås ihop och integreras i som ett nytt kapitel 12 i denna balk. Efter att ha reflekterat över detta, anförde vi att initialt borde de materiella bestämmelserna i strålskyddslagen och kärntekniklagen analyseras för att identifiera behovet av ändringar och därefter skulle man kunna ta ställning till för- och nackdelar med en sammanslagning av strålskyddslagen och kärntekniklagen. Om detta resulterade i att en sammanslagning bedömdes lämplig, kunde utredningen sedan ta ställning till frågan om en integrering i . Vi har vidare anfört att en sådan integrering i är förenad med risker då har en annan struktur och ett annat syfte än kärntekniklagen och strålskydds- lagen. Ett införlivande av nämnda lagar i försvårar möjligheterna att uppnå ett transparent, stringent och heltäckande regelverk för kärnteknisk verksamhet. Vi ser inte heller några uppenbara fördelar med att integrera bestämmelserna i kärnteknik- lagen och strålskyddslagen med och vi har anfört att den kärntekniska verksamheten är så speciell till sin karaktär att en egen speciallagstiftning framstår som motiverad även fortsätt- Vi har emellertid tvingats konstatera att vi inte fått gehör för dessa synpunkter. Även om vi, som framgår ovan, föredragit ett annat angrepps- sätt, tycker vi att utredaren och sekreteraren gjort ett gott arbete med hänsyn till den begränsade tid som stått till utredningens förfogande. Betänkandets omfattning och komplexitet samt den begränsade utredningstiden innebär emellertid att det är svårt att fullt ut överblicka konsekvenserna av förslaget. Behov av ytterligare kompletteringar och justeringar kan därför inte uteslutas. Utredningens huvudinriktning, att låta ta över Kärn- tekniklagen och Strålskyddslagen anser jag är bra, av flera skäl. Ett domstolsförfarande ger en mer öppen behandling av bl.a. frågor kring strålskydd, kärnkraftssäkerhet m.m. och är därmed ett steg mot större folkligt inflytande över dessa frågor, inte minst för miljöintressena. Kraven på samråd, miljökonsekvensbeskrivningar o.d. ökar vilket också är önskvärt för framtidens miljö. Det blir också möjligt för miljöorganisationer att enligt regler överklaga beslut, t ex avseende säkerhetsredovisningen. Jag beklagar dock att utredningen inte tar steget fullt ut utan begränsar Miljödomstolens ansvar genom att låta Strålsäkerhets- myndigheten, utan tillräcklig insyn, bestämma över viktiga frågor. Den historiska erfarenheten av verk- samhet (f.d. SKI & SSI), ur miljörörelsens synvinkel, är att den på grund av bl.a. vänskapskorruption m.m. alltför mycket försvarar kraftbolagen istället för att slå vakt om allmänhetens strålsäkerhet Det bör framgå klart av lagtexten att Miljödomstolen alltid är överordnad , , och att SSMs roll är att vara en underordnad del av Miljödomstolens process. Med nuvarande lagförslag får en särställning som inte är rimlig med tanke på hur i övrigt fungerar. I 12 kap. 13 § begränsas Miljödomstolens prövningsrättigheter allvarligt. Den paragrafen måste därför ändras. Med nuvarande skrivning kommer verksamheten i t.ex. Studsvik och kärnbränsle- fabriken i att i huvudsak undantas från prövning i Miljö- domstolen Det är oacceptabelt! Istället bör § 13 utformas så att det framgår tydligt i vilka konkreta situationer som Strålsäkerhets- myndigheten ska ta över Miljödomstolens verksamhet. måste listan i 13 § göras mycket längre. Ett argument, som fram- kommit under utredningen, att det inte finns tillräckligt med jurister i för att Miljödomstolen ska ha huvudansvaret för tillämpning i alla viktiga miljöfrågor, är inte rimligt.