sou · GYB355 · 2011-01-01 00:00:00 — Genom att studera lösdriverilagstiftningens utveckling kan vi följa framväxten av restriktiva invandringslagar och stigmatiseringen av fattiga som saknade territoriell anknytning. I debatten som följde på denna första lösdriverilag behandlas mera utförligt frågor som rörde tattare och zigenare. Det som fördömdes i lagen var avsaknad av försörjningsmöjligheter men också tillvaro enligt regler som inte stämde överens med den rådande ekonomiska, politiska och moraliska ordningen. Staten fastställde även den administrativa hanteringen av dem som lagen gällde, lösdrivare med okänd hemort skulle häktas och hållas i häktet tills upplysningar om hemort och identitet anskaffats. De som saknade arbetsförmåga skulle därefter sändas till den egna hemorten. skrevs ett tillägg till lösdriverilagen, paragraf 33, som gällde behandlingen av lösdrivande utlänningar. Denna paragraf kan betraktas som ett första steg på vägen mot den restriktiva invandringslag som infördes och som ofta beskrivs som första invandringslag. Vissa utländska grupper hade uppmärksammats som svåra att kontrollera i statistiska rapporter, i första hand , italienare, judar och romer. Tattare/ zigenare omnämndes särskilt i den statistiska femårsberättelsen –90 och senare riksdagsprotokoll. I krävdes en lag som reglerade invandringen och utlänningarnas förehavanden i landet. Den första utlänningslagen kom . Lagen var till stor del en vidare utveckling av paragraf 33 från lösdriverilagen. Lagen fastställde ett invandringsförbud för zigenare, som var den enda folkgruppen som utpekades, samt även för andra utlänningar som kunde befaras bli en belastning för fattigvården, samt för utlänningar som ansågs vara en risk för den allmänna ordningen. inte tattare i samband med en lag där kategorin zigenare behandlades. utfärdades också en lag som förbjöd utlänningar att bedriva gårdfarihandel, handel och försäljning av annat slag samt kringresande hantverk (SfS 1914:171 § 26). Inreseförbudet omfattade förutom de som kallades zigenare även de utlänningar som påträffades i yrkesmässigt hasardspel eller vars levnadssätt ansågs förkastligt eller omoraliskt samt kringresande hantverkare, försäljare eller tidigare dömda (SfS 1914:196 § 2–6). Inreseförbudet innebar även att svenska romer inte var garanterade att få komma tillbaka in i landet ifall de reste utomlands. De isolerades också från sina släktingar ute i . Detta gällde ända då lagen om fri nordisk arbetsmarknad tillät romsk invandring från . Under medförde inreseförbudet att romer på flykt undan nazisternas koncentrationsläger inte kunde få en i . (Palosuo 2008, 2005, 1996). lösdriverilag utsattes för omfattande kritik som följde lagen ända tills den slutligen avskaffades 1964. Lagen granskades noggrant av fattigvårdskommitté som presenterade sin utredning (SOU 1923:2). Denna utredning följdes av flera nya (SOU 1926:9, SOU 1929:9, SOU 1939:25, SOU 1949:4, SOU 1962:22). I dessa utredningar krävdes ytterligare differentieringar av de grupper som lagen gällde samt att åtgärderna skulle bli specifika för varje grupp. lösdriveriutredning (SOU 1926: 9) fastställdes att lösdriverilagen hade i syfte att skydda samhället eftersom lösdrivarna betraktades som ett hot för den sociala ordningen, men också att se till att de individer som identifierades som lösdrivare skulle kunna förbättras och bli nyttiga medborgare . Samma åtskillnad gjordes i samtliga följande utredningar som behandlade lösdriverilagen (SOU 1949:4). Ut- redarna sökte skilja mellan individer/grupper som man menade inte kunde ta ansvar för sig själva och dem som var samhällsfarliga. Åtgärderna skulle formas utifrån denna uppdelning. De första skulle läras att ta vara på sina liv, de senare skulle straffas. De individer som räknades som tattare och zigenare definierades som farliga för samhället. De första blev föremål för repressiva åtgärder eftersom de identifierades som svenska lösdrivare, de andra räknades inte som en del av den svenska befolkningen och skulle utvisas. I samband med Fattigvårdslagsstiftning infördes också en särskild inofficiell paragraf i ordningsstadgan i landets kommuner. Enligt denna regel skulle zigenare och tattare inte få tillstånd att vistas mer än högst på en och samma ort eller kommun – därefter skulle de förpassas. Denna regel kom att praktiseras av polis och kommunledningar runtom i landet, i vissa fall ända in . Varje polismyndighet hade också egenhändigt skrivna regler som varierade från kommun till kommun. I vissa kommuner fick zigenare inte vistas överhuvudtaget medan man på andra håll kunde tänja på bestämmelserna (Caldaras 2002). Eftersom fattigvård och andra sociala förmåner var kommunernas ansvar, så hade kommunledningarna också ett intresse av att driva bort personer som man befarade skulle kosta dem pengar (1976). Från en exkluderande till en inkluderande politik hade det blivit tydligare att det gamla fattigvårdssystemet inte kunde lösa de nya problem som skapades i spåren av massfattigdom och ökad inflyttning till städerna. Det ökande antalet fattiga bemöttes med hårdare lagstiftning mot rörlighet och ökat tryck från statsmakten på de lokala myndigheterna. Kritik riktades mot de gamla förordningarna och en debatt uppstod kring vilka lagar och vilket slags politik som krävdes för att komma till rätta med de nya problemen. Problemen sammanfattades under rubriken den sociala frågan och innefattade alla slags sociala problem som uppstod i samband med industrialiseringen, såsom fattigdom, prostitution, brottslighet, epidemier, alkoholism, lösdriveri och sociala oroligheter (1983, de 2002). Myndigheters kategorisering av tattare och zigenare Tattare och zigenare uppmärksammades, som redan nämnts, av de lokala myndigheterna inom ramen för lösdriverifrågan . Tattare definierades som svenskar och deras situation beskrevs som en form av lösdriveri. Villkoren för deras inlemmande i den sociala organisationen fastställdes i linje med statliga åtgärder för att integrera andra som också identifierades som Tattare inordnades under lösdriverifrågan kring medan zigenarfrågan lyftes fram först kring mitten av . De exotiska drag, som berättelsen om zigenarna hade i till exempel , fanns knappast med i skildringen av dem som kallades tattare. Dessa fick istället under 1900- talets första del vara bärare av alla de negativa egenskaper som förknippades med rörlighet och fattigdom. När biologiska förklaringar till sociala problem fick överhanden, såg man mer pessimistiskt på möjligheterna att omvandla de så kallade lösdrivarna till lydiga arbetare. Utgjorde tattarna en socialt marginaliserad grupp i samhällets utkanter, som genom uppfostran och assimilering ändå kunde fås att bli nyttiga samhällsmedborgare? Eller utgjorde de, som exempelvis framhållit i en skrivelse 1937, en genetiskt urskiljbar och undermålig folkgrupp som det i längden vore nästan omöjligt att försöka anpassa till ett ordnat samhällsliv och där steriliseringsåtgärder snarare behövde övervägas? Frågan om tattarnas eventuella släktskap med zigenarna blev då också känslig eftersom det zigenska inslaget, enligt den rasbiologiska uppfattningen om sambandet mellan ras och nedärvd karaktär, då också antogs ligga bakom vad man menade var tattarnas mindre önskvärda karaktärsegenskaper. Myndigheterna försökte styra tattarna bort från vägarna till ett fast boende, men detta motarbetades av den fastboende befolkningen. Dessas inställning till bosättningen varierade från en mer välvillig hållning till hembygdens tattare till en direkt fientlighet mot främmande tattare. senare decennier sökte många tattare upp platser där de kunde bosätta sig under delar av året, särskilt . På en del håll lät man dem stanna och bilda kolonier, i vissa fall hela byar som bara bestod av resande och låg på behörigt avstånd från den bofasta befolkningen. Sådana så kallade tattarstäder har funnits på flera platser i och , samt delar av och har haft den största resandebefolkningen. Men det fanns även en motvilja mot tattarstäderna och kring började resandeboplatser på landsbygden överges. I en del fall handlade det sannolikt om att de resande själva sökte sig nya försörjningsvägar och bland annat drog sig in mot städerna. I flera fall finns det dock berättelser som talar om att den bofasta majoritetsbefolkningen gjorde olika försök att få bort tattarna från trakten och slutligen drev iväg dem. Även då de försökte bli bofasta på landsbygden, eller mellan 1920- och 1940- talet i lägenheter i städerna (2008, 1995), så stötte de ofta på motstånd och fick nöja sig med de sämsta bostäderna. kunde hota med att tvångsomhänderta tattarbarnen om föräldrarna inte hade en ordentlig bostad (1995, Hazell 2002). Även zigenare kunde utsättas för detta hot av myndighetspersoner som ansåg att barnen for illa av att bo i läger som man inte erbjöd dem någon möjlighet till fast bostad (Caldaras 2002, 1996). Om familjen inte hade fast bostad eller om barnen måste hjälpa till med försörjningen blev barnens skolgång lidande och det hände även att socknen grep in och auktionerade bort barnen till den som kunde lämna lägsta anbudet för barnens försörjning. Huruvida tattarna drabbades mer av detta än majoritetsbefolkningen är oklart. Barnen sattes då ofta i arbete hos den nya familjen. Sådana barnauktioner förbjöds fattigvårdslag, men tycks ha ägt rum en bit in (1995). Barnavårdslag kunde tvångsplacera barnen på barnhem eller i fosterhem om de ansåg att barnen for illa genom att följa med föräldrarna på deras resor (ibid.). föreslog att särskilda hem skulle inrättas för att uppfostra zigenares och tattares barn. Här tycks man ha tagit intryck av modell med särskilda barnhem och arbetskolonier. Med polisens hjälp om nödvändigt skulle barnen, helst redan från späd ålder, omhändertas för att placeras i fosterhem eller på barnhem. Syftet med en sådan strategi var att assimilera barnen in i det svenska majoritetssamhället, och göra dem till goda svenska medborgare. Medan båda grupperna kom att leva med hotet om tvångsomhändertagande av barnen, skedde det i praktiken inte så ofta med zigenarbarn. Många tattarbarn omhändertogs däremot och placerades på barnhem, i fosterhem, eller på uppfostringsanstalter (Caldaras 2002). Upplevelsen av att under uppväxten inte ha tillåtits vara en del av sin familj har kommit att prägla personer som tvångsomhändertogs som barn vilket ledde till en stark misstro mot myndigheter. Många resande, även minderåriga, blev också tvångsintagna på mentalsjukhus eller andra anstalter. Det kunde ske som en följd av att man blev anklagad för lösdriveri, för att ha bedrivit gårdfarihandel utan nödvändiga tillstånd eller för att man stämplades som sinnes- SOU 2010:55 Den romska minoriteten Även tvångslobotomeringar förekom (2008, 2007, Hazell 2002 ). Ända hade det framkastats förslag om sterilisering utifrån fler grunder än dem som kom att anges steriliseringslag som omfattade rättsinkapabla personer, det vill säga personer som betraktades som varaktigt oförmögna att samtycka till ingreppet. Den svenska som tillsattes 1935 diskuterade sterilisering av vissa arbetsskygga individer såsom prostituerade, vagabonder med flera. drev linjen att steriliseringar behövde genomföras på bred front, och förordade sterilisering av svåra alkoholmissbrukare, oförbätterliga lösdrivare samt svårt kriminella. Den grupp särskilt hade i åtanke var tattarna, som ansågs vara en belastning för samhället. Även i framfördes önskemål om tvångssterilisering av bland annat tattare. Även ekonomiska motiv lyftes fram då steriliseringsfrågan diskuterades. Man ansåg att ett konsekvent steriliseringsprogram skulle minska kostnaderna för sinnesslö- och fattigvården (2005, 2006, Hazell 2002). Motiven bakom tillkomsten och tillämpningen av dessa steriliseringslagar var såväl rashygieniska som sociala. Rasbiologin hade visserligen, i ljuset av utvecklingen i Nazityskland, börjat bli alltmer ifrågasatt in . De rashygieniska idéerna utvecklades då i en annan riktning, från att betona hur viktigt det var att undvika rasblandning, till att försöka förbättra den befintliga folkstammen genom att hindra vissa personer med dåliga arvsanlag från att fortplanta sig. , som efterträdde som föreståndare för , företrädde denna nyare inriktning. Idén om att man behövde sätta in kraftåtgärder för människomaterialets förbättring framfördes av flera ledande samhällsdebattörer, däribland och 1934 i i befolkningsfrågan, och fick även stöd i riksdag. Avsikten med den steriliseringslag som antogs och trädde i kraft påföljande år var att hindra psykiskt sjuka, sinnesslöa och fysiskt defekta individer från att skaffa barn som de var ur stånd att ta hand om och/eller som riskerade att ärva föräldrarnas negativa egenskaper (2005, 2006). Läkarkårens specialister inom rasbiologi och arvsbiologi framhöll att sociala problem och vad de identifierade som omoraliskt beteende hade sin orsak i ärftliga psykiska sjukdomar eller abnormiteter. Diagnosen sinnesslö, syftade ibland på psykiskt utvecklingsstörda, ibland på personer som man menade led av någon annan form av vanart såsom sexuell opålitlighet, utpräglat stöldbegär, häftigt lynne eller våldsamhet. I praktiken blev det ett skötsamhetsideal som slog igenom i bedömningarna. Detta var före preventivmedlens tid och ensamstående kvinnor som blev med barn kunde också, i samband med att de ansökte om abort, stämplas om olämpliga att bli mödrar och steriliseras (2006). steriliseringslag infördes en renodlad social indikation, enligt vilken sterilisering kunde komma ifråga på grund av ett asocialt levnadssätt utan att det nödvändigtvis behövde finnas någon koppling till genetisk undermålighet. Dessutom fordrades inte längre att den som steriliserades skulle vara ur stånd att vårda sina barn utan endast uppenbart olämplig att sköta vårdnaden – vilket var en inte obetydlig förändring. Visserligen pekades inte tattare ut som en särskild grupp men den nya steriliseringslagen kunde lättare tillämpas på tattare, med hänvisning till att de skulle vara asociala, bland annat på grund av sitt kringresande levnadssätt (2005, 2006). Medicinalstyrelsens expert i steriliseringsfrågan menade att måste uppmärksamma samtliga fattigvårdsstyrelser och barnavårdsnämnder på vikten av att åtgärder vidtagas för sterilisering av tattare, vilka på grund av psykisk undermålighet eller enbart asocialt levnadssätt äro olämpliga att handhava vårdnaden om barn (RD 1943, första lagutskottets utlåtande 41, bilaga av – citerad i 2005). I detta sammanhang kan också nämnas att enligt manual för socialarbetare , så kunde zigenare och tattare som levde ett typiskt nomadiskt liv dessutom ofta beskrivas som asociala individer vilka inte borde få mödrahjälp (1976). Cirka 63 000 steriliseringar utfördes –1975 då steriliseringslagarna var i kraft. Ungefär hälften av dessa steriliseringar genomfördes med tvång. Andelen fall där sterilisering tycktes ha skett på grund av att den enskilde rubricerades som tattare var visserligen i absoluta tal väldigt litet men var tattare överrepresenterade som grupp. Man har beräknat att mellan 600 och 700 personer som rubricerades som tattare skulle ha varit föremål för steriliseringsansökningar. Av dessa skulle mellan 450 och 500 också ha steriliserats, varav merparten före 1950-talets mitt. Sterilisering av personer angivna som samer och zigenare tycks dock ha skett i mycket liten utsträckning (SOU 2000:20). Med tanke på att antalet personer vilka av myndigheterna identifierades som tattare i den landsomfattande tattarinventeringen uppgick till nära 8000 personer, och att dessa bodde i 2000 hushåll (Hazell 2002), skulle det kunna innebära att i genomsnitt uppemot vart fjärde tattarhushåll hade någon medlem som tvångssteriliserades. (2007) påpekar här att tvångssteriliseringar således sargade hela släkter och har återverkningar för resande . Rasbiologi och hot mot svenskheten Idén om att romer skulle tillhöra en underlägsen folkras, vilket i kulminerade i nazismens folkmord inte bara på judar utan även på romer, hörde ihop med rasbiologiska och rashygieniska föreställningar. Inom rasbiologin, som blev ett alltmer etablerat forskningsfält, spelade även svenska vetenskapsmän viktiga roller. hade förbundit människan med ett biologiskt ras- eller variationsbegrepp – något som slog igenom mer allmänt då publicerade sin evolutionsteori. Att vetenskapligt beskriva människosläktet innebar då inte bara att definiera människans närhet till djuren utan även att reda ut hur olika sorters människor förhöll sig till varandra. Här antogs yttre drag i människans utseende också höra ihop med inre egenskaper såsom karaktärsdrag och intelligens. Ett annat sätt att indela människor var utifrån vad europeiska forskare menade vara graden av deras civilisation. Den västerländska civilisationen rankades högst och lägre raser var dömda att utplånas, något som passade bra som försvar för kolonialismen. Ett sätt att underlätta klassificeringen av människor var att mäta deras skallar, en metod som introducerade i kring . Hans typindelning av människoskallars olika former blev utgångspunkt för senare antropologi där germaner, vilket inkluderade svenskar och andra skandinaver, karaktäriserades som långskalliga medan andra folk i germanernas närhet (såsom , slaver och samer) var kortskalliga (2006). Här i menade man sig ha en särpräglad nordisk ras som behövde skyddas från degenerering i form av inblandning av främmande blod. Det Svenska sällskapet för rashygien bildades , med ett hundratal framstående svenska akademiker, främst läkare, som medlemmar. Idén att inrätta ett rasbiologiskt institut väcktes i en motion av , socialdemokrat i samarbete med bondeförbundaren . Motionen stöddes av riksdagsmän från alla partier. Det var det första statliga rasbiologiska institutet i världen och kom att ta emot forskare från och en rad andra länder 2006, 2005). Institutets förste föreståndare läkaren och psykiatern hade tagit initiativ till en i , där besökarna möttes av en demografisk översikt av, och bilder på, de olika folktyper som fanns i . Förutom svenskar var det , samer, valloner, judar, zigenare och tattare. Dessutom fanns bilder på vagabonder och kriminella. Utställningen ville varna för den blandrasighet som uppkommit i norra där svenskar, samer och levde tillsammans. Likaså varnade man för att inblandning av slaviska folk och judar skulle sänka den svenska folkstammens kvalitet. I bilderboken : Bildgalleri, ordnat efter rasbiologiska principer (1919)som gavs ut i samband med utställningen rankades de olika raserna också på en skala med den rena nordiska rasen överst, längre ner exempelvis valloner och , och längst ner lappar, zigenare och tattare. gjorde under sina första år också en stor rasinventering av det svenska folket. Resultatet som var färdigt publicerades dels i en större, engelskspråkig version för det internationella vetenskapssamfundet, dels i en illustrerad, populär version Svensk raskunskap (1928) till användning i exempelvis skolorna (2006, Hazell 2002). I sin proposition inför den nya invandringslagen 1927 anförde regeringen också rassynpunkter och risk för rasblandning, som skäl mot okontrollerad invandring. Detta tänkesätt märktes också i invandringsdebatten då myndigheterna befarade en massinvandring av judiska flyktingar (2006, 1994). Zigenare och tattare pekades ut som ett hot mot svenskheten (2007, 2006). De blev föremål för inventeringar och undersökningar, det upprättades register på dem, och bedrev forskning om dem. De resande (eller tattarna) började skildras på ett medvetet rasistiskt sätt i svensk litteratur och media. blev tattarplågan ett vanligt uttryck i svensk press, även om det förekom att vissa skribenter också tog tattarna i försvar (Hazell 2002, 1995). Det förekom även återkommande skräckreportage om zigenarplågan( 2007). Utpekandet av romer som en icke önskvärd grupp var inte unikt för . hade man i flera länder börjat ta till moderna metoder för att kontrollera och stävja den så kallade zigenarplågan. I inrättades en zigensk informationsbyrå med uppgift att registrera alla romer i landet. De register som därigenom upprättades kom till användning som ett led i nazisternas Förintelse av romerna i och (2007). Även i upprättades register. och gjordes landsomfattande inventeringar av zigenare och tattare. inventering kom man fram till att det sammanlagda antalet zigenare och tattare uppgick till 1833 individer varav 250 uppskattades vara zigenare. Mitt under brinnande världskrig gjordes ytterligare landsomfattande inventeringar av zigenare (1943) och av tattare (1944). Förekomst i tattarregistren kom också att innebära ökad risk för tvångssterilisering (2007, 1995). Kraven på att göra tattare till ett särskilt interventionsobjekt blev mera sällsynta efter . Däremot krävdes att zigenarna skulle omvandlas till nyttiga medborgare vilket ledde till uppkomsten av ett klart definierat område för statligt ingripande: zigenarfrågan. Skillnader i behandlingen av tattarfrågan respektive zigenarfrågan består i att den förra var en kvarleva från den äldre repressiva fattigvårdspolitiken då tvångsmedel användes för att reglera tillgången på arbetskraft. Zigenarfrågan däremot uppmärksammades under en brytningstid, då tvångsinslag i fattigvårdspolitiken ifrågasattes, lösdriverilagen kritiserades och differentierad behandling av grupper som tidigare identifierats som lösdrivare krävdes. Tattarfrågan formulerades som en del av lösdriverifrågan och blev därmed en del av den äldre tvångspolitiken. Zigenarfrågan togs upp som en del av den statliga välfärdspolitiken. När denna nya fråga togs upp hade den sociala frågan differentierats i flera olika institutionaliserade områden. Zigenare som målgrupp för socialpolitiska åtgärder Den svenska debatten kring sociala frågor började få ett nytt innehåll . Under detta decennium förändrades föreställningarna som fokuserade på nedärvda och därmed oföränderliga egenskaper till föreställningar om social avvikelse som social strukturell betingade. Social avvikelse började nu framstå som en behandlingsbar problematik. Förändringar i myndigheternas hantering av zigenarna som bodde i måste ses mot denna bakgrund. När zigenarna började räknas som målgrupp för socialpolitiska åtgärder hade redan viktiga förändringar ägt rum på den socialpolitiska arenan. presenterades i förslag till en mera socialt inriktad lösdriverilagstiftning. Inkluderingspolitik gällde inte bara zigenare utan även andra grupper som tidigare hade utsatts för en exkluderande och/eller en mer repressiv politik. Majoriteten av de individer som betraktades som lösdrivare skulle kunna bli föremål för specifika åtgärder inom den nu etablerade vården: sinnessjuk-, sinnesslö-, alkoholist- och fattigvård samt straffrättslig eftervård medan lösdriverilagen borde ändras till att endast omfatta brottslingar (SOU 1949:4 bilaga 2). Dessa olika gruppers situation definierades med hjälp av den samlande beteckningen handikapp. Detta begrepp hade från början ett rent medicinskt innehåll men fick även en social dimension. De tidigare lösdrivarna började nu beskrivas som socialt handikappade. De romer som hade bott i landet placerades i denna grupp. Samma schema som för de grupper som kallades tattare följdes i hanteringen av de zigenare som då bodde i . Först fastställdes officiellt att de var svenska medborgare. I egenskap av svenska medborgare uppmärksammades därefter deras sociala och ekonomiska situation. Krav ställdes på utredning vilket resulterade i förslag till särskilda åtgärder för vad myndigheterna uppfattade som en nödvändig och oundviklig assimilering. Till skillnad från den tidigare debatten kring tattarna, fördes debatten om zigenarna i mer positiva termer. Assimileringen framställdes inte längre som en fråga om tvång utan som en nödvändighet för att lösa den påtalade gruppens problem. Zigenarna beskrevs inte som lösdrivare utan som en fattig och utarmad grupp i behov av hjälp för att kunna anpassas till ett modernt liv.