sou · GZB342 · 2011-05-04 00:00:00 — är den generella begränsningen att förordnande inte få avse mål och ärenden som är omfattande eller svåra eller som av någon annan orsak kräver särskild erfarenhet. Den avgränsningen är mindre lämplig redan av det skälet att den ligger alltför nära det som används i förhållande till fiskalerna. Vi har stannat för att i för- slaget föreskriva att notarie och den som tidigare innehaft anställ- ning som notarie får förordnas att döma i mindre komplicerade mål. Någon materiell förändring i förhållande till dagens ordning är inte avsedd. En för tingsrätterna särskild fråga är om notarie och den som tidigare innehaft anställning som notarie även ska kunna förordnas att ingå i rätten när tre lagfarna domare ingår i rättens sammansättning. är detta möjligt vid enstaka tillfällen, om det föreligger särskilda skäl. I dessa sammanhang kan notarier och notariemeriterade beredningsjurister förordnas att döma i betydligt Bör några bestämmelser som finns i förordning svårare mål än de skulle få avgöra som ensam lagfaren domare. De överväganden som vi i det föregående gjort beträffande möjligheten att i överrätt förordna fiskaler som tjänstgjort där under , men som ännu inte hunnit påbörja sin tjänstgöring i underrätt, är i allt väsentligt relevanta även här. Således anser vi att notarier och beredningsjurister inte bör utgöra något normalt inslag i tings- rätternas s.k. tresitsar, men att det kan finnas situationer där det är acceptabelt att en notarie eller notariemeriterad beredningsjurist utgör den tredje domaren. Även här bör reservationen på lagnivå kunna uttryckas genom en föreskrift om att förordnande får lämnas endast vid enstaka tillfällen och endast om det föreligger särskilda skäl. Förutom utbildningsaspekten, som kan åberopas också här, kan ett annat exempel på särskilda skäl vara att målet är sådant att det kan ifrågasättas om det egentligen behöver ingå tre domare i sam- mansättningen (jfr 1 kap. 3 a § ). 6.4.5Före detta lagfarna domare Vårt förslag: Den som tidigare haft en anställning som lagfaren domare ska domstol kunna tillfälligt förordna att döma i samma utsträckning som när anställningen bestod. Enligt gällande rätt finns förhållandevis långtgående möjligheter för domstolar att anlita tidigare anställda lagfarna domare för tjänst- som domare. Dessa domare har alltså tidigare haft en an- ställning i domstol, men lämnat den varvid deras domarbehörighet upphört. Till denna grupp hör framför allt domare som avslutat sin anställning med ålderspension, men också yngre medarbetare – exem- pelvis assessorer – som lämnat sin domstolsanställning. Möjligheten att förordna ålderspensionerade justitieråd att tjänst- göra som ersättare i den domstol där de arbetat framgår av 3 kap. 4 § och 3 § lagen om allmänna för- valtningsdomstolar. För de övriga domstolarna i de allmänna domstolsslagen regleras de pensionerade ordinarie domarna i domstolsinstruktionerna. Reg- leringen är inte i alla delar likformig. För underrätternas del anges i 50 § tingsrättsinstruktionen respek- tive 43 § förvaltningsrättsinstruktionen att bl.a. den som varit ordi- narie domare kan anställas att för enstaka, kortvariga perioder ut- Bör några bestämmelser som finns i förordning föra domaruppgifter i domstolen. Bestämmelserna avser också andra som är eller har varit ledamot eller fiskal i hovrätt eller kammarrätt eller som har utfört en hovrätts- eller kammarrättsfiskals arbetsuppgifter. Det är för anlitandet av dessa f.d. domare inte någon förutsättning att de ska ha avslutat sin an- ställning genom ålderspension. I instruktionerna för hovrätt respektive kammarrätt hanteras möj- ligheten att anlita f.d. ordinarie domare bland reglerna om adjungerade ledamöter (44 § hovrättsinstruktionen och 44 § kammarrätts- instruktionen). Inte heller här krävs att den f.d. domaren ska ha avgått med ålderspension. Även om det är möjligt att genom tillfälliga anställningar åter ge f.d. ordinarie domare rätt att döma i domstol är möjligheten för dem att vara ordförande i en kollegial sammansättning begränsad (se 22 § tingsrättsinstruktionen, 23 § hovrättsinstruktionen och 22 § kammarrättsinstruktionen). Att ålderpensionerade domare kan återanställas för kortare peri- oder, och att de då i huvudsak har samma behörighet som före pen- sioneringen, är enligt vår bedömning som regel inte problematiskt. Bilden blir dock mer komplicerad om en person har lämnat sin domaranställning för en annan anställning. Principiella invändningar skulle exempelvis kunna riktas mot att en f.d. assessor, som lämnat sin anställning i domstol för att i stället arbeta på advokatbyrå, an- litas av tingsrätt eller förvaltningsrätt att där vara ensam lagfaren domare i rätten. Det problem som utmålats med en domstols anlitande av en assessor som i stället börjat arbeta på advokatbyrå kan göra sig gällande också beträffande ålderspensionerade domare. Det finns för en pensionerad ordinarie domare inget hinder mot att arbeta heltid som ombud i juridiska tvister. Att anlita en sådan pensionär som domare skulle vara lika principiellt problematiskt som att anlita den i exemplet tänkta f.d. assessorn. Vi har kommit till slutsatsen att en principiellt fulländad reglering av domstolarnas möjligheter att anlita f.d. lagfarna domare skulle bli mycket komplicerad. För att vara helt invändningsfri skulle reg- leringen också behöva uttrycka bl.a. att avskedade domare inte bör anlitas. Dagens system med långtgående möjligheter att anlita f.d. anställda lagfarna domare har såvitt känt inte missbrukats i den fak- tiska tillämpningen. Det finns enligt vår bedömning inte något in- tresse eller behov att skapa invecklade lagregler kring dessa frågor. Vi bedömer det mot denna bakgrund som tillräckligt Bör några bestämmelser som finns i förordning att i lag införa en regel som föreskriver att den som tidigare inne- haft anställning som lagfaren domare tillfälligt får förordnas att döma i samma utsträckning som när anställningen bestod. Formuleringen är avsedd att förstås på det sättet att en f.d. lag- faren domare dels kan förordnas att tjänstgöra i den domstol där vederbörande arbetade, dels kan ges förordnande att tjänst- göra i en annan domstol i samma utsträckning som han eller hon kunde förordnas när den tidigare anställningen bestod. Således bör med stöd av denna bestämmelse en f.d. hovrättsassessor kunna för- ordnas att tjänstgöra vid tingrätt, trots att behörighet att tjänstgöra i tingsrätt inte följer direkt av en anställning som hovrättsassessor. Om en bestämmelse med nu angivet innehåll görs tillämplig också för ersättare i de högsta domstolarna, skulle det innebära en utvidg- ning av den personkrets som där kan komma ifråga som ersättare. Den av oss föreslagna regeln skulle möjliggöra att justitieråd som avgått på andra sätt än med ålderspension kunde anlitas som er- sättare, något som inte är möjligt . När de nuvarande lag- bestämmelserna infördes, motiverades de på följande sätt. När det gäller frågan om vilka personer som skall kunna komma i fråga för tjänstgöring som ersättare bör enligt min mening endast justitieråd och regeringsråd som har avgått med ålderspension komma i fråga. Skälen för det är flera. Som framhållits i promemorian synes det med tanke på domstolarnas oberoende vara naturligt att begränsa kretsen av ersätt- are på ett sådant sätt att ersättarna normalt är aktuella för andra utnämningar eller förordnanden från statsmakternas sida. Det är också en fördel om ersättaren är så bekant med de särskilda rutiner som gäller i domstolen att arbetet fungerar lika smidigt som när en ordinarie ledamot sätts in (prop. 1990/91:66 s. 8). De refererade skälen skulle enligt vår bedömning lika väl kunna anföras till stöd för en motsvarande ordning i andra domstolar än de två högsta. Argumenten är vår mening inte så övertygande att de bör utgöra något hinder mot den utvidgning som följer om den av oss föreslagna regeln görs tillämplig också med avseende på de två högsta domstolarna. Den föreslagna bestämmelsen bör också göras tillämplig för spe- cialdomstolarna. Även vid dessa måste från tid till annan behov uppstå av att förordna tillfälliga domare, vilket bör kunna lösas på samma sätt som inom de allmänna domstolsslagen. Således föreslår vi att det ska införas en generell bestämmelse av innebörd att den som tidigare innehaft anställning som lagfaren Bör några bestämmelser som finns i förordning domare tillfälligt får förordnas att döma i samma utsträckning som när anställningen bestod. Vårt förslag: De regler om adjungerade ledamöter som finns i domstolsinstruktionerna ska huvudsakligen föras in i lagen om domstolar och domare. Regler ska finnas för respektive in- stans, eftersom reglerna om adjungerade ledamöter fyller olika funktion i olika domstolar. Det är möjligt för tingsrätt, hovrätt, kammarrätt och Patentbesvärsrätten att förordna adjungerade ledamöter. Reglerna om adjungerade ledamöter fyller delvis olika funktioner i olika domstolar. I tingsrätt är tanken med adjunktion i första hand att rätten ska tillföras särskild kompetens. I hovrätt och kammarrätt fyller adjunktionen dessutom funktionen att personer med ett potentiellt intresse för domaryrket den vägen kan beredas tillfälle att pröva på yrket. Vi har mot denna bakgrund kommit till slutsatsen att möjlig- heten att adjungera lagfarna ledamöter inte bör behandlas gemen- samt för samtliga domstolar. I stället bör de särregleras för varje in- stans. Enligt vår mening är dagens regler kring adjungerade ledamöter huvudsakligen välavvägda. Det har visserligen diskuterats hur lämpligt det är att adjungerade ledamöter dömer i mål där deras normala arbetsgivare är part, men den frågan bör även i fortsättningen kunna lösas genom domstolspraxis (se exempelvis RÅ 2009:8 och Högsta förvaltningsdomstolens beslut i mål nr 6002-10). Dagens regler om adjungerade ledamöter är förhållandevis in- gående. I bestämmelserna räknas de personkategorier som kan anlitas upp (se 23 § tingsrättsinstruktionen, 44 § hovrättsinstruk- tionen, 44 § kammarrättsinstruktionen och 18 a § instruktionen för Patentbesvärsrätten). Att föra in dessa detaljerade regler i lagen om domstolar och domare är i sig inte särskilt tilltalande. Vi har därför övervägt om det inte skulle vara möjligt att på lagnivå endast föra in relativt allmänt hållna bestämmelser och låta de mer detaljerade uppräkningarna framgå av domstolsinstruktionerna. Med en sådan lösning skulle dock lagreglerna bli så innehållslösa att den egentliga Bör några bestämmelser som finns i förordning normgivningen skulle ske i förordning. Med hänsyn till att frågan enligt vår mening hör till det obligatoriska lagområdet, bör norm- givningen inte ske på det sättet. Vi har därför utformat vårt förslag på så sätt att de uppräkningar som sker i domstolsinstruk- tionerna väsentligen förts in i lagen om domstolar och domare. Vi har dock inte föreslagit av de delar av förordningsbestämmel- serna som avser ordinarie domare i annan domstol respektive f.d. anställda lagfarna domare lagfästs. De frågorna regleras av de bestäm- melser som vi föreslagit i avsnitten 6.4.3 och 6.4.5. Beträffande adjungerade ledamöter i tingsrätt föreskriver 23 § andra stycket tingsrättsinstruktionen att en sådan inte kan vara rättens ordförande. Som kommer att framgå av avsnitt 6.4.9 före- slår vi att en bestämmelse som huvudsakligen motsvarar nuvarande 22 § tingsrättsinstruktionen förs in i . Om så sker behöver det inte finnas någon särskild föreskrift om att en adjungerad ledamot inte får vara rättens ordförande. 6.4.7Lagfarna tjänstemän (sekreterare) i Arbetsdomstolen Vårt förslag: Vilken domarbehörighet som kan tillkomma lagfarna tjänstemän (sekreterare) i Arbetsdomstolen ska genomgående framgå av bestämmelser i lag. Som angetts i redogörelsen för gällande rätt finns det i Arbetsdom- stolen lagfarna tjänstemän som kan anförtros vissa dömande upp- gifter. Dessa tjänstemän benämns sekreterare. Att sekreterarna kan utföra vissa dömande uppgifter följer redan av lagen om rättegången i arbetstvister. Enligt 3 kap. 8 § andra stycket får en sekreterare förordnas att enligt ordförandes uppdrag ut- föra vissa mindre ingripande domaruppgifter som att hänvisa mål till behörig tingsrätt och döma ut vite, men också att meddela tred- skodom, stadfästa förlikning samt meddela dom över yrkande som medgivits eller eftergivits. En på angivet sätt förordnad sekreterare får också ingå i Arbetsdomstolens sammansättning som lagfaren ledamot i situa- tioner där tre lagfarna ledamöter ingår i rätten. Att så är fallet fram- går emellertid inte av lag, utan av instruktionen för Arbetsdom- stolen (6 a §). Bör några bestämmelser som finns i förordning I linje med våra tidigare överväganden ligger att denna betydande utvidgning av domarbehörigheten inte bör ha sin grund endast i förordning. Möjligheten till sådant förordnande bör i stället framgå av lag. Detta kan ske genom att sista ledet i 6 a § instruktionen för Arbetsdomstolen förs in som ett nytt stycke i 3 kap. 8 § lagen om rättegången i arbetstvister. 6.4.8Andra tillfälligt förordnade domare Vårt förslag: Det ska av lagen om domstolar och domare framgå att regeringen får besluta om tillfälligt förordnande av domare i tingsrätt, hovrätt, förvaltningsrätt och kammarrätt. Ansöknings- förfarandet ska vara detsamma som vid anställning av ordinarie domare. För de tillfälliga domaranställningar som beslutats av reger- ingen ska samma behörighetsregler gälla som för anställning som ordinarie domare. Tingsrätt och förvaltningsrätt ska som tillfällig domare kunna förordna den som tjänstgjort som lagfaren domare i överrätt. Vår bedömning: Det bör inte i lag finnas några tidsgränser för hur långa förordnanden som en domstol själv kan besluta om. Vi har tidigare diskuterat olika grupper av icke ordinarie lagfarna domare. Härtill bör övervägas hur andra tillfälliga domare än de redan nämnda bör kunna anlitas . Sådana tillfälliga domare hanteras i domstolsinstruktionernas bestämmelser om vikarier. Hur sådana vikarier anlitas beror dels på vilken befattning det rör sig om, dels hur vikariatet beräknas vara. Frågan är endast aktuell för de första och andra instanserna inom de allmänna domstolsslagen. Reglerna för tingsrätt och förvaltnings- rätt motsvarar varandra, liksom reglerna för hovrätt och kammar- rätt. Vad beträffar hovrätterna och kammarrätterna är den nuvarande regleringen förhållandevis enkel. Vikarie för eller vice ord- förande anställs genom beslut av regeringen, efter förslag av , om vikariatet beräknas vara . Bör några bestämmelser som finns i förordning om en eller vice ordförande ska anställas för en begränsad tid för något annat än vikariatsändamål. Vid anställning av ersättare eller vikarie för överrättslagman eller vice ordförande än får överrätten själv fatta be- slutet, men kan då endast anlita ett hovrättsråd respektive kammar- rättsråd. Varken domstolen själv eller regeringen kan enligt de nuvarande reglerna anställa vikarie för hovrättsråd eller kammarrättsråd (tf. hovrättsråd respektive tf. kammarrättsråd), utan sådana vikariats- behov förutsätts väsentligen kunna täckas av assessorer. Vad beträffar tingsrätter och förvaltningsrätter är utgångspunkten att vikarie för och rådman utses av regeringen efter förslag av om vikariatet beräknas vara . Det- samma gäller om en sådan domare för något annat än vikariats- ändamål ska anställas för en begränsad tid. Vikarie för i underrätt eller för rådman kan anställas av domstolen om vikariatet beräknas vara än . För så- dant vikariat ska i första hand komma ifråga personer som är eller har varit ordinarie domare eller som är hovrätts- eller kammarrätts- assessor, dvs. innehar anställning som assessor. Om det inte finns någon med sådan behörighet att tillgå och om vikariatet beräknas vara endast får domstolen som vikarie för en rådman anställa även den som har varit ledamot eller fiskal i hovrätt eller kammarrätt eller som har utfört en hov- rätts- eller kammarrättsfiskals arbetsuppgifter. Vid sidan av vikarieförordnanden anges i 50 § tingsrättsinstruk- tionen och 43 § förvaltningsrättsinstruktionen att domstolen vid tillfällig arbetsanhopning får anställa den som är eller har varit ordi- narie domare eller som är eller har varit ledamot eller fiskal i hov- rätt eller kammarrätt eller som har utfört en överrättsfiskals arbetsuppgifter att för enstaka, kortvariga peri- oder utföra domaruppgifter i domstolen. De gällande reglerna drar en tydlig gräns mellan de till- fälliga anställningar som ska beslutas av regeringen efter förslag av och de anställningar som en domstol själv kan be- sluta om. En skillnad är att de tillfälliga domare som anställts genom beslut av regeringen jämställs med ordinarie domare i reglerna om rättens sammansättning (se om denna fråga avsnitt 6.4.9). För det fortsatta resonemanget är det värt att notera att i an- ställningsförfaranden som sker via och regeringen gäller inga andra behörighetsregler än dem som gäller för anställ- Bör några bestämmelser som finns i förordning ning som ordinarie domare, dvs. krav på juristutbildning, svenskt medborgarskap samt konkurs- och förvaltarfrihet. För de dom- stolsbeslutade anställningarna ställs dock – förutom för anställ- ningen som notarie – krav på yrkeserfarenhet av olika slag. Anled- ningen till dessa kompletterande krav får antas vara att säkerställa att de tillfälliga domarna har tillräcklig kompetens och erfarenhet. I ett ansökningsförfarande via torde kravet anses säkerställt av ansökningsförfarandet i sig. När det övervägs hur de framtida reglerna bör vara utformade uppkommer frågor om det även bör finnas tidsbegräns- ningar och kompletterande behörighetskrav för de nu diskuterade anställningarna. Ska det i lag finnas tidsbegränsningar för domstolsbeslutade förordnanden? Dagens bestämmelser om domstolsbeslutade förordnanden som med- för domarbehörighet har fler aspekter än genomgången ovan an- tyder. Exempelvis finns det inte några i författning angivna be- gränsningar av hur länge en överrätt kan förordna en assessor att tjänstgöra i underrätt eller för hur en lagfaren tjänsteman (sekreterare) kan anställas i Arbetsdomstolen. Bakom de i vissa bestämmelser intagna tidsbegränsningarna kan antas ligga flera syften. Ett syfte torde vara att försöka styra domstolarna till att besluta om förordnanden som är arbetsrättsligt godtagbara. Exempelvis kan dagens kopplingar i domstolsinstruktionerna till begreppen vikariat och tillfällig arbetsanhopning antas bero på att motsvarande be- grepp är giltiga skäl för tidsbegränsade anställningar (jfr 5 § lagen om anställningsskydd). Enligt vår mening finns en påtaglig risk att denna typ av partiell vägledning snarare stjälper än hjälper, efter- som vägledningen inte kan vara fullständig. Lagen om anställnings- skydd gäller för domstolarna oavsett om domstolsinstruktionerna innehåller sådana indirekta hänvisningar eller ej. Ett annat syfte med att uppställa tidsbegränsningar för domstols- beslutade förordnanden torde vara att säkerställa att man inte kring- går det formaliserade ansökningsförfarandet via och regeringen. Det syftet uppnås inte särskilt väl med dagens regler. En domstol kan besluta om flera efter varandra följande förord- nanden. Bör några bestämmelser som finns i förordning Ett tredje syfte förefaller vara att om en domare tillsatts i brist på bättre alternativ, ska förordnandet inte vara för långt. Sådana skäl verkar ligga bakom exempelvis bestämmelserna i 47 § tings- rättsinstruktionen femte stycket, 41 § femte stycket förvaltnings- rättsinstruktionen och 44 § hovrättsinstruktionen. Sådana regler är enligt vår mening svåra att försvara. Antingen är en person lämplig för uppdraget som domare, eller så är personen det inte. Parterna i varje enskilt mål har rätt att få sin sak prövad av lämpliga domare. Om det i en given situation inte finns någon lämplig domare till- gänglig är det, som vi tidigare nämnt, bättre att avgörandet får dröja än att en person som egentligen inte är lämplig att döma förordnas att ändå göra det. Som vi strax ska återkomma till föreslår vi att domstolarnas framtida möjlighet att förordna tillfälliga domare ska inskränkas till personer som har sådana erfarenheter att de erhållit tillräcklig insikt i domstolsarbete. Mot bakgrund av det föregående är det enligt vår mening inte självklart att det bör uppställas några för domstolarna särskilda begränsningar av den tid under vilken förordnanden får ges. Skäl kan anföras till stöd för att den nuvarande ettårsgränsen behålls även . I den mån det även ska upp- ställas sådana begränsningar får reglerna närmast ses som hand- lingsdirigerande i förhållande till de personer på domstol som be- slutar om förordnanden. Med hänsyn härtill bör eventuella sådana regler finnas i domstolsinstruktionerna och inte i lag. Anställningar beslutade av domstolen respektive regeringen Såvitt avser frågan om det för domstolsbeslutade anställningar bör gälla kompletterande behörighetskrav ansluter vi oss till den för- modade grundtanken bakom dagens regler. Med ett förordnande för en person att utöva domarmakt följer behörighet till synner- ligen ingripande myndighetsutövning. Om möjligheten att tilldela en person ett sådant förordnande ska kunna ligga i en enskild dom- stolschefs hand bör personkretsen som kan komma i fråga för för- ordnande vara snävare än vad som följer av de för domaranställning grundläggande behörighetskraven. Flertalet av de personer som normalt sett kommer ifråga för till- fälliga förordnanden som domare träffas av de förslag vi redogjort för i det föregående. brukar de som anlitas vara nuvarande och f.d. assessorer och ordinarie domare. För andra än dessa per- Bör några bestämmelser som finns i förordning soner bör de kompletterande behörighetsreglerna enligt vår mening vara mer begränsande än de är . Att någon tjänstgjort enstaka dagar som ledamot eller fiskal i överrätt innebär i sig inte att personen typiskt sett är lämplig att vara ensam lagfaren domare i underrätt. Det sagda gäller också för den som under sex månaders utfört hovrättsfiskals eller kammarrättsfiskals arbetsuppgifter. Vi föreslår därför att dagens möjligheter för tingsrätter och förvalt- ningsrätter att tilldela sådana personer en i princip oinskränkt domar- behörighet ska avskaffas (jfr nuvarande 47 § femte stycket och 41 § femte stycket förvaltningsrättsinstruktionen). Om emellertid en person tjänstgjort som lagfaren ledamot i över- rätt kan personen förväntas ha erhållit så- dan insikt i domstolsarbetet att han eller hon bör kunna förordnas som tillfällig domare av tingsrätt och förvaltningsrätt. Med en sådan lösning lagfästs en väg in i domaryrket för personer som varit verksamma som exempelvis åklagare eller advokater och som inte varit beredda eller motsvarat kraven för att direkt erhålla en anställning som ordinarie domare. Flera sådana personer har först adjungerat i överrätt för att sedan erhålla an- ställningar som domare i underrätt, först tillfälligt och sedan som ordinarie domare. Trots att vi föreslår vissa begränsningar av den personkrets ur vilken tingsrätter och förvaltningsrätter själva kan anställa tillfälliga domare, kan de personerna som faller utanför dessa begränsningar också komma ifråga för tillfälliga förordnanden som domare. Dagens möjlighet för regeringen att, efter beredning hos , besluta om tillfälliga anställningar som lagfaren domare i tingsrätt, hovrätt, förvaltningsrätt och kammarrätt bör finnas kvar även . I ett sådant anställningsförfarande bör, som , endast de grundläggande behörighetskraven gälla. Efter- som de av oss föreslagna reglerna om tillfälliga domare inte kopplats till något vikariebegrepp kan lagregleringen göras förhållandevis enkel. Möjligheten för regeringen att anställa tillfälliga domare i hov- rätt och kammarrätt bör inte som vara begränsad till lagmän respektive viceordförande, utan även innefatta anställning som tillfälliga råd (tf. hovrättsråd och tf. kammarrättsråd).