sou · GZB37 · 2011-02-09 00:00:00 — Utredningen har i avsnitt 8.4.5 förordat att beställande myndigheter i handräckningsärenden i vissa fall ska få begära handräckning direkt av Kriminalvården. Det rör sig om transporter enligt LVM, LVU, LPT, LRV, LSU och utlänningslagen då den person som ska trans- porteras redan är frihetsberövad och redan vistas i den beställande myndighetens eller annan myndighets lokaler. Med hänsyn till att det vid dessa transporter inte handlar om att polismyndigheten överlämnar uppdraget, saknas i dessa fall anknyt- ning till polisverksamheten. Detta gör att dessa transporter, till skill- nad från övriga transporter som Kriminalvården utför åt andra myn- digheter, inte bör regleras i polislagen. Transporterna ska i stället ske efter kontakter mellan den myndighet som begär handräckning Rättslig reglering av transporter som Kriminalvården utför åt andra myndigheter Med hänsyn till att den rättsliga regleringen därmed i första hand riktar sig till den beställande myndigheten, bör regleringen införas i respektive handräckningsbestämmelse i LVM, LVU, LPT, LRV, LSU och utlänningslagen. 15Kompletterande reglering av transporter i samband med internationellt straffrättsligt samarbete, m.m. Ett flertal författningar ligger till grund för Polisens och Kriminal- vårdens olika transporter till och från . I utredningens upp- drag ingår att göra en översyn av de författningar som reglerar tvångs- visa transporter till och från och ta ställning till om reglerna för transporter i samband med internationellt straffrättsligt samarbete bör förändras i syfte att åstadkomma ett mer heltäckande och en- hetligt regelverk. Nedan följer en redogörelse för de författningar som reglerar transporter i samband med internationellt straffrättsligt samarbete (avsnitt 15.2). Redogörelsen tar avslutningsvis även upp några författ- ningar som rör transporter av tvångsvårdade personer. Därefter följer utredningens överväganden och förslag i denna del (avsnitt 15.3). En översiktlig redogörelse för hur nämnda transporter organi- seras finns i avsnitt 6.3. 15.2.1Lagen (1957:668) om utlämning för brott (allmänna utlämningslagen) Lagen behandlar frågor om utlämning av den som befinner sig i till något annat land än något av de nordiska. Den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för en gärning i det andra landet får under vissa förutsättningar lämnas ut. Lagen gäller inte om lagen Kompletterande reglering av transporter (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder är tillämplig. Av 20 § tredje stycket framgår att ett beslut om utlämning verk- ställs av polismyndigheten. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse . hade bestämmelsen den utformningen att polismyndigheten på orten skulle biträda vid verkställigheten. I förarbetena till den senaste lagändringen anförs, i anslutning till be- stämmelser i annan lagstiftning, att det praktiska genomförandet av verkställigheten vid utlämning handhas av polismyndigheten.1 Några uttalanden om polismyndighetens möjligheter att överlämna till kriminalvården att praktiskt genomföra verkställigheten finns inte. I 26 a § finns en bestämmelse som reglerar vad som gäller när någon har utlämnats till för att en rättegång ska kunna genom- föras mot personen, under villkor att personen efter rättegången åter- förs till den andra staten. I första stycket anges att det är polismyn- digheten på den ort där rättegången har ägt rum som ska se till att den som har utlämnats återförs. Inte heller i detta sammanhang finns det några uttalanden om polismyndighetens möjligheter att över- lämna till kriminalvården att praktiskt genomföra verkställigheten. I 26 § finns bestämmelser om s.k. transitering genom . Det innebär att en person förs genom svenskt område för vidaretrans- port till ett annat land. I första stycket anges under vilka förutsätt- ningar chefen för får tillåta sådana transporter för utländska medborgare och i andra stycket förutsättningarna för transporter av svenska medborgare. Någon reglering av vem som ansvarar för transporterna finns inte. 15.2.2Lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen) Lagen behandlar frågor om utlämning till något av de nordiska länder- na av den som befinner sig i Sverige.2 Den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för en gärning i något av länderna får under vissa för- utsättningar lämnas ut. 2003/04:7 s. 136. 2I departementspromemorian Överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder (Ds 2010:26) föreslås att ska godkänna konventionen om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott. Vidare lämnas förslag till en ny lag om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder samt vissa övriga lagändringar som behövs för att ska leva upp till de åtaganden som ett tillträde till konventionen medför. Den nordiska utlämningslagen föreslås upphävd. Förslaget bereds f.n. inom . Kompletterande reglering av transporter Av 16 § andra stycket framgår att beslutet om utlämning verk- ställs av polismyndigheten. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse . hade bestämmelsen den utformningen att polismyndigheten på orten skulle biträda vid verkställigheten. I förarbetena till den senaste lagändringen anförs, i anslutning till be- stämmelser i annan lagstiftning, att det praktiska genomförandet av verkställigheten vid utlämning handhas av polismyndigheten.3 Några uttalanden om polismyndighetens möjligheter att överlämna till kri- minalvården att praktiskt genomföra verkställigheten finns inte. I 22 § finns en bestämmelse som reglerar vad som gäller när någon har utlämnats till för att en rättegång ska kunna genomföras mot personen, under villkor att personen efter rättegången återförs till den andra staten. I första stycket anges att det är polismyndig- heten på den ort där rättegången har ägt rum som ska se till att den som har utlämnats återförs. Inte heller i detta sammanhang finns det några uttalanden om polismyndighetens möjligheter att överlämna till kriminalvården att praktiskt genomföra verkställigheten. I 19 § finns en bestämmelse som generellt tillåter transitering genom . 15.2.3Lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Lagen behandlar frågor om överförande av verkställighet av olika former av straff mellan de nordiska länderna. Enligt 5 § får verk- ställighet av olika former av fängelsestraff som dömts ut i något annat land ske i om den dömde är svensk medborgare eller har hemvist eller uppehåller sig i . Motsvarande gäller enligt 8 § första stycket om någon som är medborgare i något annat nordiskt land, har hemvist där eller uppehåller sig där har dömts till fängelse i . Av 8 § andra stycket framgår att det är Kriminalvården som vid behov ska ombesörja att den dömde förs till den andra staten om en framställning om verkställighet bifalls. Kriminalvården får begära hjälp av polismyndigheten i den ort där den dömde uppehåller sig. Bestämmelserna har, med vissa ändringar, förts över från förord- ningen (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. 2003/04:7 s. 136. Kompletterande reglering av transporter I 8 § tredje stycket finns en bestämmelse som anger att polismyn- digheten på begäran av en myndighet i den andra staten får ombe- sörja att en i dömd person som har överförts till ett annan nordiskt land får återföras dit om denne påträffas här i landet före frigivningen. Den bestämmelsen tillkom sedan det uppmärksammats att det var tveksamt om kriminalvården skulle ha rätt att föra över personer som återvänt till innan hela straffet hade verkställts. I förarbetena till bestämmelserna uttalas bl.a. att dåvarande krimi- nalvårdsstyrelsens befattning med verkställigheten upphör sedan en framställning om överflyttning av straffverkställigheten till annat nordiskt land har bifallits och styrelsen i förekommande fall har ombesörjt överföringen.4 I lagen finns inte någon bestämmelse som reglerar transporter till . I 32 § finns en bestämmelse som generellt tillåter transitering genom . 15.2.4Lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom I lagen behandlas frågor om verkställighet i av en brottmåls- dom som har meddelats utomlands, men också om verkställighet utomlands av en påföljd som har ådömts i . Lagen bygger på en rad olika konventioner som har tillträtt. Den reglerar också verkställigheter mellan och andra stater enligt särskilda över- enskommelser med den andra staten eller i enskilda fall. Enligt 24 § första stycket (se även 2 § och § andra stycket) gäller i fråga om verkställighet i av utländsk brottmålsdom, det som i allmänhet är föreskrivet om verkställighet av påföljd som ådömts genom svensk domstols lagakraftägande dom. Av förarbe- tena till bestämmelsen framgår att den innebär att allmänna för- fattningar om verkställighet ska tillämpas.5 När det gäller överförande för verkställighet i utlandet finns i 33 § (se även 2 och 34 a §§) en bestämmelse som anger att personen ska överföras till den främmande statens område så snart vissa angivna förhållanden är uppfyllda. I förarbetena till bestämmelsen hänvisas till motsvarande bestämmelser i lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. 1982/83:91 s. 33. 1972:98 s. 129. Kompletterande reglering av transporter Vidare uttalas att det åligger (numera Kri- minalvården) att ombesörja överförandet samt att styrelsen kan på- kalla biträde av polismyndigheten.6 I den förordning som ansluter till lagen, förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, stadgas i 22 § första stycket att Kriminalvården ska se till att den dömde förs till den stat där påföljden ska verkställas. Vidare anges att myndigheten får begära hjälp av polismyndigheten i den ort där den dömde vistas om det behövs. Enligt tredje stycket i samma para- graf ska Kriminalvården se till att den dömde förs till om frihetsberövande påföljd ska verkställas här. Lagen innehåller också föreskrifter om transitering. I 40 § sägs att chefen för i vissa fall kan medge att en ut- länning får föras över svenskt område. Några bestämmelser om vem som ansvarar för transporten vid en transitering genom landet finns inte. 15.2.5Lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt Lagen behandlar utlämning av personer till den internationella tribu- nalen för före detta och den internationella tribunalen för . Enligt 3 § får en person som uppehåller sig i och som vid någon av tribunalerna är misstänkt, tilltalad eller dömd för de brott som omfattas av den aktuella tribunalens behörighet lämnas ut efter beslut av regeringen. Ett beslut om utlämning ska enligt 8 § verkställas av polismyndigheten. I förarbetena till bestäm- melsen sägs att det ankommer på polismyndigheten att verkställa beslutet om utlämning och således föra den som ska utlämnas ut ur landet till en plats som bestäms i samråd med tribunalen.7 I 12 a § finns bestämmelser om transitering genom . En- ligt paragrafen får chefen för tillåta sådana transporter under vissa förutsättningar. Någon reglering om vem som ansvarar för transporterna finns inte. 1993/94:142 s. 37. Kompletterande reglering av transporter 15.2.6Lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål Lagen behandlar, i de delar som är av intresse (4 kap. 29–31 §§), överförande av personer från till ett annat land för förhör eller konfrontation i samband med en förundersökning eller rätte- gång där. Den ger också möjlighet att föra en person till för förhör eller konfrontation här i samband med en utländsk förunder- sökning eller rättegång. I samtliga fall krävs för att föra över en person att denne är be- rövad friheten i eller det andra landet. Med frihetsberövade personer i menas inte bara de som är intagna i kriminalvårds- anstalt eller är häktade eller anhållna. Även sådana frihetsberövanden som skett på s.k. administrativ väg avses.8 Varken lagen eller förarbetena till den behandlar frågan om vilken myndighet som verkställer överföringen till eller från . I 4 kap. 33 § finns bestämmelser om transitering genom . Bestämmelsen anger att det är chefen för som meddelar tillstånd för sådan transitering. Av bestämmelsen framgår inte vem som utför själva transporten. 15.2.7Lagen (2002:329) om samarbete med Lagen behandlar överlämnande av personer till Internationella brott- målsdomstolen. Enligt 3 § får en person som uppehåller sig i och som vid domstolen är misstänkt, tilltalad eller dömd för folk- mord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse överlämnas till domstolen efter beslut av regeringen. Ett beslut om överlämnande ska enligt 9 § verkställas av polismyndigheten. I 32 § finns bestämmelser om transitering genom . I första stycket anges att det är chefen för som med- delar tillstånd om sådana transporter. Någon reglering om vem som ansvarar för transporterna finns inte. 1991/92:46 s.15 f. och 20. Kompletterande reglering av transporter 15.2.8Lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder Lagen behandlar överlämnande av personer från enligt ett sär- skilt förfarande inom Europeiska Unionen (EU). Detta sker genom att en myndighet i ett land inom EU utfärdar en s.k. arreste- ringsorder, som innebär en begäran att ett annat land ska gripa och överlämna en eftersökt person. Lagen gäller för överlämnande för lagföring av brott och för överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Verkställigheten av ett överlämnande regleras i 6 kap. I 6 kap. 1 § sägs bl.a. att det är den utfärdande staten som ska avhämta den som ska överlämnas. I 6 kap. 5 § anges att polismyndigheten ska biträda vid verkställighet av ett beslut om överlämnande. Om någon med stöd av lagen har överlämnats till för lagföring med vill- kor att personen ska återföras till den andra staten ska polismyn- digheten enligt 8 kap. 1 § se till att återförandet genomförs. I förarbetena till lagen anges att det är polismyndigheten som praktiskt handhar genomförandet av verkställigheten enligt lagen.9 Det har inte kommenterats om polismyndigheten får överlämna till Kriminalvården att utföra transporterna. har identifierat det problem som kan uppstå en- ligt 7 kap. 2 § denna lag då den ansvariga myndigheten – som bero- ende på påföljd kan vara Kriminalvården, eller – svarar för att en person fysiskt överförs till men inte har möjlighet att begära polismyndighetens biträde. I 8 kap. 2 § finns bestämmelser om transitering genom . I paragrafen stadgas att det är som beviljar tillstånd till transitering samt beslutar om villkoren för transporten. Någon reglering om vem som ansvarar för transporterna finns inte. 15.2.9Lagen (2006:615) om samarbete Lagen behandlar utlämning av personer till Specialdomstolen för . Enligt 3 § tillämpas i fråga om utlämning till special- domstolen, om inget annat framgår av denna lag, utlämningslagen. I 8 § finns bestämmelser om transitering genom . Enligt paragrafen får chefen för tillåta sådana trans- 2003/04:7 s. 136, 200 och 207. Kompletterande reglering av transporter porter under vissa förutsättningar. Någon reglering om vem som ansvarar för transporterna finns inte. 15.2.10Förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott Förordningen behandlar frågor om utlämning från en annan stat av den som i är misstänkt eller tilltalad för brott och innehåller några bestämmelser i anslutning till utlämningslagen. Den är också tillämplig på utlämning från en annan stat för verkställighet av på- följd som har ådömts i . Förordningen gäller både nordiska och övriga länder. Förordningen innehåller inte några bestämmelser om vem som är ansvarig för överförandet av den som ska transporteras till för rättegång eller verkställighet av påföljd. I en särskild situation regleras dock själva överföringen. Det är i det fallet när Riksåklagaren i ett ärende om utlämning till har godtagit ett villkor från den andra staten om att personen i fråga återförs för att verkställa påföljden när en dom har vunnit laga kraft (9 a §). Enligt 9 b § ska den ansvariga myndigheten i ett sådant fall se till att personen förs till den andra staten. Myndigheten får också begära hjälp av polismyndigheten i den ort där personen vistas om det behövs. Ansvarig myndighet är Kriminalvården om påföljden är fängelse, om påföljden är rättspsykiatrisk vård och om påföljden är sluten ungdomsvård. 15.2.11Förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder Förordningen behandlar överlämnande av personer till enligt en europeisk arresteringsorder. Överlämnande till kan ske för lagföring och för verkställighet av frihetsberövande påföljd. I 13 § anges att det är den utfärdande myndigheten som ansvarar för att den eftersökte förs till samt att den utfärdande myn- digheten ska se till att den eftersökte hämtas hit. Med den utfärdan- de myndigheten avses enligt 2 § tredje stycket den svenska åklagare eller myndighet som utfärdar arresteringsordern. Enligt 3 och 4 §§ är utfärdande myndigheter åklagare eller . Den ut- färdade myndigheten får, om det behövs, begära hjälp av Rikspolis- Kompletterande reglering av transporter styrelsen eller den polismyndighet som bestäm- mer. I de fall överlämnande till har skett för lagföring och per- sonen efter lagföringen ska återföras till det andra landet för verk- ställighet ska enligt 14 § antingen Kriminalvården, eller se till att verkställigheten av påfölj- den överförs till det andra landet och att personen förs dit. Vilken av myndigheterna som bär ansvaret beror på vilken påföljd som har dömts ut i det enskilda fallet. Myndigheten får, om det behövs, be- gära hjälp av eller den polismyndighet som Riks- polisstyrelsen bestämmer. 15.2.12Lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling Lagen behandlar utlämnande av personer som enligt beslut i någon av de nordiska staterna ska vara omhändertagna för vård eller be- handling. Utlämning får beviljas endast under vissa i lagen angivna förutsättningar, vilka inte redogörs för här. Det är polismyndigheten som i första hand beslutar om utlämning, men frågan kan också prövas av förvaltningsdomstol. Enligt 9 § kungörelsen (1970:710) om utlämning till eller från , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling är det polismyn- digheten i den ort där den som beslutet rör uppehåller sig som verkställer beslutet. I lagens 14 § finns en bestämmelse som generellt tillåter transi- tering genom . 15.2.13Förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård Förordningen innehåller föreskrifter som ansluter till LPT och LRV. I 12 § anges att får besluta att sända hem en patient, som är utländsk medborgare och som vårdas enligt LPT, på begäran av patienten eller chefsöverläkaren. Ett sådant beslut får med- delas under förutsättning att patienten tas emot i sitt hemland och kan antas få tillfredsställande vård där. Kompletterande reglering av transporter ska polismyndigheten lämna den hjälp som behövs för att verkställa hemsändandet. Bedömning: Det finns ett behov av att förändra reglerna om tvångsvisa transporter i samband med internationellt straffrätts- ligt samarbete samt vissa transporter av tvångsvårdade personer i syfte att åstadkomma ett mer heltäckande och enhetligt regel- verk. Förslag: I författningar rörande internationellt straffrättsligt sam- arbete, m.m. införs bestämmelser som innebär att polismyndig- heterna bär det primära ansvaret för transporterna. Kriminalvår- den bör dock även fortsättningsvis bära det primära ansvaret för vissa transporter rörande verkställighet av påföljd. Redogörelsen ovan visar att det inte finns någon enhetlig reglering av ansvaret för transporter av frihetsberövade personer inom ramen för internationellt straffrättsligt samarbete, m.m. I vissa fall pekas polismyndigheten, Kriminalvården, , Statens institu- tionsstyrelse eller åklagare ut. För vissa situationer är frågan oregle- rad, antingen på så sätt att en reglering om vilken myndighet som ansvarar för verkställigheten saknas i författningen eller att den reg- lering som finns endast avser särskilda men inte samtliga situationer. I de fall annan än polismyndigheten bär ansvaret finns ibland men inte alltid en möjlighet att begära Polisens biträde. En del författningar innehåller bestämmelser om transitering genom . Mot bak- grund av vad som sagts finns det av legalitetsskäl men även av pedagogiska skäl ett behov av ett mer heltäckande och enhetligt regelverk. Utredningen har ovan funnit att den generellt mest ändamåls- enliga lösningen är att Polisen, när den bär det primära ansvaret för en transport, ges möjlighet att överlämna verkställigheten av trans- portuppdraget till Kriminalvården. Med hänsyn till att ansvaret för transporterna bör regleras mer enhetligt och till att Polisens medverkan i många fall – framförallt Kompletterande reglering av transporter då den person som ska transporteras inte är frihetsberövad före transporten – är nödvändig, anser utredningen att utgångspunkten bör vara att det primära ansvaret ligger på polismyndigheten. Polis- myndigheten ska dock ha möjlighet att överlämna verkställigheten av transportuppdraget till Kriminalvården. Enligt vad utredningen erfarit är det – trots att de rättsliga regleringarna skiljer sig åt – också på det sättet som transporterna vanligen organiseras, vilket i allt väsentligt synes fungera väl. Nämnda ordning har även den fördelen att regleringen blir heltäckande och även omfattar personer som ingen myndighet formellt bär ansvar för. Det är exempelvis inte självklart att det finns någon myndighet som bär ansvaret för en person som ska föras till innan personen skrivits in på en anstalt eller annan institution. Författningar som pekar ut annan myndighet än polismyndigheten som ansvarig för transporterna bör därmed – med de undantag som anges nedan – ändras, så att polismyndigheterna åläggs det primära ansvaret för transporterna. Detsamma gäller författningar som lämnar frågan oreglerad. Enligt samma förutsättningar som föresla- gits för övriga transporter ska polismyndigheten kunna överlämna verkställigheten av transportuppgifterna till Kriminalvården. I enlighet med utredningens tidigare bedömning att Kriminal- vården inte bör transportera personer som inte redan är frihetsbe- rövade, bör transporter som innebär att frihetsberövandet verkställs först efter ankomsten till inte kunna överlämnas till Krimi- nalvården. Det bör framhållas att det är ansvaret för verkställigheten av själva transporterna som läggs på polismyndigheterna. Förslagen innebär däremot inte någon ändring i fråga om det administrativa förfaran- det. 15.3.2Särskilt om transporter rörande verkställighet av påföljd Lagen om samarbete med , , och an- gående verkställighet av straff m.m. och lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom med tillhörande förordningar rör verkställighet av påföljd. I vissa fall pekas Kriminalvården ut som ansvarig för sådana transporter. Transpor- terna kan då ses som en del av Kriminalvårdens kärnverksamhet att verkställa påföljder. En stor del av de personer som ska transporteras är placerade hos . Kompletterande reglering av transporter etablerad och förefaller i allt väsentligt fungera väl. Det får dess- utom antas att polismyndigheten, med stöd av de regler som utred- ningen föreslår, i flertalet fall ändå kommer att överlämna verk- ställigheten av transporterna till Kriminalvården. Att ärendena i dessa fall skulle gå via polismyndigheterna förefaller vara en admi- nistrativ omväg. Enligt utredningens mening bör därför i stället huvudansvaret för transporter enligt nämnda lagar även i fortsätt- ningen åvila Kriminalvården. Myndigheten bör dock ha möjlighet att begära polismyndighetens biträde med transporten. regleras verkställighet, däribland transporterna, i vissa fall i förordning.