sou · GYB390 · 2011-01-01 00:00:00 — Bestäm- melsen är motiverad av att ekonomiska föreningar som är av sär- skilt stor betydelse från ekonomisk och social synpunkt, framför- allt med tanke på den betydelse de kan ha för arbetsmarknaden, ska vara skyldiga att ha verkställande direktör.8 I avsnitt 10.3.6 föreslår vi emellertid att skyldigheten att utse verkställande direktör av- skaffas och ersätts med en reglering som motsvarar aktiebolags- lagens bestämmelser för privata bolag, där det är frivilligt att utse verkställande direktör. Det gränsvärde som har bestämt om en ekonomisk förening är skyldig att ha verkställande direktör är därför inte relevant för bedömningen av om ekonomiska föreningar bör delas in i olika kategorier. Vissa ekonomiska föreningar är skyldiga att ha en särskilt kvali- ficerad revisor, nämligen en revisor som är auktoriserad revisor eller en godkänd revisor som har avlagt revisorsexamen. 7Däribland hög omsättning, stor balansomslutning och många anställda. 8Se Ds Ju 1976:11 s. 74 och prop. 1986/87:7 s. 66. vissa särskilda gränsvärden som anknyter till antalet anställda samt till föreningens balansomslutning och nettoomsättning. Dessa gräns- värden har valts för att anpassa svensk lagstiftning till bestämmelser i . Bestämmelserna är alltså inte utformade specifikt för de ekonomiska föreningarnas förhållanden och det fram- står knappast som särskilt ändamålsenligt att lägga dem till grund för en mer generell kategoriindelning av ekonomiska föreningar. Det gäller särskilt som gränsvärdena inte fångar upp sådana skill- nader mellan olika föreningar som verksamhetens art och syfte eller antalet medlemmar. Till detta kommer att det är enbart ett fåtal ekonomiska föreningar som hamnar ovanför dessa gränsvärden. I avsnitt 11.2 föreslår vi förändringar i bestämmelserna om revision av ekonomiska föreningar. Således behöver enligt vårt förslag endast de föreningar som uppfyller minst två av tre gränsvärden vara föremål för revision. Dessa gränsvärden är lägre än de nämnda gränsvärdena. Inte heller dessa gränsvärden tar emellertid hänsyn till föreningarnas specifika verksamhet och syfte, antalet medlemmar m.m. och de framstår alltså inte som särskilt lämpliga att lägga till grund för en mera generell kategoriindelning av de ekonomiska föreningarna. Vi har också övervägt om det borde gälla särskilda förenklade regler för föreningar med ett fåtal medlemmar, exempelvis föreningar med färre än tio medlemmar. En nackdel med en sådan lösning är att antalet medlemmar i en förening inte alltid är relevant för föreningens storlek. Exempelvis kan en ekonomisk förening som bedriver verksamhet i form av en s.k. bilpool ha ett stort antal med- lemmar men bedriva verksamhet som är av liten omfattning. Om- vänt kan en ekonomisk förening med ett fåtal medlemmar ha en mycket omfattande verksamhet. Behovet av särskilda regler kan därför inte bestämmas enbart med hänsyn till hur många med- lemmar föreningen har. Ytterligare faktorer måste beaktas, exem- pelvis den årliga omsättningen. Dessutom varierar vanligen antalet medlemmar i en förening under föreningens livslängd; även detta medför att medlemsantalet inte är lämpligt som en särskiljande faktor. Våra överväganden i dessa frågor utmynnar i slutsatsen att det för de ekonomiska föreningarna inte – lika lite som för aktiebolag – finns några naturliga gränsvärden avseende storlek, omsättning o.d. som lämpligen bör ligga till grund för en generell kategori- indelning av de ekonomiska föreningarna. En förening kan som nämnts vara liten i ett avseende men ha en omfattande verk- Vidare blir en uppdelning av föreningar utifrån storlek och omfattning av verksamheten med nödvändighet beroende av variabla faktorer, vilket skulle kunna medföra att en förening kommer att höra till än den ena, än den andra kategorin. Detta skulle inte vara någon lämplig lösning.9 Vi föreslår därför inte någon generell kate- goriuppdelning av ekonomiska föreningar utifrån storlek och verk- samhetens omfattning. Föreningslagen uppställer krav på att en ekonomisk förening ska bedriva ekonomisk verksamhet. Medlemmarna bestämmer själva arten av verksamheten och vad de har beslutat ska komma till uttryck i föreningens stadgar. En uppdelning av föreningar utifrån verksam- hetens art är därför mer förutsägbar och tydlig än en uppdelning grundad på variabla faktorer. Frågan är dock om en sådan uppdel- ning är ändamålsenlig i ett regelförenklingsperspektiv. Traditionellt har ekonomiska föreningar haft sin verksamhet inom lantbruk och dagligvaruhandel, där det har varit brukligt att dela upp föreningarna i producentkooperativ och konsument- kooperativ. Det har inte funnits något behov av att införa olika kategorier av föreningar i föreningslagen utifrån denna upp- delning. Däremot innehåller föreningslagen redan nu vissa bestäm- melser som delvis är anpassade efter konsumentföreningarnas och de lantbrukskooperativa föreningarnas särskilda behov. Som exempel kan nämnas att bestämmelserna i 1 kap. 1 § föreningslagen om medlemsfrämjande föreningar framförallt är motiverade av de för- ändringar som har skett bland konsumentkooperativa föreningar , se avsnitt 2.3.2. Vidare har möjligheten att skapa indi- viduellt kapital för medlemmarna genom s.k. insatsemission enligt 10 kap. 2 a § föreningslagen främst utnyttjats inom lantbruks- och skogsbrukskooperationen. Det är också efter önskemål från lant- brukskooperationen som det har införts bestämmelser i 5 kap. 4 § föreningslagen som gör det möjligt att registrera förlagsandelar hos en central värdepappersförvarare för att underlätta handeln med sådana andelar.10 Behovet av viss särreglering för dessa två former 9Jfr det ovan citerade uttalandet i förarbetena till aktiebolagslagen i samband med införandet av bolagskategorierna publika och privata aktiebolag (se prop. 1993/94:196 s. 75). 2006/07:112. av ekonomiska föreningar har alltså lösts genom införandet av all- männa regler i föreningslagen. Vid de kontakter som vi har haft med företrädare för de större organisationerna på området har det inte framkommit något som ger anledning att räkna med något ökat behov av att i lagen mer generellt dela upp föreningar i olika kategorier utifrån föreningens karaktär av producent- eller konsumentkooperativ. En särskild typ av ekonomisk förening är de s.k. arbetskoopera- tiven. Ett sådant kooperativ kan bedriva verksamhet med många olika inriktningar, exempelvis konsultverksamhet, barnomsorg, vård eller utbildning. Utmärkande för ett arbetskooperativ är att med- lemskapet har en särskilt stor betydelse för medlemmens ekonomi, eftersom medlemmen har sin anställning i föreningen och därmed vanligen är helt beroende av föreningen för sin försörjning. Detta skulle i och för sig kunna motivera en särreglering för just dessa ekonomiska föreningar. De särskilda behov som arbetskoopera- tiven har torde emellertid i allt väsentligt kunna tillgodoses genom allmänna regler (jfr ovan om t.ex. medlemsfrämjande föreningar). I ett avseende – i fråga om återbetalning av medlemsinsatser – föreslår vi visserligen särskilda regler för arbetskooperativ (se avsnitt 12.5.4). I övrigt kan vi emellertid inte se att det är motiverat med särregler för arbetskooperativ. Vi återkommer i avsnitt 17 till behovet av särskilda regler för ekonomiska föreningar som bedriver finansiell verksamhet. En typ av föreningar som, kan det hävdas, skulle kunna vara lämpad för särreglering är föreningar som har utpräglade sociala ändamål. En ekonomisk förening ska – som har redovisats – som huvudregel ha till ändamål att främja medlemmarnas ekonomiska intressen. Som framgår av avsnitt 2.3.6 förekommer det emellertid att föreningar även har andra ändamål, t.ex. främjandet av medlem- marnas sociala intressen. Dessa föreningar skiljer sig vanligen från andra ekonomiska föreningar på så sätt att strävan att åstadkomma ekonomisk nytta för medlemmarna är av mindre påtaglig betydelse. Det kan hävdas att det skulle vara ändamålsenligt med vissa sär- skilda regler för föreningar av detta slag (t.ex. regler motsvarande de som gäller för aktiebolag med särskild vinstutdelningsbegräns- ning) eller i vart fall att det för föreningar med utpräglade sociala ändamål borde gälla särskilda bestämmelser om användandet av föreningens överskott. Sådana särregler skulle framför allt ha den betydelsen att de tryggar att föreningen behåller sin sociala karak- tär och att överskottet inte förskingras för andra ändamål. Redan gällande lagstiftning ger emellertid ekonomiska föreningar möjlig- het att i stadgarna ta in bestämmelser om att föreningens överskott ska återinvesteras i rörelsen eller till viss del användas för annat än medlemmarnas ekonomiska nytta. I och för sig torde medlemmarna, om de är ense, kunna sätta sig över sådana stadgebestämmelser. Likväl framstår behovet av särskilda lagregler för detta slag av föreningar inte som särskilt stort. Enligt vår mening bör det därför inte införas någon särskild kategori av ekonomiska föreningar med utpräglade sociala ändamål. Det kan tilläggas att behovet av en sådan reglering sannolikt hade varit ett annat om det hade varit möjligt att inom en ekonomisk förenings ramar driva verksamhet där det är gynnandet av ett socialt intresse, i stället för främjandet av medlemmarnas ekonomiska intresse, som är det dominerande ändamålet. Såsom vi återkommer till i avsnitt 6.5 anser vi emellertid att den ekonomiska förenings- formen liksom bör vara förbehållen föreningar vars huvud- sakliga syfte är att främja medlemmarnas ekonomiska intresse. Som redan nämnts finns det vissa skillnader mellan föreningar där medlemmarna fattar beslut vid föreningsstämma och föreningar som har valt att tillämpa fullmäktigesystemet. Systemet med full- mäktige används framförallt i större ekonomiska föreningar. Denna omständighet kan synas tala för att användningen av fullmäktige skulle kunna ligga till grund för en avgränsning mellan olika kate- gorier av ekonomiska föreningar. Det är också medlemmarna själva som väljer om de vill tillämpa fullmäktigesystemet eller inte. En kategoriindelning av detta slag skulle därför, kan det hävdas, bli både tydlig och förutsägbar. Fullmäktigesystemet är emellertid främst ett sätt att på ett smidigt vis organisera beslutsfattandet i större föreningar. Att en förening tillämpar ett fullmäktigesystem behöver inte innebära att föreningens förhållanden i andra avseenden är sådana att en särreglering av föreningen är motiverad. Det är mot denna bakgrund tveksamt om det är lämpligt att använda förekomsten av fullmäktige för att mera generellt dela upp ekonomiska föreningar i olika kategorier. Vi före- slår därför inte heller en generell kategoriindelning av detta slag. En kategoriindelning utifrån medlemmarnas beslut? Som har framgått av avsnitt 5.3 utgår indelningen av aktiebolag i privata och publika aktiebolag från stiftarnas eget beslut. Lagen lämnar således fritt för stiftarna att själva bestämma om bolaget ska tillhöra den ena eller den andra kategorin. Det är också möjligt för aktieägarna att senare besluta om att byta bolagskategori. För stiftarna/aktieägarna kan valet av den ena eller andra kategorin ha fördelar av olika slag. Valet av den privata bolagskategorin innebär att bolaget slipper en del bestämmelser som kan uppfattas som administrativt betungande. Genom att i stället underkasta sig de strängare regler som gäller för publika aktiebolag kan stiftarna/aktie- ägarna sannolikt öka omvärldens förtroende för bolaget och där- igenom stärka dess anseende. Det är tänkbart att det även bland de ekonomiska föreningarna finns de som på liknande sätt skulle vilja underkasta sig ett striktare regelverk för att därigenom öka om- världens förtroende för föreningen. Är detta tillräcklig anledning att även för de ekonomiska föreningarnas del införa en kategori- indelning som grundar sig på föreningarnas eget val och alltså inte bestäms av sådana faktorer som t.ex. storlek, medlemsantal eller liknande? För att en sådan kategoriindelning ska vara ändamålsenlig krävs det att lagstiftaren också identifierar de regler som bör skilja sig åt mellan de båda kategorierna. De delar av regelverket som här skulle kunna vara av intresse är bl.a. reglerna om kapitalskydd samt reg- lerna om föreningens organisation. Man skulle t.ex. kunna tänka sig att det för den ena föreningskategorin, men inte för den andra, uppställdes krav på årliga avsättningar till reservfond eller särskilt strikta begränsningar för värdeöverföringar från föreningen. Man skulle också kunna tänka sig att det för den ena föreningskategorin, men inte för den andra, uppställdes särskilda krav på verkställande direktör eller revisor. En kategoriindelning av detta slag låter sig enligt vår mening i och för sig väl genomföras. Den skulle emellertid riskera att öka regelverkets komplexitet och minska dess överskådlighet. Den bör därför inte införas annat än om det finns goda skäl för ett sådant system. Enligt vår mening kan de fördelar som en kategori- indelning utifrån medlemmarnas eget beslut skulle ge lika väl upp- nås genom att föreningarna får möjlighet att i sina stadgar skräddarsy de lösningar som passar dem bäst. Det finns därför inte tillräckliga skäl att införa en kategoriindelning av det slag som finns i aktie- bolagslagen. Förslag: Det införs flera nya möjligheter för medlemmarna i ekonomiska föreningar att genom stadgebestämmelser själva reglera olika frågor, däribland regler om investerande medlemmar, revision, externt bedriven verksamhet och utbetalningar i sam- band med medlems avgång. Vi föreslår alltså ingen generell särreglering för olika typer av eko- nomiska föreningar. Den önskvärda ökade flexibiliteten bör i stället uppnås genom att det – i linje med våra direktiv – införs ett ökat antal dispositiva bestämmelser, bestämmelser som ger den enskilda ekonomiska föreningen ökade möjligheter att organisera sin verk- samhet på det sätt som passar den bäst. Sålunda föreslår vi att ekonomiska föreningar bör ges ökade möjligheter att bestämma över formen för den bedrivna verksam- heten. Enligt den nuvarande föreningslagen kan en ekonomisk förening bedriva sin verksamhet i föreningen, i ett helägt dotter- företag eller i ett delägt företag vars övriga delägare är kooperativa associationer (se 1 kap. 1 § fjärde stycket föreningslagen). Av skäl som redovisas närmare i avsnitt 6.6.1 föreslår vi att en ekonomisk förening i sina stadgar ska kunna ta in bestämmelser som medger att den även kan bedriva en stor del av sin verksamhet i andra före- tag än vad som är tillåtet , t.ex. i ett delägt bolag, vars övriga ägare inte är ekonomiska föreningar, eller i ett helt fristående före- tag. Vidare föreslår vi i avsnitt 11 att bestämmelserna om revision i ekonomiska föreningar ska vara dispositiva i mindre och medel- stora föreningar. Vi föreslår också regler om ett enklare slag av granskning, s.k. allmän granskning. Härigenom blir det möjligt för merparten av de ekonomiska föreningarna, nämligen de som har en verksamhet som inte överstiger de i lagen angivna gränsvärdena, att genom stadgebestämmelser välja den form av granskning av föreningens förhållanden som är anpassad för den enskilda föreningens behov. Vi föreslår också nya bestämmelser om s.k. investerande med- lemmar, se avsnitt 6.5.2. Genom dessa inrättas det en möjlighet för en ekonomisk förening att i stadgarna besluta att också den eller de som inte har för avsikt att delta i föreningens verksamhet kan antas som medlemmar i föreningen. I avsnitt 8.4.3 föreslår vi också vissa jämkningar i bestämmel- serna om medlemsinträde. Vi bedömer att dessa kommer att öka föreningens möjligheter att säga nej till nya medlemmar, om en ökning av medlemsantalet skulle innebära ekonomiska risker för föreningens verksamhet. I avsnitt 12.5.4 föreslår vi dessutom att vissa slag av föreningar (arbetskooperativ) ska kunna införa stadgebestämmelser om att avgående medlemmar ska kunna, med vissa begränsningar, få ut sin andel i föreningens fria egna kapital. En sådan ordning förväntas bl.a. öka medlemmars investeringsvilja i föreningen. gäller en oskriven princip om samtliga medlemmars samtycke. Innebörden i denna är att sådana bestämmelser i lagen som är uppställda enbart till medlemmarnas skydd får frångås om samtliga berörda medlemmar samtycker till det. Som en följd av detta har i synnerhet medlemmarna i mindre föreningar möjlighet att organisera beslutsfattande m.m. på ett informellt sätt; principen innebär ju att sådana i lagen intagna formaliaregler som är upp- ställda enbart till medlemmarnas skydd inte behöver iakttas om samtliga berörda medlemmar godtar det. Vi föreslår att principen tas in i lagtexten (se 1 kap. 2 § i förslaget till ny föreningslag). Prin- cipen kommer därmed att synliggöras bättre än . 6Grunddragen hos en ekonomisk förening I detta avsnitt behandlar vi olika grundläggande frågor kring be- greppet ekonomisk förening, i synnerhet vilka villkor som måste vara uppfyllda för att en association ska kunna godtas som en eko- nomisk förening. I utredningsdirektiven omnämns särskilt frågorna om utform- ningen av det s.k. kooperativa kravet och det s.k. huvudsaklighets- kriteriet. Men i uppdraget ingår även att se över lagens krav på att ändamålet med en ekonomisk förenings verksamhet ska vara att främja medlemmarnas ekonomiska intressen och att överväga om definitionen av ekonomisk förening också i övrigt är ändamåls- enligt utformad. Enligt direktiven ska vi även överväga om möjligheterna för ekonomiska föreningar att bedriva kooperativ verksamhet i delägda företag bör utvidgas. Vi ska dessutom ta ställning till om det bör införas en möjlighet för föreningar att ha s.k. investerande med- lemmar. 6.2Föreningslagens definition av ekonomisk förening 6.2.1Allmänt om definitionen av ekonomisk förening Av 1 kap. 1 § föreningslagen framgår att en ekonomisk förening är en association som har till ändamål att främja medlemmarnas eko- nomiska intressen genom ekonomisk verksamhet. Detta ska ske genom att medlemmarna deltar i verksamheten som konsumenter Grunddragen hos en ekonomisk förening eller andra användare, som leverantörer, med egen arbetsinsats, genom att använda föreningens tjänster, eller på annat liknande sätt. Utmärkande för den ekonomiska föreningen är således att föreningen ska bedriva ekonomisk verksamhet som medlemmarna på något sätt ska delta i. Föreningens ändamål ska vara att främja medlemmarnas ekonomi. Lagtexten klargör inte om en förening, som uppfyller dessa kriterier, även kan bedriva annan verksamhet. Av förarbeten, doktrin och rättspraxis framgår emellertid att det i detta avseende gäller ett huvudsaklighetskriterium; verksamheten kan ha andra inslag utan att sammanslutningen för den skull för- lorar karaktären av ekonomisk förening under förutsättning att associationen huvudsakligen framträder som en ekonomisk förening. 6.2.2Medlemmarnas deltagande i verksamheten – det kooperativa kravet Kravet på att medlemmarna ska delta i föreningens verksamhet brukar kallas det kooperativa kravet. Det infördes genom föreningslag, i syfte att tydliggöra skillnaden mellan aktiebolag och ekonomiska föreningar. I förarbetena uttalades då att kravet inne- bär att medlemmarna på ett positivt sätt ska vara engagerade i verk- samheten som sådan. Det sades vidare att medlemmarnas deltag- ande inte får vara inskränkt till att åtnjuta avkastning på kapital som hade satts in i företaget.1 Det kooperativa kravet innebär således att föreningens medlemmar inte endast ska vara föreningens ägare, utan de förutsätts också delta i föreningens verksamhet. Medlemmarna kan därför sägas ha dubbla roller i föreningen och agerar dels som ägare, dels som nytt- jare av föreningens tjänster. I de konsumentkooperativa föreningarna, exempelvis inom daglig- varuhandeln och oljekooperationen, deltar medlemmarna såsom konsumenter av de varor som föreningarna säljer. I de producent- kooperativa föreningarna, dit lantbrukskooperationen traditionellt räknas, agerar medlemmarna genom att leverera råvaror eller andra produkter till föreningarna för försäljning eller förädling. Medlem- marna kan även använda verksamheten för inköp av produkter till sin egen näringsverksamhet. I ett arbetskooperativ, exempelvis en personalägd förskola, deltar medlemmarna med sin arbetsinsats. 1 Se prop. 1951:34 s. 78 f. Grunddragen hos en ekonomisk förening Det är i synnerhet det kooperativa kravet som gör att den ekonomiska föreningen i rättsligt hänseende skiljer sig tydligt från aktiebolaget. Aktiebolagslagen ställer inte något krav på att en aktie- ägare ska delta i bolagets verksamhet annat än med sin kapitalinsats; föreningslagen, å andra sidan, godtar inte medlemskap som inskränker sig till en kapitalinvestering i verksamheten. Medlemmarna måste ha för avsikt att delta, mer eller mindre frekvent, i föreningens verk- samhet. Det åligger styrelsen att vid en presumtiv medlems an- sökan ta ställning till om denne kan förväntas delta i föreningsverk- samheten. Om så inte bedöms vara fallet, ska medlemskap nekas. 6.2.3Ekonomisk verksamhet – verksamhetskravet En ekonomisk förening ska bedriva ekonomisk verksamhet av något slag (det s.k. verksamhetskravet). Därmed avses att verksamheten ska vara kommersiell, industriell, finansiell eller på annat sätt affärs- mässigt organiserad.2 Begreppet ekonomisk verksamhet har ungefär samma innebörd som begreppet näringsverksamhet men vissa skillnader mellan begreppen kan urskiljas (se närmare nedan).3 I registreringspraxis har begreppet ekonomisk verksamhet kommit att tolkas relativt extensivt. En förening som har till ändamål att främja sina medlemmars ekonomi men gör detta utan att bedriva ekonomisk verksamhet kan inte registreras som en ekonomisk förening. Den utgör i stället en ideell förening. Så är fallet med exempelvis fackföreningar, arbets- givarorganisationer och hyresgästföreningar. Närmare om begreppet näringsverksamhet Begreppet näringsverksamhet förekommer inom skilda rättsområden, såsom bl.a. redovisningslagstiftningen, civilrätten och skatterätten. I den numera upphävda bokföringslagen (1976:125; bokföringslag) användes begreppet näringsidkare för att i visst avseende avgränsa kretsen bokföringsskyldiga. Begreppet omfattade varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt bedrev verksam- het av ekonomisk art. Något krav på att verksamheten skulle be- drivas i vinstsyfte uppställdes inte och begreppet var därför vidare 2Se SOU 1949:17 s. 73. 3Se S. , Nials Svensk associationsrätt i huvuddrag, 9 uppl., s. 41. Grunddragen hos en ekonomisk förening än det skatterättsliga rörelsebegreppet. I den nu gällande bok- föringslagen (1999:1078) har näringsidkare i stället innebörden den som bedriver näringsverksamhet. I förarbetena kommenteras detta på följande sätt (se prop. 1998/99:130 del 1 s. 381): Uttrycket näringsverksamhet är avsett att ha väsentligen den inne- börd som motsvarar begreppet näringsidkare i gällande rätt. Begreppet skall fattas i vidsträckt mening, såsom är fallet i t.ex. konsu- mentköplagen (1990:932). Det innebär att näringsverksamhet skall anses omfatta all verksamhet som är av ekonomisk natur och av sådan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig (se prop. 1989/90:89 s. 60). // Verksamhetens omfattning har inte någon avgörande be- tydelse för bokföringsskyldigheten. En hantverkare som driver sin verk- samhet i liten skala blir ändå bokföringsskyldig, om det yrkesmässiga momentet är uppfyllt. Kravet på yrkesmässighet innebär å andra sidan att den som vid sidan av sin egentliga sysselsättning åtar sig smärre hantverkssysslor för annans räkning som regel inte kan anses bedriva näringsverksamhet.// Andra omständigheter som kan vägas in i bedömningen av om en person är bokföringsskyldig är omsättnings- hastigheten på försålda varor eller tjänster och förekomsten av om- kostnader i verksamheten. En helhetsbedömning måste alltså ske i det enskilda fallet.