sou · GYB390 · 2011-01-01 00:00:00 — Detta gäller bl.a. i producent- föreningar, där antagandet av nya medlemmar kan leda till en över- produktion av råvara, vilket kan skapa problem för föreningen i form av kapacitetsbrist. I en sådan situation är det tveksamt om det kan krävas av en förening att den genomför kostnadskrävande ny- investeringar för att kunna ta mot nya medlemmar.21 Ett sådant krav framstår åtminstone som företagsekonomiskt mycket tvek- samt. Vid överproduktion av råvara kan det dessutom vara svårt för föreningen att få avsättning för produkterna till bra priser, vilket kan drabba föreningens befintliga medlemmar. En stor variation i medlemsantal och därmed i produktionsvolym kan också innebära att det blir svårt att planera föreningens verksamhet på ett effektivt sätt. De stora variationer i medlemskretsen som öppenhetsprincipen kan medföra kan vidare skapa problem vid medlemmarnas styrning av föreningen. I litteraturen har också uttalats farhågor för att om öppenheten i en förening är total kommer medlemmarna i första hand att agera som kunder eller leverantörer, inte som ägare. Med- lemmarna kommer då att styras av mera kortsiktiga intressen och kommer inte att vara beredda att förbli medlemmar i svårare tider. Om öppenhetsprincipen ges full tillämpning, kan det leda till passiva och oengagerade ägare.22 Öppenhetsprincipen kan även tvinga föreningen att ta in nya medlemmar som de befintliga medlemmarna har svårigheter att sam- arbeta med. Här finns en betydande skillnad i förhållande till ideella föreningar, som har stor frihet att vägra en sökande medlemskap.23 Det har också hävdats att öppenhetsprincipen kan försvåra kapital- försörjningen i en ekonomisk förening. I en öppen förening kan det vara svårt att få medlemmar att bidra med mer kapital än vad de vid en avgång ur föreningen har rätt att få ut ur föreningen, dvs. insats jämte beslutad överskottsutdelning för det närmast avslutade räken- skapsåret. Om föreningen i stället är sluten, kan förekommande övervärden knytas till andelarna i föreningen, vilka då kan värderas till sitt marknadsvärde. Detta antas ge medlemmen ett större incita- ment att faktiskt satsa kapital i föreningen.24 21Se A. Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar. En kommentar, 3 uppl., s. 123, som ger uttryck för att föreningen inte är skyldig att göra några nyinvesteringar, i vart fall inte i någon större utsträckning. 22Se J. m.fl., Producentkooperativa principer i pressad konkurrens, , rapport 77, 1994, s. 75. 23Se A. Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar. En kommentar, 3 uppl., s. 125. 24Se SOU 1996:31 s. 202. Upprätthållandet av en tvingande öppenhetsprincip kan således innebära olika slag av begränsningar i möjligheterna att driva eko- nomisk verksamhet i form av en ekonomisk förening. I företags- ekonomisk forskning förekommer också uppfattningen att koopera- tiva föreningar sällan kan vara helt öppna och att vad som är en lämplig grad av öppenhet varierar efter omständigheterna i det en- skilda fallet.25 Det kan mot den bakgrunden hävdas att medlems- kårens sammansättning är en fråga som medlemmarna bör råda över. 8.4.3Bör öppenhetsprincipen göras mer flexibel? Förslag: Huvudregeln ska, liksom , vara att en ekonomisk förening ska vara öppen för nya medlemmar men att en eko- nomisk förening ska kunna vägra medlemskap om det finns sär- skilda skäl för det. Föreningen ska dock även kunna vägra med- lemskap, om antagandet av nya medlemmar skulle innebära före- tagsekonomiska risker för föreningen. I lagen klargörs att endast den som kan förväntas komma att på visst sätt delta i föreningens verksamhet får antas som med- lem. Öppenhetsprincipen är väl etablerad i svensk föreningsrätt. För det stora flertalet ekonomiska föreningar torde ett upprätthållande av principen vara i det närmaste helt självklar. De förhållanden som ekonomiska föreningar verkar under har emellertid förändrats . När öppenhetsprincipen gjordes tvingande genom föreningslag, var ekonomiska föreningar framförallt verksamma inom konsument- och lantbrukskoopera- tionen, där antagande av nya medlemmar normalt innebar fördelar för såväl föreningen som de existerande medlemmarna. verkar t.ex. delar av lantbrukskooperationen i stället på en i alla avseenden konkurrensutsatt marknad, vilket innebär att särskilda företags- ekonomiska överväganden måste göras. Den ekonomiska förenings- formen används dessutom numera i nya branscher med varierande förhållanden och i en del fall kan förhållandena vara sådana att det skulle strida mot själva affärsidén att ta in fler medlemmar. Inte minst mot bakgrund av dessa förändringar måste det konstateras 25 Se J. m.fl., Producentkooperativa principer i pressad konkurrens, , rapport 77, 1994, s. 76. att en alltför rigid tillämpning av öppenhetsprincipen kan leda till svårigheter att driva näringsverksamhet i den ekonomiska föreningens form. Såsom har framgått av den föregående redogörelsen finns det också flera exempel på att ekonomiska föreningar har funnit sig föranledda att begränsa öppenheten. I forskningen kring ekonomiska föreningar har också påtalats vissa olägenheter med öppenhetsprin- cipen. Vår slutsats är att öppenhetsprincipen behöver jämkas. Ett alternativ är att göra principen dispositiv, dvs. göra det möjligt för de föreningar som så önskar att i sina stadgar ta in bestämmelser som avviker från principen. Det skulle göra det möjligt att – såsom redan är fallet i – skapa ekonomiska föreningar som är i huvudsak slutna associationer. Därmed skulle flertalet av de praktiska problem som öppenhetsprincipen ger upphov till kunna elimineras. Från principiell utgångspunkt kan man ha synpunkter av olika slag på en sådan förändring. Å ena sidan kan det hävdas att det är principiellt helt riktigt att överlämna till dem som verkar i fören- ingen att avgöra vilken grad av slutenhet som föreningen ska ha. Å andra sidan kan det hävdas att en förändring av detta slag innebär en från principiell synpunkt betänklig avvikelse från de kooperativa principer som präglar verksamheten i flertalet ekonomiska fören- ingar. Inget av dessa principiella argument bör enligt vår mening i och för sig tillmätas någon avgörande vikt, så länge den ekonomiska föreningsformen utformas så att den erbjuder goda förutsättningar för bedrivandet av näringsverksamhet, i synnerhet näringsverksam- het av kooperativt slag. Vid våra kontakter med de kooperativa organisationerna har vi emellertid mötts av en påtaglig skepsis mot en ordning där öppen- hetsprincipen är dispositiv. Denna skepsis synes delvis ha sin grund i principiella betänkligheter mot att göra avkall på traditionella ko- operativa principer men även sammanhänga med en oro för de skatte- mässiga effekterna av en förändring av detta slag. I det senare av- seendet har det bl.a. pekats på risken för att skulle komma att ifrågasätta enskilda föreningars kooperativa karaktär och att föreningarna därför skulle drabbas av skattekonsekvenser som inte har varit möjliga att förutse. Det praktiska värdet av att göra öppenhetsprincipen dispositiv har också ansetts vara begränsat, mot bakgrund av att redan gällande rätt synes medge förhållandevis långtgående avsteg från principen och att i praxis har godtagit de inskränkningar som föreningarna har ansett vara nöd- vändiga. De problem som ändå har förekommit kan dessutom, har det sagts, lösas genom den mera begränsade reform som vi åter- kommer till i det följande. Vi lämnar därför inte något förslag om att öppenhetsprincipen ska vara dispositiv. I stället bör öppenhetsprincipen justeras, så den inte ger upphov till sådana problem som inledningsvis har beskrivits. Vid bedöm- ningen av vilka jämkningar som behöver göras bör det dock först konstateras att redan den nuvarande regleringen ger inte obetydliga möjligheter att hantera de flesta situationer där det vore oförenligt med föreningens bästa att en sökande tilläts gå in i föreningen. Det torde sålunda inte råda något tvivel om att en förening kan vägra sökanden inträde om det står klart att ett ökat antal medlemmar skulle vara direkt skadligt för föreningen. I andra fall är det inte lika klart att medlemskap kan vägras, trots att ett ökat antal medlemmar inte kan antas vara positivt för föreningen. Så är framför allt fallet när en ökning av medlemsantalet innebär en företagsekonomisk osäkerhet utan att det går att säga om ökningen kommer att leda till ekonomiska problem. Vi föreslår därför att det införs en möjlighet för ekonomiska föreningar att vägra medlemskap om antagandet av nya medlemmar skulle innebära företagsekonomiska risker för föreningen. Med en bestämmelse av detta slag får föreningen en möjlighet att säga nej till nya medlemmar när föreningen känner en befogad osäkerhet om marknadsförutsättningarna för den utökning av verksamheten som ytterligare medlemmar kan medföra. Bestämmelsen kommer också att tydliggöra att föreningen inte är skyldig att ta emot nya med- lemmar, om de nya medlemmarna skulle göra det nödvändigt att göra nyinvesteringar av någon betydelse i verksamheten. torde en förening kunna neka en sökande medlem- skap om han eller hon inte har en naturlig anknytning till fören- ingens verksamhet eller saknar en speciell kompetens som medlem- marna måste ha. Enligt vår mening bör detta dock komma till tyd- ligare uttryck i lagen. Vi föreslår därför att det i lagen tas in en särskild bestämmelse om att medlemskap kan vägras om sökanden inte uppfyller de krav som med hänsyn till arten eller omfattningen av föreningens verksamhet bör ställas på medlemmarna i föreningen. 8.5Medlemmarnas rätt att utnyttja föreningen – mottagningspliktens utformning Föreningslagen innehåller inte några bestämmelser om att en förenings medlemmar har rätt att använda sig av föreningens verk- samhet. Trots detta anses det finnas en sådan rätt, eftersom syftet med en ekonomisk förening och med medlemskap i en sådan förening är att medlemmarnas ekonomiska intressen ska främjas genom medlemmarnas deltagande i verksamheten.26 Rätten att använda sig av föreningen har mot den bakgrunden beskrivits som en grund- rättighet för medlemmarna.27 Av detta följer att medlemmarna i en konsumtionsförening i princip har rätt att handla hos föreningen och att medlemmarna i en producentförening har rätt att leverera sina produkter till fören- ingen. Medlemmarnas rätt att på detta sätt få leverera varor mot- svaras hos en producentförening av en skyldighet att ta emot varorna – en mottagningsplikt. Den associationsrättsliga likhetsprincipen bör uppmärksammas i detta sammanhang. Principen innebär att en förenings medlemmar ska behandlas lika, bl.a. i fråga om sina rättigheter. En förening får alltså inte särbehandla någon eller några av sina medlemmar om det inte finns sakliga skäl för det. Likhetsprincipen kompletteras av generalklausulerna i 6 kap. 13 § och 7 kap. 16 § föreningslagen. Dessa innebär att styrelsen och stämman inte får vidta rättshand- lingar som är ägnade att bereda en otillbörlig fördel åt en medlem eller någon annan till nackdel för föreningen eller annan medlem. 26Se bl.a. C. Hemström, Organisationernas rättsliga ställning, 7 uppl., s. 99, S. , Nials Svensk associationsrätt i huvuddrag, 9 uppl., s. 109, och K. , Föreningslagen, lag om ekonomiska föreningar, 8 uppl., s. 35. 27Se G. , Förvärv och förlust av medlemskap i ekonomisk förening, s. 11. Enligt dansk rätt har alla medlemmar rätt till omsättning med föreningen. I finsk rätt anses det vara en medlemsrättighet att ta andelslagets tjänster i anspråk, t.ex. genom att leverera mjölk till ett kooperativt mejeri eller få el från ett elektricitetsandelslag.28 I norsk rätt framstår det som mer osäkert om det finns en asso- ciationsrättslig rättighet för medlemmarna att utnyttja samvirke- foretaket.29 Bedömning: Det finns inte skäl att förändra eller förtydliga vad som gäller för medlemmars rätt till samhandel med en ekonomisk förening. Föreningar har goda möjligheter att själva reglera de svårigheter som eventuellt kan uppstå, exempelvis genom pris- sättning. En ekonomisk förening drivs för att medlemmarnas ekonomi ska främjas och främjandet förutsätts i första hand ske genom sam- handeln med föreningen. En naturlig följd av detta är att det måste finnas en rätt för medlemmarna att faktiskt samhandla med fören- ingen. De uttryck denna rätt tar sig inom olika kooperativa om- råden skiljer sig åt. Inom producentkooperationen, särskilt lantbrukskooperationen, har medlemmars rätt till samhandel med föreningen kommit till tydligast uttryck. Mottagningsplikten framstår där som absolut. Den traditionella lantbrukskooperationen bygger således i stor ut- sträckning på att föreningarna har en plikt att ta emot allt som medlemmarna vill leverera. Detta har historiskt gett stordrifts- fördelar och varit ekonomiskt försvarbart i en reglerad ekonomi.30 På en mer avreglerad marknad, där priset på en levererad vara bygger på efterfrågan, kan mottagningsplikten dock bli problematisk. Frågan är hur en förening ska hantera det förhållande att dess medlemmar 28Se C. , Lagen om andelslag, s. 65. 29Se A. Mørkved, Om andelslag, s. 114–115. 30Se J. , Fakta Jordbruk nr 15 2002, . levererar en större kvantitet av en viss vara än vad föreningen har avsättning för. Det har emellertid från företrädare för lantbrukskooperationen under utredningens gång framhållits att mottagningsplikten i prak- tiken inte utgör något större problem och att det inte finns något behov av lagregler i frågan. Risken för överproduktion och avsätt- ningsproblem kan, har det sagts, motverkas genom den prissättning som föreningen tillämpar gentemot sina medlemmar. Exempelvis kan medlemmarna få ett visst, högre, pris för den mängd råvara som föreningen beräknas ha avsättning för. Föreningen tar visser- ligen emot även överskottsproduktion av råvaran men betalar ett lägre pris för dessa leveranser. Därigenom skapas ett ekonomiskt incitament för medlemmar att anpassa sin produktion till föreningens behov. Enligt vår bedömning bör användningen av en modell med olika prissättning kunna minska problemet med överskottsproduktion. En förutsättning för att detta är ett godtagbart alternativ är dock att prissättningen är förenlig med den tidigare nämnda likhetsprin- cipen. Avvikelser från likhetsprincipen får enligt praxis göras endast om de är befogade av sakliga skäl.31 Likhetsprincipens förhållande till olika prissättningssystem har diskuterats i doktrinen. Föreningslagen reglerar inte affärsförhållandet mellan en förening och dess medlemmar och lagen besvarar därför inte frågan om föreningen utifrån likhetsprincipen måste betala samtliga medlemmar lika mycket eller om det är möjligt att tillämpa differentierad prissättning. Det har dock hävdats att likhetsprin- cipen inte hindrar föreningar från att differentiera priset med hän- syn till levererade varors kvalitet och kvantitet. Det skulle också vara möjligt med differentierad prissättning genom att föreningen av varje medlem tar ut de kostnader som medlemmens leverans orsakar, exempelvis kostnad för transport. Ett absolut krav är dock att grunderna för prissättningen är rättvisa.32 Inom lantbrukskooperationen sker prissättningen också ofta med beaktande av principerna om kostnadsbetingad prissättning och pris efter prestation. Det har utvecklats en rad olika system, upp- delade efter bransch. Så är exempelvis prissättningen inom mejeri- näringen, skogsnäringen och inom Lantmännens organisation inte 31Se NJA 1977 s. 393. 32Se A. Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar. En kommentar, 3 uppl., s. 306–308, S. , Nials svensk associationsrätt, 9 uppl., s. 161 och K. , Föreningslagen, lag om ekonomiska föreningar, 8 uppl., s. 184. uppbyggd på samma sätt. Inom mejeriområdet betalas ett grund- pris, baserat på volym, och därutöver tillägg för exempelvis fetthalt och proteinnivå. I syfte att öka mejeriernas benägenhet att efter- sträva jämna leveransvolymer betalas tillägg och medges avdrag utifrån säsong. Inom skogsnäringen förekommer som utgår vid leverans av större kvantiteter, eftersom det är en för- del för verksamheten om större avverkningar görs, i stället för flera mindre avverkningar. Samtliga tillämpade prissättningssystem har emellertid det gemensamt att de strävar efter att behandla lika fall lika. Inom övriga delar av kooperationen motsvaras medlemmarnas rätt att utnyttja föreningen inte av någon tydlig plikt för föreningen att vara tillgänglig för samhandel. Frågan synes där i praktiken inte ha vållat några större problem. För arbetskooperativ är emellertid situationen något speciell. Det är mycket vanligt att medlemskap i ett arbetskooperativ förutsätter att medlemmarna också är anställda av detta. Därigenom uppkommer dubbla rättsförhållanden mellan medlemmen och kooperativet, nämligen dels en föreningsrättslig rela- tion, dels en arbetsrättslig. Detta dubbla rättsförhållande kan vålla problem vid arbetsbrist. Enligt vår bedömning måste dock den arbetsrättsliga regleringen – med de möjligheter till uppsägning vid arbetsbrist som denna ger – ges företräde i en sådan situation. Det är inte rimligt att rätten till samhandel med föreningen, dvs. i detta fall rätten att få arbeta i föreningen, är så stark att det blir direkt olönsamt för föreningen att ha en medlem anställd. Om det upp- står arbetsbrist, bör detta alltså lösas med hjälp av tillämplig arbets- rättslig lagstiftning och föreningen bör inte ha någon associations- rättslig plikt att behålla medlemmen som anställd. Vi har inte sett något behov av att reglera denna fråga i lagen. Det finns alltså enligt vår mening inte något behov av lagändringar för att lösa de problem som en tillämpning av principen om mot- tagningsplikt i och för sig skulle kunna medföra. Av 3 kap. 4 § föreningslagen framgår att en medlem i en ekonomisk förening kan uteslutas ur föreningen. Beslut om uteslutning ska fattas av föreningsstämman, om inte annat föreskrivs i stadgarna. De närmare förutsättningarna för uteslutning anges inte i lagen; det sägs endast att uteslutning kan ske på sådan grund som anges i föreningens stadgar. Stadgebestämmelser om uteslutning kan vara uttryckta som mer konkreta förutsättningar för uteslutning, exempelvis att en medlem inte har betalat medlemsinsatser eller inte uppfyllt en förpliktelse att leverera till föreningen. Det förekommer emellertid också mer allmänna uttryckssätt, såsom att en medlem kan uteslutas om han eller hon skadar föreningen eller motarbetar dess intressen eller ändamål. Hur precisa stadgebestämmelserna måste vara är oklart; säkert är dock att stadgebestämmelser som innebär att ett beslut- ande organ helt skönsmässigt får utesluta en medlem inte får före- komma. Det anses dessutom att stadgarna inte får uppta någon ute- slutningsgrund som står i strid med öppenhetsprincipen. Trots lagtextens utformning torde uteslutning i viss utsträck- ning kunna ske även om det saknas uttryckliga bestämmelser om uteslutning i stadgarna. I förarbetena till föreningslagen uttalas sålunda att uteslutning ändå torde kunna ske om det för medlem- skap förutsätts att en medlem ska vara bosatt i visst område eller driva viss verksamhet och medlemmen inte längre uppfyller dessa villkor. I vissa fall kan, sades det vidare, även stadgeföreskrifter som innefattar mera allmänna positiva krav tolkas som en indirekt uteslutningsbestämmelse.33 En medlem anses också kunna uteslutas om han eller hon grovt har brustit i sina skyldigheter mot föreningen.34 I doktrinen har sålunda uttalats att ett klart illojalt beteende är uteslutningsgrundande, även om det inte finns någon direkt uteslutningsgrund i stadgarna, nämligen när stadgarna kan sägas innefatta ett krav på lojalitet från medlemmarnas sida.35 Förslag: Förutsättningarna för uteslutning preciseras i lagen. En medlem får uteslutas om han eller hon grovt har åsidosatt sina skyldigheter mot föreningen. I föreningens stadgar får dess- utom bestämmas att en medlem får uteslutas om han eller hon inte längre deltar i föreningens verksamhet eller inte längre upp- 1986/87:7 s. 90. 34Se A. Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar. En kommentar, 3 uppl., s. 142 f. 35Se C. Hemström, Organisationernas rättsliga ställning, 7 uppl., s. 107 f. fyller de krav som med hänsyn till arten och omfattningen av föreningens verksamhet bör ställas på medlemmarna i föreningen. Enligt vår mening är det för såväl medlemmar som föreningar en fördel om förutsättningarna för uteslutning preciseras i lagen. Där- igenom uppnås ökad förutsebarhet för både medlemmarna och föreningen. De förutsättningar för uteslutning som finns redan enligt gäll- ande rätt bör även i fortsättningen gälla. Således bör det i lagen uttryckligen fastslås att en medlem får uteslutas om han eller hon grovt har åsidosatt sina skyldigheter mot föreningen. Denna grund för uteslutning bör framgå direkt av lagen och inte vara avhängig av att föreningen har tagit in en bestämmelse med detta innehåll i sina stadgar. Vi återkommer i författningskommentaren till den närmare innebörden av bestämmelsen. I en ekonomisk förening är ett av grunddragen att medlem- marna aktivt deltar i föreningens verksamhet (se avsnitt 8.4.3). Det är därför rimligt att en medlem kan uteslutas ut föreningen om han eller hon inte längre deltar i verksamheten. Så torde, i vart fall när medlemskapet förutsätter en samhandel av viss omfattning mellan medlem och förening, vara fallet . Vi föreslår mot denna bakgrund att en förening i sina stadgar ska kunna bestämma att medlemmar som inte längre deltar i verksamheten ska kunna ute- slutas. Ett skäl för en förening att neka någon medlemskap, utan att det för den skull kommer i konflikt med öppenhetsprincipen, kan, enligt de överväganden vi har gjort i avsnitt 8.4.3, vara att sökanden inte uppfyller de krav som med hänsyn till arten eller omfattningen av föreningens verksamhet bör ställas på medlemmarna i föreningen. Det är mot denna bakgrund naturligt att en ekonomisk förening i sina stadgar ska kunna bestämma att en medlem som inte längre uppfyller dessa krav ska kunna uteslutas ur föreningen. Enligt vår mening bör stadgebestämmelser om att uteslutning kan ske på annan grund inte tillåtas. En ekonomisk förenings styrelse ska, enligt 3 kap. 6 § förenings- lagen, föra en medlemsförteckning med vissa i lagen närmare an- givna uppgifter. Arbetet med att föra medlemsförteckning innebär enligt den mätning av näringslivets administrativa kostnader för associationsrätt (R 2008:02) som har gjort en jämförelsevis stor kostnad för ekonomiska föreningar. I syfte att minska dessa kostnader har vi övervägt om regelverket kring medlemsförteck- ningarna är möjligt att förenkla. Den mellanstatliga organisationen (Financial Action Task Force) arbetar med bekämpandet av penningtvätt och finansiering av terrorism. Organisationen har bl.a. till uppgift att utvärdera lagstiftningen i medlemsländerna. Inom ramen för en sådan utvär- dering har FATF framfört synpunkter på svensk rätt i vissa av- seenden. Dessa synpunkter rör bl.a. möjligheterna att få information om vem som är den verklige förmånstagaren/huvudmannen (bene- ficial ownership) i svenska juridiska personer. Vi har övervägt hur FATF:s synpunkter lämpligen kan beaktas såvitt gäller ekonomiska föreningar. En utgångspunkt för bedömningen har varit att tänk- bara åtgärder ska vara proportionerliga. 9.2Nuvarande regler om medlemsförteckning Bestämmelserna om förande av medlemsförteckning och om inne- hållet i en sådan förteckning finns i 3 kap. 6 § föreningslagen. Där sägs bl.a. att en medlemsförteckning ska innehålla uppgift om varje medlems namn och postadress samt det antal medlemsinsatser som han eller hon deltar med i föreningen. Det uppställs däremot inte något krav att medlemmens person- eller organisationsnummer an- ges, även om en sådan skyldighet kan följa av de stadgebestäm- melser som gäller i den enskilda föreningen. Förteckningen ska vidare innehålla uppgift om det sammanlagda beloppet av de medlemsinsatser som har inbetalats eller tillgodo- förts genom insatsemission enligt den senast fastställda balansräk- ningen.