sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Antalet kända händelser där livsviktig hjälp uteblivit på grund av åskådares bekvämlighet eller hjärtlöshet är ytterst litet, desto fler de fall där personer riskerat liv och hälsa för att rädda andra. Det vanliga är helt enkelt att människor i allmänhet hjälper varandra i krislägen även om de inte känner varandra. Och de som inte vill eller vågar ingripa påverkas knappast alls i en akut situation av vad lagen påbjuder att de ska göra. I varje fall är effekten av en lagstadgad allmän handlingsplikt så svag och osäker att en lagstiftning inte är motiverad av just den anledningen. Det återstår därmed att undersöka styrkan hos de andra skäl som kan åberopas för en sådan lagstiftning och att väga dessa mot eventuella nackdelar. 5.6Skäl för en lagstadgad allmän handlingsplikt I föregående avsnitt konstaterades att ett hot om straffansvar inte annat än möjligen rent marginellt kan antas göra människor mer benägna att hjälpa varandra i krissituationer. Det finns emellertid skäl av annan art som talar för en lagstiftad allmän handlingsplikt när andra människor befinner sig i nödsituationer. Det kanske tyngsta av dessa skäl är att lagen bör återspegla den allmänna rättsuppfattningen. En svårighet härvidlag är att den allmänna rättsuppfattningen inte låter sig enkelt bestämmas, inte ens i en så relativt specifik fråga som den om skyldighet att bistå nödställda personer. Det är en sak att de flesta människor helt säkert anser det vara moraliskt berömvärt att visa civilkurage, att våga ingripa till nödställdas räddning och försvar också när detta innebär risker för en själv. En helt annan sak är huruvida den allmänna rättsuppfattningen kräver bestraffning av den som inte vågar ingripa i sådana situationer; är ingripandet förenat med en beaktansvärd risk är detta säkerligen inte fallet. Däremot skulle det sannolikt vara förenligt med den allmänna rättsuppfattningen att en straffsanktion införs för den som underlåter att ingripa när detta kan ske utan vare sig risk eller nämnvärt besvär. De flesta människor skulle nog finna det önskvärt eller åtminstone fullt rimligt att underlåtenhet i sådana fall kunde bestraffas väl så hårt som andra, till synes mindre allvarliga fall av passivitet, såsom underlåtenhet att lämna in hittegods eller att ta på sig bilbälte. Införandet av ett straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställd Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda skulle därmed kunna ses också som ett sätt att få balans och proportionaliteten i strafflagstiftningen. En variant av samma argument är att strafflagstiftningen bör ge uttryck för vissa grundläggande och allmänt omfattade värden, och att förkastliga beteenden därför bör straffsanktioneras oavsett hur ovanliga de är. Lagen stadgar straff för åtskilliga brott som praktiskt taget aldrig förekommer i kriminalstatistiken, såsom ockerpantning och myteri, utan att det för den skull höjs röster för att brottstypen ska utmönstras såsom obehövlig. Det var ett sådant värdebetonande argument som åberopade när den motiverade sitt förslag till en straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd. Utredningen var klar över att en straffbestämmelse kanske inte får några mer påtagliga praktiska konsekvenser samt fortsatte: Det torde emellertid trots detta ligga ett värde i att det i lag slås fast en gräns för hur pass likgiltig man kan tillåtas vara inför sina medmänniskors väl och ve, utan att straffrättsligt ansvar aktualiseras. Nytto- och effektivitetsresonemang kan inte ensamma vara avgörande när det gäller frågan, vad som bör vara straffbelagt. Ett annat argument, besläktat med de båda föregående, är att straffbestämmelser på området skulle få en moralförstärkande och moralbildande verkan på befolkningen. De som redan har en klar uppfattning om vad som är deras moraliska skyldighet i en krissituation skulle få sin inställning bekräftad, medan andra genom lagstiftningen skulle få en auktoritativ undervisning om vad som är deras medborgerliga plikt i en sådan situation. Förutom egenvärdet i att folk vet hur de bör bete sig och vad samhället förväntar sig av dem, kan det också tänkas att när denna kunskap med tiden sjunkit in, människor faktiskt blir mer ansvarstagande på grund av det förebildliga beteende som strafflagstiftningen anvisar. Emellertid är detta argument inte särskilt tungt vägande. Det är föga troligt att moraliska instruktioner i strafflagstiftningens form över huvud taget skulle kunna påverka vare sig moraluppfattningen eller beteendet hos de personer vilka inte är beredda att hjälpa en medmänniska som befinner sig i överhängande fara. Straffets betydelse för brottslingens tillrättaförande och för att ge denne tillfälle att få vård och tänka över sitt beteende så att det inte upprepas, brukar i vanliga fall utgöra ett motiv för straff, särskilt vid grövre förbrytelser (även om dessa individualpreventiva motiv tonats ner till förmån för principerna om proportionalitet och ekvivalens). Inte heller dessa argumentet Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda har här någon egentlig bärkraft, inte ens i fall då ett underlåtet ingripande framstår som djupt förkastligt och samvetslöst. Möjligheten att ett åsyna vittne i livet av en slump hamnar i den ganska sällsynta situationen att hans ingripande är nödvändigt för att en nödställd ska kunna räddas, måste nämligen bedömas som mycket liten. De flesta människor ställs under sin livstid över huvud taget aldrig inför en situation av det slaget. Utredaren kan därför instämma i vad justitieutskottet med avseende på förevarande argument framhöll : En straffbestämmelse skulle från individualpreventiv synpunkt sannolikt icke vara av större värde eftersom, om straffsanktion funnes, brottet att inte lämna hjälp i det helt övervägande antalet fall skulle ha karaktär av ren tillfällighetsförbrytelse. I sammanhanget är av intresse den uppfattning som (2009) framförts av norska rättslärda (se /Andenæs i litteraturförteckningen). Efter att ha konstaterat att strafflagstiftningarna i , och saknar motsvarighet till den i gällande generella nödhjälpsbestämmelsen framhålls följande: Begrunnelsen er at en slik straffetrussel dels er unødvendig, fordi folk stor sett vil handle uten at det står noen straffetrussel bak, og dels at straffetrusselen ikke vil ha noen nevneverdig preventiv virkning på dem som ikke handler av seg selv, idet man ikke kan regne med at den blir særlig kjent. er det nok meget i. Noen stor preventiv virkning kan man ikke vente at bestemmelsen skal ha. Men en viss betydning for samfunnsmoralen kan det ha at det blir slått fast at det er en grense for den likegyldighet overfor andres interesser som loven tillater. Från sitt grannlandsperspektiv resonerar författarna således på liknande sätt som : Allmänna regler om handlingsplikt förmår inte i nämnvärd grad ändra människors beteende, utan reglernas eventuella värde ligger i att de kan ha en gynnsam inverkan på samhällsmoralen. Värdet av att uppnå nordeuropeisk eller åtminstone nordisk rättslikhet är ett argument av annat slag för att i införa en straffsanktionerad allmän handlingsplikt. Regler om handlingsplikt har ansetts utgöra självklara och värdefulla inslag i våra nordiska grannländers strafflagstiftning, alldeles oavsett att reglerna där sällan har kommit till praktisk tillämpning (med visst undantag för olyckshändelser i trafiken). Att införa sådana regler även i skulle ge uttryck för och förstärka den långtgående värde- Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda gemenskap som finns mellan de nordiska länderna. Emellertid skiljer sig bestämmelserna åt inbördes i , och , både till materiellt innehåll och vad gäller straffskalor. Någon enhetlig nordisk reglering skulle därmed inte kunna åstadkommas genom att inför lagstiftning på området, något som veterligen heller aldrig efterfrågats från dessa grannländers sida. Traditionellt har heller inte strafflagstiftningen ansetts vara ett rättsområde där rättslikhet är mycket eftersträvansvärd; exempelvis har inte ens de för samfärdseln inom viktiga alkoholpromillegränserna i trafiken bedömts vara lämpliga för straffrättslig harmonisering. Ett argument av helt annan typ för en allmän handlingsplikt är att en regel härom skulle kunna användas som reservbestämmelse i fall då flera personer är misstänkta för delaktighet i ett våldsrelaterat brott men det inte går att styrka att alla varit i så hög grad delaktiga att de kan dömas för brottet. De misstänkta som bevisligen befunnit sig på platsen för brottet skulle då inte gå helt fria utan kunna dömas åtminstone för underlåtenhet att bistå en nödställd person. Just denna typsituation har tidigare inom ramen för den så kallade Lindomeproblematiken noga övervägts av lagstiftaren, som därvid kommit fram till den i och för sig självklara slutsatsen att även om en person befunnit sig på platsen för brottet ska personen gå fri om det med sedvanliga krav på bevisningens styrka inte står klart att han deltagit i själva brottet. Det kan inte vara en uppgift för en generell bestämmelse om handlingsplikt, vars primära syfte ju skulle vara att inpränta vikten av civilkurage och medmänskligt engagemang, att tjäna som reservbestämmelse i fall då bevisningen i ett brottmål befinns vara otillräcklig. Att på sådana grunder införa en ny strafflagsbestämmelse skulle närma sig gränsen för vad som kan betraktas som ett missbruk av lagstiftningsinstrumentet. I sammanhanget förtjänar det påminnas om att 23 kap. 6 § BrB redan innehåller en bestämmelse om straffansvar för den som underlåter att anmäla eller eljest avslöja brott som är å färde, när det kan ske utan fara för honom själv eller någon av hans närmaste. Stadgandet kan uppenbarligen brukas som reservbestämmelse i fall då någon misstänks för brott men inte kan överbevisas om annat än att i förväg ha känt till brottet, vilket reducerar även det praktiska behovet av ytterligare en bestämmelse för liknande ändamål. Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda 5.7Skäl mot en lagstadgad allmän handlingsplikt I det föregående har konstaterats att det skäl som oftast och starkast har anförts till stöd för en straffsanktionerad allmän handlingsplikt, nämligen att en sådan lagstadgad skyldighet skulle göra människor mer benägna att visa civilkurage och hjälpa varandra i krislägen, inte är hållbart. Det finns alltså inget nämnvärt praktiskt behov av en lagstiftning. Men detta konstaterande betyder bara att det finns ett argument mindre för en lagstiftning; det utgör i sig inget aktivt argument mot en lagreglering. Allmänt sett gäller dock att en kriminalisering av ett tidigare straffritt beteende bör ske med stor försiktighet och bara om kriminaliseringen verkligen kan förväntas bidra till att förebygga ett oönskat beteende. Det sistnämnda är inte alltid fallet. Om risken för upptäckt och påföljd är liten kan en kriminalisering i värsta fall komma att undergräva respekten för lagarna utan att beteendet ändras eller tryggheten ökar. I det sammanhanget kan det vara av intresse att återge vad regeringen har anfört i denna fråga (se prop. 1994/95:23 s. 55; jfr SOU 2008:3 s. 300 f.). Regeringen ansåg att följande förutsättningar bör vara uppfyllda för att en nykriminalisering ska få tillgripas: Det oönskade beteendet kan föranleda påtaglig skada eller fara och är av sådan art att en straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar; alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara rationella eller skulle kräva oproportionerligt höga kostnader; en straffsanktion kan förväntas utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet. Ett allmänt argument mot att genom förbud och regleringar kringgärda människors liv har antytts i avsnittet Politiskt filosofiska utgångspunkter. Det argumentet har ytterst att göra med hur vi vill att förhållandet mellan medborgare och stat ska se ut. Hur stor del av medborgarnas liv bör staten tillåta sig att reglera och vad bör det ankomma på medborgarna att själva besluta? De flesta människor torde bekänna sig till den liberala grundmaximen att staten ska visa respekt för individens rätt att själv forma sitt liv. Då ligger det också ett egenvärde i att individen ges det fulla ansvaret för sina moraliska ställningstaganden. Redan hävdade att en god handling har högre moralisk halt om den utförs av god vilja än om den kommer till stånd därför att staten önskar det. Saken kan också uttryckas så att det ligger i statens eget intresse att avstå från att ge medborgarna bindande instruktioner i frågor som Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda har med deras privata moral att göra, för samhället är när allt kommer omkring bäst betjänt av att medborgarna upplever sig vara fria och i första hand känner sig ansvariga inför sitt eget samvete. En allmän utgångspunkt bör alltså vara att staten bör undvika att i onödan reglera medborgarnas förehavanden. Detta gäller i synnerhet på strafflagstiftningens område och är särskilt skadligt om lagstiftningen inte är avsedd eller inte förväntas komma till praktisk tillämpning, dvs. om den avser vad som brukar kallas symbollagstiftning. Sådan lagstiftning förtar skärpan i andra, av ett verkligt behov betingade rättsregler, och leder till allmänt minskad respekt för såväl lagstiftningen som lagstiftaren. En lagstiftning som ålägger medborgarna en allmän skyldighet att ingripa till nödställda personers hjälp löper just de nämnda riskerna; den skulle på många håll uppfattas som symbolisk och som ett lika klåfingrigt som opåkallat försök från statsmakternas sida att skriva medborgarna på näsan ett moraliskt förhållningssätt som de själva, medvetet eller intuitivt, finner vara självklart. Eftersom en lagstiftning om underlåten biståndsplikt rimligen skulle kunna straffbelägga endast de mer flagranta och kvalificerade fallen, löper den också en annan risk, nämligen risken att bli tolkad motsatsvis. Av bland annat rättssäkerhetsskäl måste man räkna med att det kan inträffa uppmärksammade fall av moraliskt förkastlig likgiltighet för andras lidande som inte blir föremål för åtal eller dom, kanske inte ens polisingripande. Risken är att ett uteblivet ansvarsutkrävande i sådana fall uppfattas som en legitimering av klandervärda men alltså inte som brottsliga befunna beteenden. Skulle det inträffa förfelar lagen åtskilligt av sitt syfte att utgöra ett moraliskt riktmärke för medborgarna. Vid de tillfällen då lagstiftningsfrågan har behandlats har mycken uppmärksamhet ägnats de svårigheter som rättstillämpningen skulle ställas inför. Kritikerna har pekat på tolkningssvårigheter och gränsdragningsproblem av så allvarlig art att det eventuella värdet av en allmän handlingsplikt inte skulle stå i proportion till dessa. Just vanskligheten i att kunna tydligt avgränsa det straffbara området var också ett av huvudskälen till att förslag till en straffbestämmelse om underlåtenhet att bistå nödställd avvisades av regeringen och . Om man emellertid kommer fram till den i det föregående redovisade uppfattningen att en straffbestämmelse av det slaget bara i undantagsfall skulle aktualiseras i rättstillämpningen skulle de nämnda tillämpningsproblemen kvantitativt sett kanske Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda inte bli så betydande. Men i de fall då tillämpningen av bestämmelsen verkligen aktualiseras kan problemen bli avsevärda, särskilt som det är fråga om en i princip helt ny rättsfigur som rättstillämpningen i vårt land saknar erfarenhet av. Inom strafflagstiftningen försöker man i allmänhet undvika att skapa brottstyper vilkas objektiva innehåll kommer att växla efter person. Om möjligt bör brottet t.ex. inte förutsätta att en person har vissa kunskaper eller en viss fysisk kapacitet. Det är emellertid knappast möjligt att utforma en handlingsplikt vars objektiva innehåll och krav är lika för alla. Man kan inte begära att en fysiskt svag person ska försöka avstyra en misshandel, men av en brottare eller boxare på elitnivå kan man mycket väl göra det. Man kan begära att en sjukvårdsutbildad person stoppar en livshotande blödning, men det är orimligt att ställa samma krav på en som inte har tillräckliga kunskaper. En bestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå nödställd skulle alltså inte i objektiva termer kunna beskriva vilken handlingsplikt som gäller i en viss situation, något som kan ses som ett rättssystematiskt skäl mot en sådan bestämmelse. Omständigheten är emellertid på intet sätt ett avgörande skäl mot en kriminalisering. En liknande problematik möter i befintliga straffrättsliga bestämmelser, inte minst i fråga om vilka beteenden som är godtagbara i nödvärnssituationer. Ett motiv mot en lagstiftning som emellertid måste tas på stort allvar är risken för att de som befinner sig på platsen för ett våldsbrott eller en olyckshändelse inte vågar framträda som vittnen eller ens underrätta polisen om vad som har hänt. Om de inte har gjort – eller inte tror sig ha gjort – vad på dem ankommer för att bistå den drabbade riskerar de ju själva att bli föremål för brottsutredning. I olyckliga fall kan den risken till och med föranleda möjliga vittnen att skyndsamt avlägsna sig från platsen. Man kan inte räkna med att ett möjligt vittne agerar rationellt i en sådan situation. Redan en vag föreställning om att man löper risken att åtalas och straffas för bristande civilkurage kan vara tillräckligt för att ett vittne inte ska våga ge sig tillkänna. En utveckling i riktning mot att det blir ännu svårare än att få vittnen att medverka i brottsutredningar vore naturligtvis mycket olycklig. Att närmare kvantifiera den risken är inte möjligt, men säkert är att den finns och att den därmed utgör ett av de starkaste skälen mot en allmän handlingsplikt, även om en liknande problematik i princip redan ryms i den – sällan tillämpade – bestämmelsen i 23 kap. 6 § första Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda stycket BrB om skyldighet att avslöja vissa grövre brott så länge de pågår. Vid tidigare tillfällen då frågan om en straffsanktionerad allmän handlingsplikt har beretts har även andra argument mot en lagstiftning åberopats. Bland annat har det, även från sida, uttalats farhågor för att en allmän handlingsplikt skulle kunna föranleda i sjukvård okunniga människor att företa olämpliga eller rent av fatala hjälpinsatser, i fruktan för att annars bli lagförda för underlåten hjälpplikt. Resonemanget förefaller utredaren ganska teoretiskt till sin karaktär. Verkligheten ser knappast ut på det sättet, varför de nämnda farhågorna får bedömas som överdrivna. Utredaren avråder från att införa en straffsanktionerad allmän skyldighet att bistå nödställda personer, dvs. vad som även brukar benämnas en civilkuragelag. Något praktiskt betingat behov av en generell straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställda personer finns inte. En sådan lagstiftning skulle ha ytterst liten inverkan på människors beteenden i krissituationer. Värdemässiga, moralbildande och folkuppfostrande skäl kan åberopas för att en allmän biståndsskyldighet likväl bör införas, något som dessutom skulle vara väl förenligt med den allmänna rättsuppfattningen. Häremot står emellertid tungt vägande skäl, inte minst att det skulle bli ännu svårare än att få människor att ställa upp som vittnen. Det avgörande motargument har dock att göra med vilken syn man har på förhållandet mellan staten och medborgarna. Staten bör så långt det är möjligt ge medborgarna frihet att med ansvar inför sig själva och sina egna samveten avgöra hur de bäst ska förhålla sig i moraliska frågor och inte utan mycket starka skäl inskrida med förbud och tvingande lagstiftning. Sådana mycket starka skäl föreligger inte för en allmän kriminalisering av underlåtenhet att bistå nödställda personer. Varje människa har en moralisk skyldighet att bistå en nödställd person, om det kan ske utan betydande olägenheter eller risker för henne själv. Vanliga hyggliga människor gör så utan att Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda fråga sig vilka lagliga skyldigheter de kan tänkas ha i detta avseende. Men inte heller den till antalet betydligt mindre vanliga kategori människor, som är så likgiltiga för andras lidande att de låter bli att undsätta en medmänniska i nöd även när detta kan ske på ett för dem enkelt och riskfritt sätt, låter sig i nämnvärd mån påverkas av lagstiftningens innehåll. Straffsanktioner för underlåtenhet att bistå nödställda skulle därmed inte få någon praktisk betydelse när det gäller att få människor att bli modigare och mer benägna att hjälpa andra som befinner sig i överhängande fara. Dessa slutsatser bygger inte enbart på allmän erfarenhet utan de är också empiriskt belagda och står dessutom i överensstämmelse med det faktum att den straffrättsliga betydelsen i våra nordiska grannländer av de där gällande reglerna om allmän handlingsplikt har varit nära nog försumbar. Frånvaron av ett praktiskt behov av en lagstadgad allmän handlingsskyldighet då människor befinner sig i nöd innebär emellertid inte automatiskt att frågan om införande av bestämmelser härom kan avföras från dagordningen. Däremot fordras det, i avsaknad av ett sådant behov, att de skäl av annan art som talar för en kriminalisering är mycket starka. Värdemässiga, moralbildande och folkuppfostrande motiv samt hänsyn till vad som kan antagas vara den allmänna rättsuppfattningen utgör de huvudsakliga argument som kan åberopas till stöd för en kriminalisering. Några av dessa argument har avsevärd tyngd. Argumenten för en kriminalisering måste självfallet vägas mot de skäl som kan åberopas häremot. Den tyngst vägande invändningen har att göra med vilken typ av samhälle vi vill ha: Ett begränsande sådant där staten inte lämnar utrymme för medborgarna att själva ta ställning till frågor om rätt och orätt, eller ett samhälle där individen ges möjlighet att fritt under eget ansvar avgöra vilka förhållningssätt som är moraliskt försvarbara? Ett övergripande svar på den frågan är att staten så långt möjligt bör visa respekt för individens rätt att själv forma sitt liv. Oavsett hur en straffbestämmelse utformas löper den risken att legitimera sådana fall av underlåten hjälpplikt som inte når upp till lagens gräns för straffbarhet men som likväl framstår som moraliskt klandervärda. Syftet att genom lagstiftning stärka medborgarnas moral och ge dem en värdemässig ledstjärna i tillvaron riskerar därmed att förfelas och till och med motverkas. Av stor praktisk betydelse är vidare att en allmän straffsanktionerad handlingsplikt kan göra människor, som befunnit sig Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda på platsen för ett våldsbrott eller en olyckshändelse och inte själva ingripit i händelseförloppet, mindre benägna att anmäla händelsen för polisen och att vittna inför domstol, allt för att undvika risken att de själva blir misstänkta för brott. En utveckling i denna riktning vore djupt olycklig. En huvudlinje i den svenska rättstraditionen har varit att lagstiftningsinstrumentet bör tillgripas bara när det finns ett praktiskt problem som behöver lösas. Om lagstiftning ska få tillgripas för att tillgodose något annat syfte, såsom behovet av att tala om för medborgarna vilka beteenden som är önskvärda från moralisk synpunkt, bör särskilt på straffrättens område fordras mycket starka skäl. Sådana mycket starka skäl kan inte åberopas till stöd för en lagstiftning som skulle innebära en allmän kriminalisering av underlåtenhet att bistå nödställda personer. Mot den bakgrunden och med beaktande av de starka skäl som talar mot en straffsanktionerad allmän hjälpplikt anser sig utredaren inte kunna tillråda införandet av en sådan lagstiftning. 6Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas eller ändras på annat sätt?