sou · GZB361 · 2011-09-29 00:00:00 — Inte sällan har barn placerats, bokstavligt och bildligt talat, långt ifrån den miljö där de har sitt ursprung. I kulturellt, religiöst, soci- alt, språkligt, dialektalt, livsstilsmässigt, attitydmässigt avseende har de haft svårt att känna igen sig. Att till exempel komma från en storstadsmiljö till en utpräglad landsbygd har för många inneburit att man inte haft kännedom om de koder, traditioner och normer, uttalade eller outtalade, som gällde i det lokalsamhälle de hamnade i och delvis därför råkade illa ut. Speciellt kvinnliga intervjupersoner har vittnat om hur de som unga flickor från storstaden på grund av sitt utseende, hur de pratade, klädde sig, förde sig, den attityd de hade, fick felaktiga förväntningar på sig från lokalsamhällets manliga befolkning. De sågs som lösaktiga, villiga och har beskrivit hur de mer eller mindre blev allmän egendom. Det var fritt fram för pojkar i sko- lan, klasskamraters pappor, lärare, fosterföräldrar, manliga släk- tingar till dessa, att kladda och tafsa och göra sexuella anspelningar. Intervjupersoner med vad som uppfattades som lyte eller handi- kapp, exempelvis stammade, kissade i sängen, sög på fingrarna, hade gomspalt, var synskadade eller hörselskadade, skelögda, halta eller bara var finniga, småväxta, överviktiga, tunna, stornästa, osv. har beskrivit vilken plåga detta har varit för dem och hur de blivit lämnade ensamma att stå ut med öknamn och kränkande behand- ling, även från de vuxna som skulle vara i föräldrars ställe. Även här ger genomgång stöd för våra iakttagelser6. Han summerar att barn med problem eller olika typer av funk- tionsnedsättningar enligt flera forskare har visat sig löpa en för- höjd risk att bli utsatta för vanvård och övergrepp. 2010. s. 22. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Inte sällan ackompanjeras berättelser om svår vanvård med beskrivningar av isolerade miljöer. De har handlat om både geogra- fiskt avlägset belägna platser, långt från grannar, skolor, kamrater och kommunikationer eller tillstängdhet eller instängdhet i den bemärkelsen att ingen kom på besök, inga kamrater fick komma in eller att fosterföräldrarna hade glest med vänner och släkt. Barn som placeras i slutna isolerade miljöer, där möjligheter till insyn och normalt umgänge med grannar, lekkamrater, släktingar saknas har förstås begränsade möjligheter att meddela sig med omvärlden för att påtala eventuella fel och brister. Dessutom ligger tanken nära till hands att den som inte vill ta emot utomstående i sitt hem också kan ha något att dölja. Flera intervjupersoner har vittnat om hur de råkat illa ut i miljöer som i det närmaste kan beskrivas som sektliknande. Det har handlat om placeringar i kollektiv, familjer eller storfamiljer som varit förankrade i idéburna traditioner och organisationer, med uttalat vårdideologiskt, politiskt eller religiöst innehåll, inte sällan med en central auktoritär ledargestalt i förgrunden. Den vanvård som rapporteras om från frikyrkliga sammanhang kan ha handlat om skräckfyllda religiösa seanser med tungomålstalande och djävulsutdrivning eller skrämmande predikningar om arvsynd, straff för syndiga tankar och om att hamna i helvetet. Att synda, till exempel dansa, lyssna på musik, gå på bio, spela kort, etc. kunde vara förenat med bestraffningar. Flum och auktoritära miljöer Framför allt från placeringar har intervjupersoner berättat om hur de som barn och tonåringar introducerats i kom- munistiska läror, indoktrinerats i tänkande, tvingats att bära Maokläder och fått göra självkritik på stor- Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården möten under förödmjukande former, samt uppmuntrats till sexuell frigjordhet med såväl vuxna som andra placerade barn. Inte heller verkar det som om man har tagit så allvarligt på var- ken personalens eller barnens bruk av marijuana och hasch. Rap- porter om att personal och ungdomar rökt hasch tillsammans har förekommit i flera av utredningens intervjuer. Även från behandlingskollektiv med betydligt stramare och mer uttalad pedagogisk inriktning, s.k. Hasselapedagogik i mer eller mindre ortodox tillämpning har intervjupersoner rapporterat om kränkande behandling med uttalat auktoritära och förtryckande inslag. Vanvårdsinteriörer från annan slags idéburen verksamhet har också förmedlats till utredningen. Det har handlat om New Age-inspirerade miljöer med inslag av andlighet, naturmystik, healing, yoga, meditation, traditionellt antroposofiska miljöer eller mer eller mindre Waldorf-inspirerad pedagogik. I dessa fall menar somliga av intervjupersonerna att starka inslag av tro av det ena eller det andra slaget, har inneburit att personalen inte har uppmärksammat barnens behov, vare sig på grupp eller individnivå. Man har varit underordnat något högre vilket ibland medfört att man negligerat och förnekat, omedvetet uppmuntrat till gräns- löshet, när det gäller exempelvis aggressivitet, våld och sex, dels mellan de placerade barnen och ibland också mellan barn och vuxna. Någon uttryckte det som om personalen var så förblindad av sin egen godhet och förträfflighet att de inte såg eller ville se vad som pågick. Eller som vi konstaterade efter en intervju; medan personalen gick i solnedgången och plockade örter till morgonteet hade ungdomarna gruppsex med varandra och penetrerade en stackars trettonårig flicka med en galge i underlivet. Vi har identifierat flera vanvårdsmiljöer som vänskaps- korrumperade. Detta kunde t.ex. innebära att en barnavårdsinspektör eller socialnämndsordförande ägde ett eller flera hus eller lägenheter som hyrts ut till vänner och bekanta som där tilläts ta emot foster- barn. Liknande förhållanden rådde också där vänner och släktingar Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården till ansvariga myndighetspersoner tilläts driva HVB, institutioner eller tog emot fosterbarn. Vi påstår inte att sådana arrangemang i sig innebar en förhöjd risk för vanvård, men naturligtvis kan det ha uppstått lojaliteter som varit till hinder för effektiv tillsyn och uppföljning. Placeringar hos inflytelserika personer Viss vanvård har rapporterats från placeringar hos fosterfamiljer där någon, oftast maken haft ett gott anseende och en icke ifrågasatt maktposition i lokalsamhället, exempelvis kyrkoherde, polis, pastor i frikyrklig församling, företagsledare, tjänsteman med hög chefsposition, politiker med förtroendeuppdrag i nämnder och sty- relser, idrottsledare, provinsialläkare, etc. Här fanns risken att ett lokalt anseende på oklara grunder meriterade för uppgiften som fosterförälder och kunde ligga i vägen för en noggrant genomförd utredning. Barns uppgifter om övergrepp och misshandel riskerade att ifrågasättas och det fanns risk för att alltför stor hänsyn togs till den utpekades annars goda rykte. Psykisk sjukdom eller missbruk Åtskilliga berättelser om vanvård har inte kunnat förstås på annat sätt än att barn och ungdomar varit placerade i en fosterfamilj där någon, inte sällan fostermodern, lidit av kronisk eller tillfällig psy- kisk sjukdom. Intervjupersonerna har berättat om regelbunden medicinering av psykofarmaka, om periodvisa intagningar på psykiatrisk klinik och om hot om självmord och självmordsförsök från foster- förälderns sida. Detta har i flera fall varit förenat med missbruk av mediciner, alkohol och andra droger, där även ibland fosterbarnen och deras vänner blivit bjudna på till exempel alkohol. Den bisarra vanvård som flera fosterbarn fått stå ut med och som utförligt beskrivits i delrapporten7 har i flera fall varit högst konkreta uttryck för den psykiska ohälsa som förekommit i fos- terfamiljen. 7 SOU 2009:99. Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, Vanvård i social barna- vård : delbetänkande, , , 2009. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården I extremfallet har vi även kunnat ta del av journaler som utvisar att kvinnor med nervösa besvär har ordinerats fosterbarn av läkare för att skingra sina tankar och få någon att bry sig om och ta hand om. Förhållningssättet var så utbrett i läkarkåren att Soci- alstyrelsen uppmärksammade problemet under 1960-talet.8 Se mer om detta i kapitel 4. I de flesta familjer inträffar oförutsedda eller planerade förändr- ingar, mer eller mindre dramatiska och livsavgörande. Så även i fosterfamiljer. De förhållanden som var rådande i familjen när de godkändes som fosterföräldrar åt ett visst barn kommer sannolikt att förändras. Någon närstående i familjen eller dess omedelbara närhet avli- der, nya barn kommer till världen, någon blir arbetslös, drabbas av sjukdom, familjen flyttar, någon byter arbete, nya fosterbarn till- kommer, andra försvinner, fosterföräldrar skiljer sig, träffar nya partners. Otaliga berättelser om vanvård har handlat om just detta, hur allting förändrades, efter flytten, efter olyckan, eller efter skils- mässan, osv. och att även avgörande förändringar i fosterfamiljen sällan eller aldrig följdes upp av ansvariga myndigheter. Vid genomgripande förändringar menar vi att ett krisperspektiv måste anläggas för det placerade barnets räkning. När till exempel en avhållen fosterfar avlider, eller försvinner efter en skilsmässa och avlöses av någon okänd, förutsätter detta att det placerade barnet hålls under uppsikt och erbjuds kontinuer- ligt stöd och att situationen i hemmet fortlöpande utvärderas. Med genomgripande förändringar avser vi inte enbart förändringar hos fosterfamiljen. Förändringar i den biologiska familjen behöver också uppmärksammas på liknande sätt. Biologiska släktingars plötsliga uppdykande eller försvinnande, sjukdom och död, missbruk som upphör eller initieras förutsätter ett krismedvetande och kräver särskild uppmärksamhet. Även mer vardagliga förändringar som byte av skola, personal och föreståndare på en institution, byte av kontaktperson, över- 8 , ., Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj, sjunde, [omarb.] uppl., , , 1965, s. 240. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården förmyndare, terapeut, socialsekreterare kan innebära förluster och separationer som barnet behöver de vuxnas hjälp att hantera. Även förändringar på ett inre plan och fysiska förändringar i samband med pubertetsutveckling har för många visat sig ha bety- delse för risken att råka illa ut. Flera intervjupersoner har berättat hur de blivit lämnade ensamma, hånade, hotade, förnedrade och till och med bestraffade för vad som händer med kroppen, den första menstruationen, kroppsbehåring, storlek på penis, bröst som myggbett, osv. Där intervjupersoner berättar att de som barn blivit utnyttjade, som arbetskraft och tvingats arbeta så hårt att det gått ut över väl- befinnande och skolgång, har fosterfamiljen i regel drivit ett mindre företag i egen regi, ett familjeföretag, oftast ett jordbruk. Det har även kunnat handla om minkfarm, åkeri, hönseri, , hästuppfödning eller liknande. Det har förekommit att fosterbarn i arbetsintensiva perioder i samband med till exempel skörd eller vårsådd lånats eller hyrts ut till vänner, släktingar och grannar för ännu mer arbete. Denna form av exploatering ska för att ha rubricerats som vanvård, ha haft menlig inverkan på barnets hälsa och välbefinnande, på skolgång, kamratumgänge, rätt till vila och fritidsaktiviteter. Den som ansvarar för en placering där det förutsätts arbetsinsat- ser från ett tilltänkt fosterbarn har förstås all anledning att försäkra sig om vilket slags arbete det rör sig om och hur omfattande och tungt det är, om det utgår ersättning, om arbetet inskränker på exempelvis skolgång, kamratumgänge, vila och fritidsaktiviteter. 9.3Ansvar för övergrepp och försummelse I delrapporten9 konstaterade jag att den sociala barnavården inte hade följt lagar och rekommendationer . verkade dock barnavården ha en större medvetenhet om riskerna i samhällsvården, men medvetenheten tycks genom decen- nierna ha bytts mot en godtrogen inställning till kontroll och 9 SOU 2009:99, s 345 ff. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården uppföljning av placeringarna. Den hållningen har visat sig kvarstå fram till våra dagar. De ansvariga myndigheterna, kommunernas barnavårdsnämnder eller motsvarande, tog hand om barnen för att de skulle skyddas. Grymheterna mot barn som beskrevs i delrapporten hade ofta utförts av människor som varit betrodda av samhället, av fosterför- äldrar eller anställda vid institutioner. Med förhållandevis få lag- förda undantag hade de som utpekats som förövare gått fria. Sammanfattningsvis konstaterade jag att de här barnen fick utstå övergrepp och försummelse i samhällets regi och att detta är den stora etiskt/moraliska skillnaden jämfört med brott som begåtts mot barn av enskilda personer. Det motiverade en upprättelse- process som regeringen senare tog initiativ till genom att tillsätta . 9.4.1Föreslagna och genomförda förändringar Det finns flera utredningar som lämnat förslag i syfte att minimera riskerna i samhällsvården av barn och unga. Några förslag har lett till riksdagsbeslut, medan andra, som Barn- skyddsutredningens omfattande förslag, fortfarande bereds av regeringen när detta skrivs. Jag vill lyfta fram några förändringar som kan bidra till ökad säkerhet för samhällsvårdade barn och ungdomar. Den statliga tillsynen har koncentrerats till , bland annat i syfte att uppnå enhetligare och bättre metodik och en koncentration av resurserna. har tillkommit som ger personal en anmälnings- skyldighet när det gäller missförhållanden eller påtagliga risker. samarbetar med Kommuner och Lands- ting (SKL) för att skapa nationella översiktsrapporter och öppna jämförelser inom individ- och familjeomsorg. har tagit fram informationsmaterial till placerade barn och unga och deras vårdnadshavare där barnens rättigheter vid placeringen framgår. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården fick ett regeringsuppdrag att ta fram ett program för att trygga och säkra vården i familjehem och Hem för vård och boende.10 ska också tillsammans med SKL ta fram ett material för kommunernas arbete med utbildning av familje- hemmen.11 Resultatet från dessa redan inledda förbättringsåtgärder får framtida utvärderingar visa. 9.4.2Den kommunala ledningens ansvar rapporter har för många inneburit ett chockartat uppvaknande och ett konstaterande att samhället i dessa fall brustit som förälder. Barnen togs omhand för att skyddas, men intervjupersonerna berättar om en vardag i fosterhem och institutioner som visar mot- satsen. Skyddslösa barn har utsatts för övergrepp som inte ens en människa med mörk fantasi har kunnat föreställa sig. Under arbetets gång har utredningen, förutom alla intervju- personer, också träffat ansvariga politiker och tjänstemän från många kommuner. Inledningsvis mötte vi skepsis och ifråga- sättande. Var det nödvändigt med en sådan omfattande granskning som hade inlett? Vanligen kom ifrågasättandet från ledande tjänstemän, medan de förtroendevalda hade en mer avvaktande hållning. Uttalad kritik och skepsis minskade efter den första del- rapporten12 som kom och upphörde helt efter den andra 2010. Regeringen reagerade snabbt på genom att tillsätta . I direktiven konstaterades att ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården i vårt land. I övrigt har det varit mycket sparsamt med uttalanden om Vanvårds- utredningens inriktning och resultat från politiken under de som utredningen arbetat. 10Regeringsbeslut 11:3, S2011/1809FST. 11S2011/986/FST. 12Delrapport 1, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, /vanvard, 2007. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Det är mot bakgrund av decenniers försummelser av tillsyn och uppföljning som dagens och framtidens insatser för att kvalitets- säkra vården av omhändertagna barn ska utvecklas. När samhället går in som förälder sker en mycket genomgripande förändring för barnet och dess föräldrar. sker det med tvång, men ofta överlämnar föräldrarna mer eller mindre frivilligt vården av barnet i samhällets regi. Det finns mycket starka etiska och moraliska krav på att samhället då ska fungera som en bra förälder, att barnet ska få en trygg vistelse i institution eller familjehem. Säkerheten för barn i samhällsvården borde därför stå högst på varje kommuns prioriteringslista. Ledningens ansvar för barnens säkerhet i samhällsvården Om man ska uppfylla kraven på säkerhet i samhällsvården av barn måste man ta reda på hur det ser ut , i den egna kommunens placeringar. Självklart, ja, men hur många förtroendevalda eller ledande tjänstemän kan garantera att ens elementära krav på säkerhet tillgodoses? Får alla placerade barn besök? Har man talat med barnet? Hur har det dokumenterats? Har man beredskap att snabbt omplacera ett barn som berättar om allvarliga missförhållanden. Hur kan ett placerat barn nå ansvarig hand- läggare? Listan på viktiga och rimliga frågor i ett system för kvalitets- säkring kan göras längre. Det s.k. Barnuppdraget, en av dessa utvärderingar som visat att det inte fungerat, intresserade sig också för strukturella brister. Tillsynen visade på systematiska brister som inte kunde förklaras av kunskapsbrister eller kompetens hos den enskilda handläggaren. För den som ville fanns också de tidigare nämnda granskningarna att ta till sig. Kvalitetsbristerna beror istället ofta på avsaknad av struktur i planering och uppföljning av verksamheten. Ansvaret måste lyftas till ledningen Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården som ska se till att kvaliteten utvecklas och säkras såväl på den över- gripande planeringsnivån som i det praktiska arbetet.13 Den kommunala ledningen har annars ofta lämnats utanför gransk- ningar av försummelser inom den sociala barnavården. I stället har kritiken skjutit in sig på den enskilde handläggarens tillkortakom- manden. Självklart har hon eller han ett primärt ansvar för att göra ett bra arbete och att signalera när man inte räcker till. Under utredningsarbetet har vi träffat enskilda handläggare som hävdat att de inte vågat rapportera missförhållanden eller brist- fälliga resurser till ledningen av rädsla för repressalier eller att betraktas som omöjlig. De skulle kunna hindras i den fortsatta yrkesutvecklingen. Vi har också träffat handläggare som slagit larm och mötts av ledningens kalla argument att över alltihopa råder den kommunala budgeten. Om handläggarna inte rapporterar – hur ska då ansvariga förtroendevalda få information och kunna vidta nödvändiga omprioriteringar? Bristen på rapporter har således förhindrat socialnämnden att vidta åtgärder för att säkra samhällsvården efter- som den inte känt till förhållandena. Jag hoppas att förändringen av till att gälla hela kommer att innebära att vi får handläggare som tar sitt ansvar, en ledning som rapporterar till nämnden och en social- nämnd och kommunpolitiker som prioriterar utsatta barn. har givit ut Föreskrifter och allmänna råd15, lik- som ett meddelandeblad om den nya lydelsen av . kommer också en handbok. Ledningen ska enligt föreskrifterna informera de anställda om deras skyldighet att rapportera missförhållanden.16 Allvarliga miss- förhållanden ska anmälas till Socialstyrelsen.17 Jag anser att regeringen ska ge i uppdrag att följa upp hur fungerar för den sociala barnavården. Dessutom bör man följa upp säkerheten för placerade barn. Barnuppdraget, s. 8. 14Trädde i kraft . SOFS 2011:5 (S). 16SOFS 2011:5 (S), 2 kap. 2 §. 17SOFS 2011:5 (S), 6 kap. 1 §. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården visa sig att bristerna inte försvinner anser jag att regeringen bör överväga att införa ett förstärkt tjänstemannaansvar enligt den dis- kussion om sanktioner som jag förde i delrapporten.18 Jag vill också lyfta fram socialnämndens ansvar att tillsammans med ledningen tillföra verksamheten nödvändiga resurser, bevaka att det finns god kompetens och att följa upp säkerheten för barn i sam- hällsvård. tog upp frågan om politikernas ansvar i sina frågor till kommunerna 2011. På en fråga säger en tredjedel av socialnämnderna att de har fattat beslut om hur de placerade bar- nens rätt till utbildning, hälsa och sjukvård ska tillgodoses och hur det arbetet ska följas upp. av kommunerna har en handlingsplan för hur de ska agera om det framkommer missför- hållanden i ett familjehem eller HVB som ett barn är placerat i.19 visar inte planer mer än att kommunen åtminstone har dis- kuterat och tagit ställning till målfrågorna och att det kanske skett en höjning av medvetenheten om problemet. Planer går sedan att bryta på samma sätt som många kommuner och anställda genom decennierna nonchalerat förordningar, föreskrifter och allmänna råd om säkerheten för barn. Att se till att det faktiskt sker i praktiken, den ständiga uppfölj- ningen och kvalitetsarbetet, är den viktigaste insatsen för ledningen och nämnden om man vill skydda de samhällsvårdade barnen. Hur gör man då när man vill ta tag i utvecklingsbehoven? Någonstans går gränsen för vilken mark en statlig utredare bör beträda. Att ge råd till kommunala ledningar innebär att jag nått gränsen. Det finns andra, exempelvis och som kan utveckla strukturer för ömsesidigt kunskapsutbyte i fråga om säkerhet för samhällsvårdade barn. Det finns redan goda exempel i en del kommuner som bör få spridning. 18SOU 2009:99. s. 356 ff. 19Bakom fasaden – Barn och ungdomar i den sociala barnavården berättar. Barnombuds- mannens årsrapport, 2011. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården Men jag vill, trots att varningsklockorna ljuder, peka på en möj- lighet som finns överallt, men som få kommuner tillämpat. Fråga dem som har erfarenhet av samhällsvård! Det började i där kontinuerligt intervjuar tidigare placerade personer. Erfarenheten visar att det finns mycket kunskap att hämta – om man vågar ställa frågorna. Även placerade ungdomar kan intervjuas om sina erfarenheter. För ledningen i en kommun anser jag att det mest handlar om att ställa de viktiga frågorna, undersöka och utveckla sin egen verk- samhet och ha ett öppet sinne för att ta till sig kunskap från de som gått före. Vi har visat att misstagen inom samhällsvården genom decenni- erna har upprepats. För ledningen gäller det nu främst att tränga igenom eventuella filter i sin egen organisation för att själv bilda sig en uppfattning om hur det fungerar i praktiken. Sedan kan man söka gemensamma lösningar, gärna tillsammans med andra kom- muner i de nätverk som bör bildas för erfarenhetsutbyte och utvecklingsarbete. 9.4.3Prioritera skola och hälsa Många intervjuade i utredningen har betonat det vi också vet från senare års forskning, skola och hälsa måste prioriteras när barn pla- ceras av den sociala barnavården. Tiden i skolan blev räddningen för flera intervjupersoner. För många var skolmaten den enda lagade mat de fick. Tiden i skolan var den enda då de inte kunde utsättas för övergrepp. För många blev själva lärandet en räddning. Självförtroendet ökade, de blev sedda och uppskattade av vuxna, åtminstone inte hånade eller för- nedrade. Skolan blev viktig för deras fortsatta förmåga att skapa sina egna liv . bör således ha särskilt upparbetat samarbete med skolan kring dessa barn. Många barn fick inte den hälsovård som de hade rätt till under sin placering i den sociala barnavården. Vi har tidigare beskrivit vad dessa missförhållanden fört med sig i form av livslånga problem för en del av de placerade. Att se till att de placerade barnen får en god hälso- och sjukvård bör vara självklart när samhället träder in som förälder. Hur kunde det hända? -barns säkerhet i samhällsvården 9.4.4Hur kan vanvård upptäckas och förhindras? Informanterna har alltid funnits När det gäller övergrepp och försummelse inom samhällsvården av barn behöver det påpekas att informanterna alltid har funnits. Tyvärr är det först som deras röster har fått betydelse och det är först i som de äldre fått berätta vad de utsattes för i samhällsvården. Placerade barn och unga är de som kan berätta.