sou · GZB337 · 2011-04-20 00:00:00 — Illegal jakt sker av naturliga skäl inte öppet, och det är därför mycket svårt att kvantifiera dess omfattning. Beräkningar från det skandinaviska lodjursprojektet tyder på att av radiomärkta lodjur dödas illegalt (omräknat för hela 100–150 lodjur), vilket i vissa områden motsvarar mer än tillväxten. Den skandinaviska lodjursstammen har gynnsam bevarandestatus. Utbredningsområdet för lodjuret är större nu än det var 1995, som dess livsmiljö omfattar en stor del av Skandinaviska halvön. Referensområdet för lodjurets utbredning i omfattar renskötselområdet (alpin och boreal zon) och skogs- och mellanbygder ner till och 15Brøseth, H., Tovmo, M. & , J. Minimum antall familiegrupper, bestandsestimat og bestandsutvikling for gaupe i i 2010. 16Lande, U.S., m.fl. 2003. Potensielle leveområder for store rovdyr i Skandinavia: GIS- analyser på økoregionalt nivå. läns fastland (boreal zon). är lodjurets utbredning lika med eller större än referensområdet. Populationen är cirka 1 500 lodjur i och knappt 2 000 i , vilket är över referensvärdet som satts till 1 200 för . visar lodjurspopulationen på en stabil ökning med vissa regionala variationer, främst på grund av jakt. Livsmiljön bedöms vara stabil, tillräcklig och av lämplig kvalitet för lodjuret inom utbredningsområdet. Framtidsutsikterna är goda, med förbehåll för nivån på dödligheten, främst illegal jakt, i norr. Genetiskt sett har lodjuret en god status, med mycket få tecken på inavel. Genflödet underlättas av att lodjuren i princip kan röra sig fritt inom hela Fennoskandia. Lodjuret klassas på den svenska rödlistan som Nära hotat medan det i är klassificerat som Sårbart, främst på grund av det låga antalet reproduktiva individer i . Bedömningen har gjorts samlat för den boreala och den alpina regionen. Skälet till detta är att det inte går att urskilja en särskild boreal eller alpin population. Vid rapporteringen till kommissionen rekommenderas att redovisa bedömningen under boreal region eftersom det finns flest individer där, men med tillägget att delar av populationen lever i den alpina regionen. Enstaka familjegrupper förekommer utanför dessa biogeografiska områden, men kärnan för populationen ligger inom dem. Det finns dessutom indikationer på att de skandinaviska lodjuren har viss genetisk förbindelse med mer östliga populationer. Tabell 6.2 Bedömning av lodjurets bevarandestatus enligt rovdjursriktlinjernas åtta kriterier. Enligt riktlinjerna måste alla kriterier vara uppnådda för att statusen ska vara gynnsam Stabil eller ökande populationsstorlek Stabilt eller ökande utbredningsområde Populationsstorlek och utbredningsområde större än när direktivet trädde i kraft Referensvärdet för populationsstorlek har nåtts Referensvärdet för utbredningsområde har nåtts Det finns förbindelse inom och mellan populationer 7Inventering och internationell samverkan Utredningens bedömning: Tillsynen av att rovdjursinventeringarna sker enligt utfärdade föreskrifter och allmänna råd måste stärkas. Regeringen bör ta initiativ till regelbundna möten mellan rovdjursansvariga statssekreterare i , och . Samverkan bör stödjas av en övergripande politisk överenskommelse mellan länderna och innefatta både inventerings- och förvaltningsfrågor. Ambitionen bör vara att även inkludera i samverkan. Utredningen har i samband med bedömningarna av rovdjurens bevarandestatus dragit en del slutsatser om inventeringsverksamheten och formerna för samverkan med andra länder. Kapitlet gör inte anspråk på att vara en fullständig genomgång av dessa frågor utan tar upp några aspekter där det finns utrymme för förbättringar. Tillförlitliga inventeringar och övervakningsprogram behövs för att kunna följa rovdjurens utveckling och bedöma deras bevarandestatus samt för beslut om jakt och andra förvaltningsåtgärder. Inventeringsverksamheten finns reglerad i föreskrifter och allmänna råd (NFS 2007:10). Enligt föreskrifterna ansvarar länsstyrelserna för inventeringarna i hela landet. Länsstyrelserna ansvarar också för att data från inventeringarna läggs in Inventering och internationell samverkan SOU 2011:37 Viltskadecenter sammanställer de regionala inventeringarna på nationell nivå. De problem som kommit till utredningens kännedom när det gäller lodjursinventeringen gäller framförallt tillämpningen av kriterierna för att särskilja familjegrupper (avståndskriteriet), men även det faktum att stora delar av utbredningsområdet vissa år förblir oinventerat på grund av dåligt snötäcke. Det är angeläget att utveckla alternativa metoder för inventering, i synnerhet om en framtida klimatförändring gör snötäcket mer sällsynt än . För järvinventeringens del är det största problemet bristerna i bedömningen av sannolika föryngringar, både när det gäller instruktionerna/kriterierna och hur de tillämpas samt dokumentationen av bedömningarna.1 Även samordningen med grannländerna när det gäller bedömning av föryngringar lämnar en hel del att önska. På grund av att björnen är inaktiv och det relativt stora antalet björnar i populationen är inte inventering på spårsnö en lämplig metod. DNA-analyser av spillning har visat sig vara en bra metod för att skatta populationens storlek. Sådana analyser bör göras regelbundet för hela landet. Det bör utvecklas rutiner för samordning med norska analyser så att den skandinaviska populationens storlek kan beräknas med rimlig precision. Dagens övervakning av rovdjur håller hög internationell kvalitet, såväl avseende fältarbete som metodik. Utredningen har dock noterat 1 Brøseth, H. & , R. Vurderinger knyttet til overvåking av ynglelokaliteter hos jerv i og . Inventering och internationell samverkan några svagheter i de svenska övervakningsprogrammen. Särskilt för lodjur och järv finns kritik från olika håll om att inventeringarna inte är tillförlitliga och i vissa fall att länsstyrelserna inte använt den mest lämpliga inventeringsmetoden. Det förekommer också skillnader mellan länen i hur instruktionerna tillämpas. Brister i inventeringsregelverket eller dess tillämpning kan komma att minska allmänhetens förtroende för rovdjursinventeringen och dess resultat. Vidare kan bristerna leda till att inventeringsresultaten inte blir jämförbara mellan län och år och inte heller mellan de länder som delar en population. Tillsynen av att föreskrifter och allmänna råd följs behöver förbättras. Enligt föreskrifterna har varje länsstyrelse ansvaret att kvalitetssäkra observationerna i fält. Viltskadecenter genomför på uppdrag utbildning av inventeringspersonal och de personer som länsstyrelserna förordnar att kvalitetssäkra observationer. Likaså har Viltskadecenter beträffande varg uppdraget att utvärdera och sammanställa inventeringsresultaten. Det saknas dock en myndighet med ansvar att utöva tillsyn över att föreskrifterna verkligen följs. Det innebär bl.a. att kontrollera att länsstyrelsernas kvalitetssäkring är enhetlig och att rätt metoder används vid rätt tillfälle. bör i inventeringsföreskrifterna säkerställa och beskriva en sådan kontroll. 7.1.5Stamträd för det skandinaviska vargbeståndet Det läggs mycket resurser på att inventera och följa vargarna. För genetiska analyser och uppföljning är det viktigt att det stamträd som har upprättats underhålls och fylls på med information om nya individer i beståndet. Detta är nödvändigt för att kunna följa upp att målet om minskad inavel nås. Stamträdet bör vara tillgängligt för alla forskare som behöver använda det. 7.2Samverkan med andra länder Utredningen har som en del av sitt uppdrag haft kontakter med och . Samarbetet kring inventeringar mellan grannländerna är i huvudsak gott och dataunderlaget från framförallt är en viktig del i förvaltningen av de skandinaviska populationerna. En gemensam årlig rapportering bör eftersträvas, liknande Inventering och internationell samverkan den som görs för varg. Samverkan med bör utvecklas så att även uppgifter om rovdjurens förekomst och utveckling i kan tas med i rapporterna. Det goda samarbetet mellan forskare och på myndighetsnivå bör stödjas av regelbundna avstämningar mellan ländernas regeringar. Mellan och finns en kontakter mellan statssekreterarna på respektive lands miljödepartement. Regeringen bör ta initiativ till regelbundna möten mellan statssekreterarna som även inkluderar (Jord- och skogsbruksministeriets statssekreterare). Samverkan bör stödjas av en övergripande politisk överenskommelse mellan länderna och innefatta även förvaltningsfrågor. Med tanke på olika förhållanden och politik i länderna handlar det knappast om en gemensam förvaltningsplan, utan om samverkan i frågor där en samsyn kan nås. En politisk överenskommelse mellan länderna bör inte innehålla detaljfrågor, utan dessa bör överlåtas till ansvariga myndigheter att komma överens om. Ambitionen bör vara att även inkludera i samverkan, främst genom redan upparbetade kanaler. En annan ingång är som är ett mellanstatligt samarbete i frågor som rör . är ordförande för miljöarbetsgrupp 2010–2011. Utredningen avser att återkomma till internationell samverkan om förvaltningsfrågor i slutbetänkandet. 7.2.1Samverkan om genetisk förstärkning av det skandinaviska vargbeståndet Ett exempel på en förvaltningsfråga som kräver internationellt samarbete är den genetiska förstärkningen av det skandinaviska vargbeståndet. Det finns behov av överenskommelser med och eventuellt om åtgärder för att överföra genetiskt material från östliga vargbestånd. Ett avtal med om flytt av djur eller, som föreslagits av , insamling av sperma från infångade vargar för insemination i skulle kunna påskynda den genetiska förstärkningen av det skandinaviska vargbeståndet. Utvärdering av mål för rovdjursstammarnas En särskild utredare ska, mot bakgrund av beslut om den svenska rovdjurspolitiken efter förslag i propositionen Sammanhållen rovdjurspolitik (prop. 2000/01:57) och propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210), utvärdera de långsiktiga målen för rovdjursstammarna. lämna förslag till målnivåer för björn, varg, järv och lodjur dels med beaktande av att gynnsam bevarandestatus ska föreligga, dels med beaktande av de olika förutsättningarna i förvaltningsområdena, de socioekonomiska förutsättningarna samt rovdjurens funktion och ekologiska roll i ett ekosystemperspektiv, analysera om det regionaliserade ansvaret för förvaltningen av rovdjuren och jakten lett till en ökad acceptans av rovdjur i människors närhet, analysera de åtgärder som regeringen föreslagit i propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210) för att minska graden av inavel och bedöma om de är tillräckliga, och i övrigt ge förslag till förvaltningsåtgärder avseende rovdjuren som bidrar till en samexistens mellan människa och rovdjur. Uppdraget ska redovisas . Efter förslag i propositionen Sammanhållen rovdjurspolitik (prop. 2000/01:57) antog mål för rovdjurspolitiken. Det övergripande målet med politiken är att ska ta ansvar för att björn, varg, järv, lodjur och kungsörn finns i ett så stort antal att de långsiktigt finns kvar i den svenska faunan och att arterna kan sprida sig till sina naturliga utbredningsområden. Liksom för de 16 nationella miljökvalitetsmålen ska målet nås inom en generation. I propositionen föreslogs miniminivåer för de arter som hade uppnått sådana individantal att de bedömdes som åtminstone kortsiktigt livskraftiga. Detta gäller björn, lodjur och kungsörn. För björn var miniminivån 100 föryngringar (dvs. antal kullar) , motsvarande 1 000 individer, för lodjur 300 föryngringar, motsvarande 1 500 individer och för kungsörn 600 häckande par. För arter som inte hade nått sådana nivåer att deras överlevnad kunde anses säkrad i ett längre perspektiv, dvs. varg och järv, angavs etappmål i stället för miniminivåer. Etappmålet för varg var 20 föryngringar , motsvarande 200 individer, och för järv 90 föryngringar, motsvarande 400 individer. När etappmålet är nått ska enligt propositionen en förnyad bedömning göras av utveckling och den framtida förvaltningen av arten. I propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210) föreslogs samma övergripande mål för rovdjursstammarnas utveckling. Den nationella miniminivån föreslogs dock ändras beträffande antalet årliga föryngringar av lodjur, där antalet kan tillåtas variera ned till 250. Vidare föreslogs att etappmålet om 20 föryngringar av varg förlängs som antalet individer inte ska överstiga 210. Dessa målnivåer för lodjur och varg angavs gälla för den nu aktuella utredningens genomförande. Därutöver föreslogs åtgärder för att stärka vargstammens genetiska situation. De åtgärder som ska genomföras fram är enligt propositionen att underlätta för naturligt invandrade vargar att förflytta sig från renskötselområdet till vargpopulationen i . Vidare ska det skapas förutsättningar för flytt av naturligt invandrade vargar till området söder om renskötselområdet. Om vargar inte invandrar i tillräcklig utsträckning ska vargar med östligt ursprung föras in i landet i enlighet med propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210). Sammanlagt ska högst 20 vargar införlivas i den svenska vargpopulationen genom dessa åtgärder fram till och med I propositionen aviserade regeringen en kommande utvärdering av mål för rovdjursstammarnas utveckling samt uppföljning av de initiativ som ska genomföras för att stärka vargstammens genetiska situation. Utvärderingen ska genomföras med en bred sammansättning av företrädare för olika samhällsintressen. Efter förslag i propositionen om en ny rovdjursförvaltning har länsstyrelserna genom särskilda viltförvaltningsdelegationer fått ansvaret för viltförvaltningen som helhet inom länet. Delegationernas sammansättning präglas av en bred representation från olika intressen i samhället. Delegationerna leds av landshövdingen. För att underlätta samverkan mellan länen i fråga om förvaltningen av rovdjur har landet delats in i tre rovdjursförvaltningsområden. Renskötselområdet exklusive norra utgör det norra förvaltningsområdet. , , , , , , och utgör det mellersta förvaltningsområdet och övriga län, som saknar etablerade rovdjursstammar, utgör det södra rovdjursförvaltningsområdet. Syftet med en ny rovdjursförvaltning är att flytta ansvaret för förvaltningen – med hänsyn till nationella mål och internationella åtaganden – från central nivå till regional nivå för att skapa möjligheter till regionalt ansvar för och lokalt inflytande i rovdjursförvaltningen. Uppdraget att utvärdera långsiktiga mål för rovdjuren och deras förvaltning Utvärdering av förekomsten av varg och järv konstaterades 22 föryngringar av varg och 111 föryngringar av järv. De fastställda etappmålen för arterna har därmed uppnåtts. Järv förekommer inom hela renskötselområdet. Det finns dokumenterat enstaka förekomster utanför detta. förekommer utanför renskötselområdet med en koncentration i , , , och län. Enstaka vargar har etablerat sig även i och Stockolms län. Flera av vargreviren delas gemensamt med . Det finns förutsättningar för de bägge arterna att sprida sig inom landet beträffande lämpliga habitat (livsmiljöer) och tillgången på bytesdjur. I enlighet med vad som föreslogs i propositionen Sammanhållen rovdjurspolitik (2000/01:57) ska utredaren utvärdera förekomsten av arterna varg och järv i . Utredaren ska analysera och utvärdera förutsättningar för och förslag till åtgärder för vargrespektive järvstammarnas utveckling mot en nivå där arternas fortsatta existens i kan anses livskraftig och ha uppnått gynnsam bevarandestatus i enlighet med vad som anges i rådets direktiv /43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda växter och djur (art- och habitatdirektivet). Vidare ska analyseras om målen ska anges som målnivåer eller om de ska anges som nya etappmål på grund av bl.a. socioekonomiska förutsättningar. analysera och utvärdera förekomsten av varg och järv och föreslå nya mål angivet som etappmål eller minimimål för respektive art, analysera förutsättningar för vargrespektive järvstammarnas utveckling mot en nivå där arternas fortsatta existens i kan anses livskraftig och ha uppnått gynnsam bevarandestatus, och lämna förslag till åtgärder för vargrespektive järvstammarnas utveckling mot en nivå där arternas fortsatta existens i kan anses livskraftig och ha uppnått gynnsam bevarandestatus. Rovdjursstammarna har med undantag av järv expanderat inom landet. För vargens del har arten etablerat sig i stort sett i hela utanför renskötselområdet. Rovdjurspolitikens intentioner är att varg inte ska etablera sig inom renskötselområdets åretruntmarker. Någon enstaka etablering utanför dessa bör dock kunna accepteras. Detta gäller i synnerhet för de fall naturligt invandrad varg kommer in i landet, i avvaktan på åtgärder för att underlätta införlivande av vargen i den mellansvenska vargpopulationen. Det ökande antalet rovdjur har för somliga inneburit en belastning i vardagen medan andra har kunnat glädjas åt att få större möjlighet att möta rovdjur i dess naturliga tillstånd i naturen. Förvaltningen av björn och lodjur har varit framgångsrik och dessa arter betraktas nu som jaktbart vilt. Det ökande antalet rovdjur har dock också medfört konflikter mellan rovdjur och människor i områden med tamdjursbesättningar och inom renskötselområdet där rovdjursförekomsten har inneburit att människor påverkats i sin vardag och sin utkomst. När det gäller varg har också antalet på hundar ökat. Rovdjuren utgör toppredatorer i ekosystemen. En rad arter är beroende av tillgången på kvarlämnade rester av bytesdjur som rovdjuren fällt. Det rör sig om mindre rovdjur som t.ex. fjällräv, fåglar och insektsarter som lever på kadaver. Från ett ekosystemperspektiv har rovdjuren därför en mycket viktig funktion. Effekterna av den samlade rovdjursförekomsten, inbegripet människors attityder till rovdjur och rovdjurens funktion och ekologiska roll i ett ekosystemperspektiv, behöver utvärderas i syfte att formulera målnivåer för björn, varg, järv och lodjur. I detta sammanhang måste de mål som lagts fast för förvaltningen av övrigt vilt inklusive klövvilt beaktas. Även de socioekonomiska förutsättningarna, dvs. hur rovdjurens närvaro påverkar förutsättningar för näringsliv, rekreation, fäboddrift och jakt och människors vardag måste beaktas. Livskraftiga populationer ska utredas för varg, lodjur, järv och björn i syfte att ligga till grund för beslut om nya mininivåer eller etappmål, och som uppfyller kravet om en gynnsam bevarandestatus. Detta ska göras i enlighet med art- och habitatdirektivet och de riktlinjer som lade fast 2008 (for Large Carnivores). I riktlinjerna anges att stammarna ska förvaltas på populationsnivå. Utredningen ska utifrån rådande förutsättningar ge förslag till målnivåer för de stora rovdjuren. Det behöver analyseras om målnivåerna för respektive art liksom bör sättas utifrån antalet årliga föryngringar, eller om det bör ske utifrån antalet individer av en art. analysera såväl de biologiska som de socioekonomiska förutsättningarna för stora rovdjur inom dagens rovdjursförvaltningsområden, analysera och motivera om miniminivåerna eller etappmålen för respektive art, liksom , bör sättas utifrån antalet årliga föryngringar eller utifrån antalet individer av en art, ange miniminivåer för hur stora stammarna av björn, varg, järv och lodjur måste vara för att uppnå gynnsam bevarandestatus enligt de riktlinjer som Europeiska kommissionen antagit om förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå, ange målnivåer för de stora rovdjuren utifrån såväl biologiska förutsättningar som de förutsättningar för samexistens mellan människa och rovdjur som finns, predationstryck och rovdjurens funktion och ekologiska roll i ett ekosystemperspektiv, lämna förslag till målnivåer (miniminivåer eller etappmål) på populationsnivå för björn, varg, järv och lodjur, med beaktande av att gynnsam bevarandestatus ska föreligga samt med beaktande av de olika förutsättningarna i förvaltningsområdena och de socioekonomiska förutsättningarna, och lämna förslag till åtgärder för stammarnas utveckling i syfte att nå uppsatta mål. Lokalbefolkningens acceptans av rovdjuren är nödvändig för att nå målet om ett långsiktigt bevarande av de stora rovdjuren i livskraftiga populationer. Europeiska kommissionen har fokuserat på den mänskliga acceptansen som en nyckel till bevarande i sitt riktlinjedokument till habitatdirektivet om förvaltning av stora rovdjur (for Large Carnivores, 2008). I dokumentet anges att det behövs en flexibel förvaltning för att vinna människors långsiktiga acceptans av rovdjur. Även om metoderna för att nå målet varierar mellan medlemsländerna är huvudmålet för förvaltningen gemensamt att upprätthålla och stärka den biologiska mångfalden. Även om naturbetingelserna är sådana för ett område att det bör kunna hysa ett stort antal rovdjur, kan det således finnas socioekonomiska faktorer som omöjliggör en tät rovdjursstam i området . föreslå åtgärder för att öka acceptansen för rovdjur. De största hoten mot rovdjursstammarna har varit och är fortfarande förföljelse och illegal jakt. Regeringen konstaterade i propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210) att antalet fällande domar för illegal jakt är mycket litet i relation till det antal misstänkta jaktbrott som begås på stora rovdjur och att för att det ska bli en förändring och fler brottslingar lagförda, fordras ett aktivt arbete för att förändra allmänhetens attityd till dessa brott. Det konstaterades även att kriminalisering av försök och förberedelse till grovt jaktbrott kan vara ett värdefullt verktyg i bekämpandet av den illegala jakten, men att regeringen avser återkomma till frågan i annat sammanhang. Regeringen presenterade i propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210) en rovdjurspolitik som i högre grad än tidigare tar hänsyn till rovdjurens inverkan på mänskliga intressen. Genom de åtgärder som föreslogs i propositionen fördes bl.a. besluten om rovdjursförvaltning närmare de berörda människorna. Regeringen öppnade för en begränsad licensjakt även efter de rovdjur som tidigare endast förvaltats genom skyddsjakt. I likhet med Europeiska kommissionen anser regeringen att förvaltningen bäst hanteras regionalt men utifrån de generella mål som fastställs på europeisk eller nationell nivå. En ökande hänsyn till de socioekonomiska aspekterna i samband med förvaltning av rovdjur förväntas medföra en ökad acceptans för rovdjuren regionalt. Därför förväntas en nedgång i det illegala dödandet av stora rovdjur. Det illegala dödandet är en viktig förvaltningsparameter eftersom den typen av illegal verksamhet är ett tecken på bristande acceptans. Det illegala dödandet försämrar även möjligheterna för legal förvaltning av rovdjuren, något som i sin tur kan leda till ytterligare ökat missnöje bland stora grupper. analysera om den illegala jakten ökar eller minskar och, om det behövs, lämna förslag till åtgärder för att minska den illegala jakten på stora rovdjur. En god rovdjursförvaltning bygger som tidigare nämnts på en acceptans för rovdjuren hos lokalbefolkningen. och full respekt för olika ståndpunkter, även lokalbefolkningens. Det är även viktigt att, från myndigheternas sida, verka för en generell förståelse i samhället för de utmaningar som kommer för människor som lever nära dessa djur. En för att uppnå acceptans är att människor som berörs av rovdjur får information av myndigheter som förvaltar rovdjuren. Informationen och dialogen mellan myndigheter och lokalbefolkning kan, enligt regeringens uppfattning, utvecklas i syfte att stärka acceptansen både för rovdjuren och förvaltningen. När rovdjuren nått sådana nivåer som innebär långsiktigt livskraftiga stammar kommer jaktens utformning att vara en viktig del av rovdjursförvaltningen. Det är därför viktigt att analysera hur förvaltningen av de stora rovdjuren kan övergå från ett strikt bevarandearbete till en aktiv förvaltning, inkluderat jakt.