sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Enligt tredje stycket kan ersättning vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett den tekniska undersökningen. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas på motsvarande sätt som jämkningsregeln i 6 § tredje stycket första meningen första ledet frihetsberövandelagen. Anledning till jämkning på grund av eget beteende kan finnas om den skadelidande handlat på ett sådant sätt att han eller hon dragit misstankarna till sig. Ett exempel kan vara att ett flertal personer anträffas av polisen på en plats där det skett skadegörelse genom klotter och att dessa personer uppträder på ett sådant sätt att polisen finner skäl att beslagta utrustning, t.ex. mobiltelefoner eller kameror, som misstänks ha använts för att dokumentera skadegörelsen. Även den som inte kan bindas till brottet bör då kunna vägras ersättning eller få sin ersättning jämkad, om utrustningen skadats i samband med att en teknisk undersökning Ett annat exempel kan vara att en misstänkt person, som senare frias, lämnar direkt vilseledande uppgifter som föranleder polisen att genomföra en skadebringande teknisk undersökning av egendom som tillhör den misstänkte. Enligt 6 § tredje stycket första meningen andra ledet frihetsberövandelagen kan ersättning vid frihetsberövanden vägras eller sättas ned om det med hänsyn till omständigheterna är oskäligt att ersättning lämnas. I förarbetena anges att anledning till jämkning på denna grund bl.a. kan finnas när det är klarlagt att en frihetsberövad person begått ett visst brott men åtal inte väcks på grund av att preskription har inträtt eller att åtalsunderlåtelse meddelas (prop. 1997/98:105 s. 55 f.) När det gäller ersättning för skador som uppstått till följd av en teknisk undersökning täcks dessa exempel av det föreslagna fjärde stycket (se nedan). Av tredje stycket (andra meningen) framgår vidare att ersättning aldrig kan vägras enbart av det skälet att det finns kvarstående brottsmisstankar mot den skadelidande. Även beträffande denna bestämmelse finns en motsvarighet i reglerna om jämkning vid frihetsinskränkning (6 § tredje stycket andra meningen). Av fjärde stycket framgår att den som gjort sig skyldig till brott som föranlett den tekniska undersökningen har rätt till ersättning för förstörd egendom endast om det finns särskilda skäl. Skuldfrågan kan vara klarlagd genom en lagakraftvunnen dom, ett godkänt straff- eller ordningsföreläggande eller en åtalsunder- låtelse. Även i fall då en förundersökning läggs ned på grund av att preskription inträtt kan skuldfrågan vara klarlagd, t.ex. genom att den misstänkte erkänt gärningen och erkännandet stöds av annan utredning. Den som begått brott är som huvudregel inte berättigad till ersättning. Exempelvis bör en person som dömts för våldtäkt eller misshandel inte få ersättning om hans eller hennes kläder kommit till skada vid en teknisk undersökning som genomförts med anledning av det aktuella brottet. Ett annat exempel på när ersättning i normalfallet bör vägras är om den dömdes dator eller mobiltelefon skadats vid polisens genomsökning av innehållet. Det bör dock finnas utrymme att i vissa fall kompensera även personer som begått brott. Det ska då föreligga särskilda skäl. Ett sådant fall kan vara om det i det nämnda datorexemplet är fråga om ett mindre allvarligt brott och den förstörda utrustningen är förhållandevis värdefull. Den myndighet som prövar ersättnings- anspråken ska dock alltid göra en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. 18.4Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:1225) om straff för smuggling En tjänsteman vid eller har i fråga om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma befogenheter som en polisman har enligt 23 kap. 9 a § första–tredje styckena att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikations- utrustning från den som ska höras samt att göra kroppsvisitation. I fråga om upphörande av omhändertagandet och protokollföring tillämpas bestämmelserna i 23 kap. 9 a § fjärde–femte styckena rättegångs- balken. Paragrafen är ny. Motiven till den har behandlats av utredningen i avsnitt 15.4.8. Bestämmelsen innebär att när det gäller brottsutredande verksamhet som bedrivs med stöd av smugglingslagen ges en tjänsteman vid eller samma möjlighet som utredningen har föreslagit att en polisman ska få att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från förhörs- personer för att en utredning inte ska försvåras samt att kroppsvisitera för att söka efter egendom som får omhändertas. För en närmare beskrivning av bestämmelsens tillämpning hänvisas därför till författningskommentaren till 23 kap. 9 a § RB. En tjänsteman vid eller har i fråga om brott enligt denna lag eller andra brott som avses i 1 § andra stycket samma befogenhet som en polisman 1.att enligt 28 kap. 13 § besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning utan förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ , 2.att enligt 28 kap. 13 a § hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, och 3.att enligt 28 kap. 13 a § ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden ska genomföras. Om det finns anledning att anta att en person, som i samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i trakterna invid landgräns eller kuster eller i närheten av eller inom en flygplats eller något annat område som har direkt förbindelse med utlandet, har med sig egendom som kan tas i beslag på grund av brott enligt denna lag eller sådana brott mot narkotikastrafflagen (1968:64) som avses i 12 § tredje stycket, får kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller urinprovstagning utföras på honom eller henne. På den som är får ytlig kroppsbesiktning utföras endast om det finns särskilda skäl. Ingen får hållas kvar för urinprovstagning. Åtgärder enligt detta stycke får beslutas av en tjänsteman vid eller . En sådan tjänsteman får besluta om åtgärden utan förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ . En tjänsteman vid eller som med stöd av denna lag ingriper mot någon får i anslutning till ingripandet i den utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl 1.ta hand om vapen eller andra farliga föremål medan ingripandet pågår, och 2.kroppsvisitera personen för att sådana föremål skall kunna tas om Motiven till bestämmelsen har behandlats av utredningen i avsnitt 16.5.4. Utredningen har föreslagit att det i ska införas uttryckliga bestämmelser om att en polisman har rätt att dels hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, dels ta med den som ska underkastas tvångsmedlet till den plats där åtgärden ska genomföras (se förslaget till bestämmelse i 23 kap. 13 a § RB och den tillhörande författningskommentaren). Genom tilläggen i paragrafens första stycke ges en tjänsteman vid eller motsvarande befogenheter när det gäller brottsutredande verksamhet som sker med stöd av smugglingslagen. 18.5Förslaget till lag om ändring i lagen (2008:322) om och befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott En tjänsteman vid eller har i fråga om brott som avses i 1 § samma befogenhet som en polisman har enligt 23 kap. 9 a § första–tredje styckena att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från den som ska höras samt att göra kroppsvisitation. I fråga om upphörande av omhändertagandet och protokollföring tillämpas bestämmelserna i 23 kap. 9 a § fjärde–femte styckena rättegångs- balken. Paragrafen är ny. Utredningen har behandlat skälen för den i avsnitt 15.4.8. Paragrafen innebär att när det gäller rattfylleribrott ges en tjänsteman vid eller samma befogenheter som en polisman föreslås få enligt 23 kap. 9 a § RB att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning från förhörspersoner för att en utredning inte ska försvåras samt att kroppsvisitera för att söka efter egendom som får omhändertas. Se därför författningskommentaren till 23 kap. 9 a § RB för en närmare beskrivning av paragrafens tillämpning. En tjänsteman vid eller har med anledning av brott som avses i 1 § samma befogenhet som en polisman 1.att enligt 28 kap. 13 § besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning, 2.att enligt 28 kap. 13 a § hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, och 3.att enligt 28 kap. 13 a § ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åtgärden ska genomföras. Utredningen har behandlat motiven till paragrafen i avsnitt 16.5.4. I paragrafen har gjorts tillägg som innebär att en tjänsteman vid eller vid utredning av rattfylleribrott ges samma befogenheter som en polisman föreslås få enligt 23 kap. 13 a § RB att dels hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, dels ta med den som ska bli föremål för sådant tvångsmedel till den plats där åtgärden ska genomföras (se vidare författningskommentaren till nämnda bestämmelse). 18.6Förslaget till förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) Ett beslut att inleda en förundersökning eller att utvidga en förundersökning ska sättas upp särskilt eller antecknas i akten. Det ska framgå vem som har fattat beslutet. Förundersökningsledarskapet får inte delas upp på flera personer. Om det finns synnerliga skäl får dock två eller flera åklagare tillfälligt dela på ledningen av förundersökningen. Undersökningsledaren har ett övergripande ansvar för förunder- sökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträder honom eller henne behövliga direktiv för arbetet. Ändringarna i första stycket är språkliga. Paragrafens andra stycke är nytt. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5.1. I första meningen anges att förunder- sökningsledarskapet är odelbart. Med bestämmelsen avses såväl delning mellan åklagare och polis eller annan brottsutredande myndighet som delning åklagare eller andra förundersöknings- ledare sinsemellan. Att ledningen av förundersökningen inte får delas upp följer av 23 kap. 3 § första stycket RB. Avsikten är att principen nu tydligare ska framgå av författnings- texten. Förundersökningsledarens helhetsansvar ska ses som ett direkt utflöde av förundersökningens odelbarhet. Av andra meningen samma stycke framgår att flera åklagare tillfälligt får dela på ledningen av en förundersökning, om det finns synnerliga skäl för det. Regeln innebär alltså ett undantag från principen om det odelbara förundersökningsledarskapet. Ett exempel är då många personer frihetsberövats genom gripande, s.k. massgripande. Situationen kan bl.a. uppstå i samband med våldsamma upplopp. För att klara den skyndsamma prövning av besluten om gripande som lagen föreskriver, måste flera åklagare kunna vara delaktiga i beslutsfattandet. Ett annat exempel på när det kan finnas synnerliga skäl att tillfälligt dela på förundersökningsledarskapet är vid större polisiära tillslag, som kan resultera i ett stort antal frihetsberövanden och omfattande beslag. Det kan även i andra skeden än det initiala uppstå situationer där det av rättssäkerhetsskäl är nödvändigt med ett parallellt beslutsfattande. Exempelvis görs inte sällan större tillslag på olika platser , vilket kan resultera i att eventuella häktningsförhandlingar av praktiska skäl hålls vid olika tingsrätter runt om i landet. Tidpunkterna för förhandlingarna kan samman- falla och ge upphov till situationer där flera åklagare är engagerade i olika förhandlingar inom ramen för samma förundersökning. Samtliga åklagare bör i sådana fall vara att anse som förundersökningsledare med befogenhet att t.ex. återkalla ett häktningsyrkande eller bestämma vilka restriktioner som ska gälla om häktningsyrkandet bifalls. Utgångspunkten är att det alltid i de nämnda situationerna, precis som i andra ärenden, ska finnas en utsedd förundersöknings- ledare som bär det övergripande ansvaret för förundersökningen. Andra åklagare som kopplas in och ikläder sig rollen som förundersökningsledare ansvarar enbart för sina beslut och åtgärder. Dessa åklagare bör dock om det är påkallat av den åtgärd och de beslut som de medverkat till ge direktiv och besluta om den fortsatta inriktningen på förundersökningen. Avsikten är ändå att deras insatser ska begränsas till tvångsmedelsbeslut och utrednings- åtgärder som följer av dessa beslut, t.ex. att ge direktiv i enskildheter. Förutom vid massgripanden och större tillslag kan det i samband med ett ärende om resning uppstå en mycket sällsynt situation som kräver en delning av förundersökningsledarskapet mellan riksåklagaren och annan åklagare. Detta har närmare utvecklats i avsnitt 7.4.3. De nämnda exemplen är inte en uttömmande uppräkning av tänkbara situationer då förunder- sökningsledningen kan delas, men bestämmelsen bör tillämpas med stor restriktivitet. I tredje stycket, som motsvarar paragrafens nuvarande andra stycke, har lagts till att förundersökningsledarens ansvar är övergripande. Detta är ett tydliggörande av att tyngdpunkten i ansvarsbegreppet inte ligger på enskilda åtgärder eller detaljer utan på förundersökningens bedrivande. Avsikten är också att undvika eventuella syftningar till ett straffrättsligt eller disciplinärt ansvar. Någon ändring av innebörden av helhetsansvaret är dock inte avsedd. Av förundersökningsprotokollet ska det framgå vem som är undersökningsledare, vem som har varit förhörsledare och vem som har sammanställt protokollet. Den som sammanställer protokollet ska i det ange när detta sker. I protokollet ska antecknas: –angivelsen eller vad som annars har föranlett förundersökningen, –tid och plats för åtgärder under förundersökningen, –iakttagelser vid brottsplatsundersökning, –berättelser av hörda personer samt nödvändiga upplysningar om –uppgift om att anhörig eller annan närstående har underrättats om ett frihetsberövande eller att sådan underrättelse inte har skett, –uppgift om den misstänkte var påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel vid brottet och om brottet kan antas stå i samband med missbruk av alkohol eller annat berusningsmedel av denne, –namn på förhörsvittne och övriga närvarande vid förhör, –beslut om att annan än förhörsvittne har tillåtits att närvara vid förhör samt att det som har framkommit vid förhör inte får uppenbaras, –framställningar till rätten om vittnesförhör eller annan utredning under förundersökningen, om upptagande av bevisning enligt 23 kap. 15 § och om föreläggande att visa upp skriftligt bevis eller tillhandahålla föremål för besiktning samt beslut om detta, –beslut om uppgifter som rör användning av tvångsmedel, –underrättelse till misstänkt enligt 23 kap. 18 § första stycket första meningen samt till misstänkt och hans eller hennes försvarare enligt samma stycke fjärde meningen med uppgift om de krävt ytterligare utredning eller i övrigt velat anföra något, –uppmaning enligt 2 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60), –uppgift om målsägande eller den som övertagit målsägandens anspråk avser att föra ersättningstalan i anledning av brottet, –nödvändiga uppgifter om enskilt anspråk när åklagaren förbereder sådan talan och, om det är möjligt, den misstänktes yttrande över sådant anspråk, –uppgift om uppmaning enligt 5 a §, –en sammanställning av sådant utredningsmaterial som inte har redovisats i protokollet, och –det som i övrigt är av betydelse att anteckna i protokollet. Protokoll ska innehålla nödvändiga diarieuppgifter, såsom nummer på inkommen angivelse och aktnummer (dossiernummer), och en kort beteckning av saken. En ny strecksats införs i paragrafens andra stycke. Utredningen har behandlat motiven till bestämmelsen i avsnitt 11.2.2. Genom bestämmelsen införs en skyldighet att, i de fall det finns sidomaterial, upprätta en sammanställning av detta och ta in den i förundersökningsprotokollet. Med sammanställning avses i huvud- sak en kortfattad innehållsförteckning över sidomaterialet. Syftet med sammanställningen är i första hand att göra sidomaterialet överskådligt för den misstänkte och försvararen så att de kan ta ställning till om det finns anledning för dem att begära att få del av visst material eller att begära ytterligare utrednings- åtgärder. I sammanställningen ska sidomaterialet preciseras så mycket som behövs för att tillgodose syftet med den. När det gäller förhör som hållits under förundersökningen och som bedömts sakna betydelse för utredningen, bör det t.ex. alltid anges i sammanställningen att förhör har hållits samt vem som hörts. Däremot behöver det inte framgå närmare vad förhöret avsett eller vad förhörspersonen uppgett. Om det bidrar till att sidomaterialet kan överblickas bättre får visst material anges genom samlande beteckningar i samman- ställningen. En situation där det kan vara befogat att använda samlande beteckningar är t.ex. när det gjorts omfattande dörrknackningar. I sammanställningen bör det då framgå att dörrknackningar har vidtagits samt i vilket område dessa har ägt rum. Ett annat exempel på när det kan vara lämpligt att använda samlande beteckningar är när sidomaterialet innehåller stora mängder telefonlistor och liknande. 18.7Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten Justitiekanslern handlägger anspråk på ersättning med stöd av –36 kap. 17 § andra stycket , –2 kap. 1 § eller 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen (1972:207), om anspråket grundas på ett påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut, –23 § datalagen (1973:289), –48 § personuppgiftslagen (1998:204), 2 kap. 6 § lagen (2007:258) om behandling av personuppgifter i Försvarsmaktens försvarsunderrättelse- verksamhet och militära säkerhetstjänst och 2 kap. 5 § lagen (2007:259) om behandling av personuppgifter i Försvarets radioanstalts försvars- underrättelse- och utvecklingsverksamhet, –lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, dock inte anspråk som avses i 8 § eller 8 a § i den lagen, –21 § lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter, –13 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete, om anspråket grundas på ett felaktigt beslut eller en underlåtenhet att meddela beslut, eller –26 § lagen (2011:111) om förstörande av vissa hälsofarliga missbrukssubstanser. Justitiekanslern handlägger också anspråk på ersättning som grundas på ett påstående om överträdelse av gemenskapsrätten. Av 4 § följer att vissa anspråk på ersättning med stöd av 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen handläggs av Kammarkollegiet. I paragrafen har gjorts ett tillägg som innebär att anspråk på ersättning med stöd av de föreslagna bestämmelserna i 8 a § lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder inte handläggs av Justitiekanslern. Av 5 § i förordningen följer att sådana anspråk handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verksamhetsområde skadan inträffat. Utredningen har föreslagit att det inte bör införas några särskilda bestämmelser om gallring av kopior av material som åtkommits genom beslag. Sådant material, exempelvis skriftliga handlingar och s.k. spegelkopior av en dators hårddisk, ska således få bevaras även efter det att den utredning som beslaget har gjorts i har lagts ned eller avslutats och efter det att ett lagakraftvunnet avgörande föreligger. Som skäl för denna ordning åberopar utredningen i första hand att det finns ett intresse hos de brottsutredande myndigheterna att kunna behålla kopior av beslagtagna handlingar. När det gäller frågan huruvida kopior ska gallras eller ej bör enligt vår mening en principiell utgångspunkt vara det förhållandet att kopiorna härrör från ett beslag. Kopiorna utgör visserligen inte formellt beslagtagen egendom, men de har kunnat tas fram ute- slutande genom ett beslag. Då en förundersökning läggs ned eller avslutas ska gjorda beslag upphävas. Om målet avgörs i domstol, kan ett beslag bestå men dock längst till dess domen vinner laga kraft. Principen när det gäller ett beslag är alltså att det ska upp- hävas när det inte längre finns skäl för det. Motsvarande reglering, som syftar till att tillgodose den enskildes rättssäkerhet, bör enligt vår mening gälla för kopior av beslag. Det innebär att kopiorna bör gallras senast när den utredning som beslaget har gjorts i har lagts ned eller avslutats eller när ett lagakraftvunnet avgörande finns. En sådan principiell ordning framstår också som rimlig, eftersom det hävda beslaget och förfarandet med kopiering inte kan bli föremål för någon rättslig prövning. Det kan ju inte uteslutas att beslaget saknar laga grund, t.ex. därför att det innehåller uppgifter som skyddas av beslagsförbudet i 27 kap. 2 § rättegångs- balken. Utredningens huvudargument för att kopior ska få sparas syftar alltså främst till att tillgodose effektiviteten i brottsbekämpningen. Det är emellertid svårt att veta i vilken utsträckning som effektiviteten generellt sett verkligen skulle gagnas av ett sådant sparande. Det går således knappast att förutse om en nedlagd förundersökning kommer att återupptas och skälen för detta. Ofta är det mer tillfälligheter om en förundersökning återupptas och det torde vara svårt att bedöma huruvida värdet av den sparade informationen kommer att få någon betydelse i en eventuellt åter- upptagen förundersökning. Även i övrigt är det svårt att se vilken mer konkret nytta som kan följa av att information i kopierade handlingar och datorer sparas. Särskilt gäller detta information som sparas efter ett lagakraftvunnet avgörande. När det gäller sparade spegelkopior skulle för övrigt delar av den information som man sparar sannolikt vara okänd för de brottsutredande myndigheterna (nämligen de delar som inte tagits fram i den aktuella utredningen). Syftet med sparandet blir därmed på det hela taget ganska vagt utan att det finns några preciserade ändamål för detta. Det egentliga skälet verkar vara att det eventuellt kan vara bra att ha informationen , dock oklart hur den ska användas. I den intressekonflikt som här föreligger mellan å ena sidan den enskildes rättssäkerhet med krav på gallring och å andra sidan främst de brottsutredande myndigheternas effektivitet bör det förstnämnda intresset ges företräde. En generell gallringsskyldighet bör alltså finnas. Om det införs eventuella undantag från denna gallringsskyldighet, fordras en närmare reglering om hur dessa ska tillämpas. Regleringen bör innehålla bl.a. vem som får fatta beslut om att information ska få sparas och framför allt i vilken utsträckning som undantag från gallring får göras. Möjligheterna att medge undantag bör begränsas till fall som författningsmässigt är klart preciserade. Undantagen måste också framstå som rimliga och vara omgärdade av erforderliga villkor så att det inte blir möjligt att spara information bara för att den kan vara bra att ha. av , , , och Utredningen har bedömt att det finns ett starkt intresse av insyn i bilduppgifter från inspelade förundersökningsförhör som ges in till domstol och att det överväger behovet av sekretess till skydd för den hördes personliga integritet. Vi delar inte den bedömningen. Vi bygger vår åsikt på följande resonemang. Enligt 43 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen (2009: 400) gäller sekretess för bilduppgiften i videoupptagningar av förhör som hållits i domstol, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den hörde lider men. De skäl som anfördes i propositionen (prop. 2004/05:131, s. 115 f.) för sekretessen var sammanfattnings- vis det integritetsintrång som kunde anses följa av att andra fick en obegränsad möjlighet att ta del av en videoupptagning av ett domstolsförhör, att vetskapen om att bildupptagningen kunde komma att spridas kunde befaras påverka personers vilja att medverka i förhör, att det kunde finnas risk för repressalier eller trakasserier och att risken för spridning kunde inverka negativt på människors förmåga att avge en spontan och klar berättelse.