sou · GZB361 · 2011-09-29 00:00:00 — Flera av de intervjuade i den irländska utredningen uppgav sig vara arbetsnarkomaner delvis som ett sätt att undkomma sina minnen från barndomen. Egenföretagande angavs som ett sätt att slippa vara anställd, vara underställd en chef och att själv få bestämma över sitt arbetsliv.19 av de intervjuade hade genomgått den första delen av den grundläggande skolan. hade gått fortsättningsdelen av den grundläggande skolan. I är det som har fullgjord folk- eller grundskola. hade studerat på högre nivå20 Motsvarande siffra i utredningen är . Likheterna mellan de svenska och de irländska resultaten gäller även den psykiska ohälsan. av de irländska informanterna sade sig ha en dålig psykisk hälsa. uppgav att de led av bristande tillit, att de led av depressioner, att de hade behövt psykiatrisk vård, att de hade självmordstankar eller hade gjort självmordsförsök. av informanterna hade uppgivit problem med alkoholmissbruk.21 De svenska resultaten inom dessa områden stämmer väl överens med de irländska. 19CICA Report Vol III, s. 207, s. 214. 20CICA Report Vol III, s. 207, s 215. 21CICA Report Vol III, s 207, s 225. Hur har det gått senare i livet? – om konsekvenser i vuxenlivet Likheterna när det gäller konsekvenser av vanvård gäller också resultaten från . gjordes en studie av skillnader i vuxenlivet mellan barn som hade blivit tagna från sina familjer som barn och dem som hade bott kvar hos sina familjer. De som hade flyttats hade lägre skolutbildning, svårare att slå sig till ro på ett ställe, svårare för att ha en stabil och förtrolig rela- tion med en partner, hade oftare blivit tagna av polisen, var i högre utsträckning alienerad från den aboriginska kulturen och samhället, hade i högre grad använt droger och uppgav sämre hälsa än de som hade bott kvar hos sina familjer. Däremot såg man inga skillnader mellan de två grupperna när det gällde arbete och inkomst.22 – om konsekvenser i vuxenlivet I en artikel utgiven refererar författarna till en rapport från 199124 i vilken det framgick att 2/3 av de ungdomar som lämnade det kanadensiska inte hade gått vidare till high school (den avslutande delen av den obligatoriska skolgången). hade inte någon arbetslivserfarenhet. hade blivit diagnostiserade som emotionellt störda. hade drogproblem och av de unga kvinnorna var gravida. I en uppföljande studie undersökte man hur situationen såg ut för personer som 2 ½–hade lämnat ett fosterhem. av dem hade fullgjord skolgång. Mindre än hälften av dem hade arbete. av kvinnorna hade fött barn och av dem var självförsörjande. Det finns således samstämmighet också mellan svenska och kanadensiska resultat. Human Rights and Equal Opportunity Commission & Wilkie, , Bringing Them Home: Report of the National Inquiry into the Separation of Aboriginal and Torres Strait from their Families, Human Rights and Equal Opportunity Commission, , 1997. 23First , Volume 3, Number 2, 2007 Special Issue, pp 75-83. Hur har det gått senare i livet? Berättelserna och tankarna om barndomens betydelse för det vuxna livet varierar kraftigt i utredningen. Någon hävdar att tre månaders placering på ett barnhem, då föräldrarna skiljde sig, kom att få avgö- rande negativ betydelse för de framtida kontakterna med de biolo- giska syskonen. En annan berättar om att åtta olika fosterhemsplaceringar med ständiga uppbrott och en ofullständig skolgång spelade mindre roll, eftersom den sista fosterhemplaceringen blev bra och livsavgörande i positiv mening. Några berättar att placeringarna gett dem en stark livsvilja, överlevnadsförmåga och en inre kraft, som andra berättat att placeringarna inneburit ett livslångt lidande, missbruk, bristande självkänsla och socialt utanförskap. I utredningar utomlands talas om loss of opportunity, i meningen förlorade möjligheter. Det är något som också de inter- vjuade i redogjort för, förlorade möjligheter till utbildning, arbete och inkomst. Det vuxna livet har för många handlat om stängda dörrar till de flesta av livets arenor. Många uppger att de visserligen rent fysiskt har överlevt vanvår- den i barndomen, men att de inte överlevt särskilt väl i psykisk mening. Oavsett hur vanvården och övergreppen såg ut pekar många på att den skam och förödmjukelse som följde i spåren orsakade det största lidandet. I slutet av varje intervju frågade vi vad som var det värsta. Svaret blev ofta; att aldrig upplevt sig ha blivit älskad och uppskattad, eller att inte ha fått någon känslomässig närhet. I stället har man anklagat sig själv för att ha orsakat vanvården. Man har förlamats av att man inte förtjänade något annat. Den skam och den sorg som detta har inneburit har för många varit det värsta. En relativt sett kortvarig placering som inte har dominerats av fysiska eller sexuella övergrepp, kan därför ha inneburit ett livs- långt lidande med förödande konsekvenser för vuxenlivet. Hur har det gått senare i livet? Överlevnadsstrategier skiljer sig åt Människors olika överlevnadsstrategier skiljer sig åt och varje livs- öde är komplext. Hur paradoxalt det än kan låta går det inte att hävda att en person som blev vanvårdad under sin placering i den sociala barnavården också skulle vara dömd till ett sämre liv i psykosocial eller ekonomisk mening. Risken är större, men den är inte lagbunden. Därför finns det anledning att reflektera över att så många, trots den vanvård, det svek och det lidande de utsattes för som barn, ändå har klarat ett vuxenliv med olika mått av framgång. under intervjuarbetet har vi haft anledning att imponeras och gripas av enskilda människors överlevnadsförmåga, självinsikt och hållning. 8Intervjuns betydelse för den intervjuade Att en gång för alla definiera intervjuns betydelse låter sig förstås inte göras, varken på individnivå för den enskilda intervjupersonen eller på gruppnivå för hela gruppen intervjuade i vanvårdsutred- ningen. Intervjuernas betydelse för intervjupersonerna kan inte diskute- ras isolerade från det sammanhang i vilket de genomförts, därför att erfarenheterna av att bli intervjuad i är del i en process. Den initierades när intervjupersonen tog kontakt med utredningen, för somliga långt och för vissa fortsätter processen långt efter att intervjun är avslutad. Intervjutillfället är att betrakta som en station på den resa som intervjupersonerna påbörjat när de valde att delta i Vanvårdsutred- ningen. Upplevelserna av intervjun i sig och intervjusituationen är sam- mansatta och komplexa såväl inom varje enskild intervjuperson som mellan olika intervjupersoner och förändras dessutom . En känsla av att äntligen få sätta punkt, att få vända blad och gå vidare kan vara intensiv och högst påtaglig i direkt anslutning till intervjun för att sedan klinga av och övergå i unge- fär samma som förut. Detta kapitel innehåller en sammanfattning av svaren på en enkät som genomförts i utredningens regi. Samtliga intervjuperso- ner har tillfrågats om vilken betydelse intervjun haft för dem på ett personligt plan. Därefter diskuteras ett antal aspekter som kan ha haft betydelse för på vilket sätt upplevelsen av att ha blivit intervjuad kan variera från individ till individ. Resonemanget baseras huvudsakligen på utredningssekretariatets erfarenheter från över niohundra genom- förda intervjuer och den dokumentation som upprättats. Intervjuns betydelse för den intervjuade Kapitlet innehåller också en kort beskrivning av lärdomarna från intervjuer i liknande utredningar i andra länder och avslutas med en sammanfattning och förslag. För att få information om hur de intervjuade själva upplevde inter- vjun och hur de har sett på den i efterhand sände vi en enkät till alla som intervjuats . Ett oväntat stort antal, 658 personer, svarade på enkäten. Det är , vilket är anmärk- ningsvärt högt för den här typen av undersökningar. Enkäten innehöll följande frågor: 1.Hur skulle du sammanfatta din upplevelse av att ha blivit inter- vjuad i utredningen om vanvård ? 2.Vad har det betytt för dig att ha blivit intervjuad i vanvårdsutredningen? 3.Har du använt dig av stödsamtal hos förbundet ? 4.Hade du någon nytta av stödsamtalen? 5.Dina egna synpunkter och kommentarer 8.1.1Upplevelsen av att ha blivit intervjuad På första frågan: Hur skulle du sammanfatta din upplevelse av att ha blivit intervjuad av utredningen om vanvård?, fanns fyra svarsalter- nativ: dåligt, mindre bra, bra och mycket bra. (611 personer) ansåg att det varit bra eller mycket bra att delta. 13 personer () ansåg att det hade varit dåligt och 29 personer (4,) ansåg att det hade varit mindre vik- tigt för dem att delta i utredningen. 4 personer valde att inte besvara frågan. Intervjuns betydelse för den intervjuade Människor har hanterat sina svåra upplevelser på olika sätt. Att delta i intervjun har för flera inneburit att konflikter, som varit begravda , har framträtt i nytt ljus. Minnen av människor som har svikit och övergivit och som kanske är i livet men som har hållits på distans, har plötsligt kommit närmre. Tankar och känslor som man inte umgåtts med på länge har gjort sig påminda på nytt. Många har pratat med anhöriga och vänner om vad man varit med om eller deltagit i olika psykoterapiformer. Andra har skrivit, allt från dagböcker till tidningsartiklar, dikter, noveller, pjäser, medverkat i antologier, skrivit egna romaner. Några har medverkat i radio och TV-program, blivit intervjuade i tidningar, deltagit i debatter, rest runt och hållit föredrag om sina upplevelser, varit föreningsaktiva, deltagit i självhjälpsgrupper eller själva erbjudit stöd för andra drabbade. Sådant gör förstås också avtryck i intervjusituationen. Minnen av svåra upplevelser, tankar och känslor finns färdigformulerade och beskrivs sakligt och oaffekterat av en del, andra hamnar ohjälpligt i tillstånd av vanmakt och förtvivlan oavsett hur välfor- mulerad och bearbetad man förefaller vara. 8.1.2Vilken betydelse har intervjun haft? Andra frågan: Vad har det betytt för dig att ha blivit intervjuad i vanvårdsutredningen?, var en öppen fråga utan några givna svarsal- ternativ och besvarades av (641 personer). Många () beskriver hur viktigt det har varit att bli sedd och lyssnad på, trodd och respekterad. Att jag fick känna människovärde, lätta den tunga bördan från mitt hjärta, fysiskt och psykiskt. Att någon ville lyssna och ta mig på allvar. För jag kände att allt kom närmre ju äldre jag blev. Kännedom om att vi är många, att jag inte är ensam har hjälpt. Att få tala om, att det inte var oss det var fel på. 69 personer () kommenterar sin önskan att delta för att kunna bidra till att den vanvård de själva varit utsatta för inte ska upprepas. Intervjuns betydelse för den intervjuade Önskar att det kan leda till att barn ej råkar så illa ut som jag och att det blir mer insyn när barn flyttas på. (lyssna på barnen mer). Känslan av att ha fått upprättelse kommenteras av 90 personer () Exempelvis: Det känns som en otroligt viktig milstolpe i mitt liv, kanske den vikti- gaste faktiskt. Själva intervjun och möjligheten att få berätta – innebar en upprättelse i sig själv. Intervjun har betytt att jag på något vis fått upprättelse, samt att jag hade modet at ta min historia ända upp till . Att efter intervjun ha möjlighet att gå vidare, göra ett avslut, bli av med skam- och skuldkänslor, kunna läkas har kommenterats av 121 personer (). En oerhört nödvändig process som sattes igång och bland annat befriat mig från ett långvarigt missbruk. Livet har blivit lättare att leva. Hämndtankar och aggressioner har minskat betydligt sen jag var hos er, ser ljusare . Har varit bra för mina fobier, har kunnat åka hiss , Hurra! 114 personer () har kommenterat hur svårt och smärt- samt det har varit att bli intervjuad. Svåra minnen och känslor har väckts upp. Det har betytt enormt mycket att några har orkat lyssna på min äckliga berättelsemen det har också rivit upp över djupa sår, som jag kämpat med att förtränga. Man har blivit tvungen att uppleva allt en gång till, samma känsla av maktlöshet kommer över en igen. Ett mindre antal, sammanlagt 24 personer () anser att det har varit direkt dåligt för dem att medverka. Ingenting alls faktiskt. Mitt liv är som det alltid har sett ut förutom mera ångest och mörkare tankar. Ej någonting, är mycket besviken, intervjun gav ingenting. Jag fick istället mina sår upprivna. Intervjuns betydelse för den intervjuade Jag ångrar att jag började rota i mitt förflutna för jag mår fruktansvärt dåligt efter det. Jag tycker det är svårare att leva , med vetskapen att om att myndigheterna kände till hur jag levde som barn. Många har behövt leta efter orden och minnena under intervjun, en del har invaderats av starka känslor som man antingen var helt oförberedd inför eller visste skulle komma. Det har handlat om känslor av ilska, sorg övergivenhet, förtvivlan, smärta och illamå- ende. Det har därför också hänt att intervjupersoner har behövt kräkas under intervjun. Förvånansvärt många konstaterar dock efter intervjun att Det gick ju bra det här, det var ju inte så farligt, jag som hade oroat mig så. Man känner sig lättad. Själva intervjun ger i princip inga möjligheter till vare sig kon- fliktlösning eller traumabearbetning. Men den har ändå visat sig kunna vara ett incitament för att gå vidare. Just därför har erbju- dandet om stödsamtal i regi efter intervjun för många inneburit en användbar möjlighet att ta sig vidare. 8.1.3Har du använt dig av stödsamtal? Svaren på den tredje frågan: Har du använt dig av stödsamtal hos förbundet ?, visade att 237 personer av 652 (36,) hade använt sig av erbjudandet om stödsamtal. Erbjudandet gällde 8 stödsamtal. Det framgår inte av enkätsvaren hur många samtal man använt sig av. Några (10 personer) uppger att de ångrar att de inte använt sig av denna möjlighet. Hade du någon nytta av stödsamtalen? Fjärde frågan: Hade du någon nytta av stödsamtalen?, innehöll fyra svarsalternativ: Nej, Liten nytta, Ganska stor nytta, Stor nytta. Drygt hälften () av de som utnyttjat erbjudande om stödsamtal uppgav att de hade haft ganska stor eller stor nytta av samtalen. Intervjuns betydelse för den intervjuade hjälp med att hantera upprivna känslor, men också att se negativa mönster som vuxen som är en följd av barndomen. Vilket har innebu- rit förändringar i min vardag. att äntligen förstå varför och på äldre dar få ett lugn över allt. Att även fått upprättelse har betytt mycket. Det var bra att få stödsamtalen – det hjälpte mig att bearbeta arkivma- terialet som jag fick ta del av. 51 personer (21,) ansåg att samtalen hade varit till liten nytta. Jag fick bekräftat det jag redan visste själv, att jag skulle behöva, gå i samtal resten av mitt liv. 44 personer av de 237 som använt sig av stödsamtalen (18,6 pro- cent), uppgav att samtalen inte hade varit till någon nytta. Orkade inte att någon rev i min barndom/ och så var det en man som jag ej kände förtroende för/fanns ingen kemi oss emellan. Jag var där en gång men hon satt bara och glodde ut mig och det har jag upplevt så i min barndom innan jag fick mig en dag- sedel. Det var det sämsta jag varit på, dom kunde inte sitt jobb. Kommentar – att sätta ord på sina minnen Har intervjupersonen genomgått psykoterapeutisk behandling och beretts möjlighet att i en förtroendefull atmosfär beskriva minnen av smärtsamma upplevelser, fått hjälp med att förstå innebörden av vad man varit med om och hur det går att handskas med detta, blir berättandet under intervjun förstås något annat än för den som aldrig med uttalade ord beskrivit sina svåra upplevelser. Det har visat sig att just det talade ordet kan få en alldeles speci- ell betydelse i dessa sammanhang. Det är som om själva det ljudliga benämnandet bidrar till att göra det upplevda verkligt. Barn har en tendens att utifrån sin föreställningsvärld tänka att det som inte syns eller hörs, finns inte, om jag ingenting säger, så finns det inte, så har det aldrig hänt. Intervjuns betydelse för den intervjuade kan leva vidare genom livet och utveckla sig till ett sätt att överleva. Konkret har detta i intervjusituationen inneburit att intervju- personer endast i skrift har kunnat förmedla vad de har varit utsatta för. Det har hänt att intervjupersoner sett till att ha papper och penna inom räckhåll och när något inte kunde benämnas har man hållit upp en lapp framför utredarna där det till exempel kunde stå sexuella övergrepp. Tänker vi att själva benämnandet av övergrepp, misshandel och annan vanvård bidrar till att göra dessa upplevelser verkligare än vad de tidigare varit blir konsekvensen att de personer som inter- vjuats av vanvårdsutredningen delvis lever med en annan verklighet efter intervjun än innan. Det kan vara en verklighet som man behöver hjälp med att tolka och göra begriplig och som kanske rymmer ännu fler frågor än tidigare och som kanske kan komma att utgöra ett incitament för förändringar. Kanske inte för att sätta punkt som flera uttrycker det, utan för att komma vidare. 8.1.4Intervjupersonernas synpunkter och kommentarer I svaren på sista frågan: Dina egna synpunkter och kommentarer, återkommer bland annat förhoppningar om att man medverkat till att förebygga framtida övergrepp och misshandel. Flera svar knyter an till vad man svarat på de tidigare frågorna och utgör fortsatta resonemang och kommentarer till dessa. Här återfinns också från 77 personer (11,) förhoppningar om upprättelse i form av en framtida ursäkt och ekonomisk kompensation. Jag har gått i terapi på grund av min svåra och traumatiska barndom och är sjukpensionär. Att bli överlämnad till samhälls- vård för att bli skyddad men istället vanvårdad och utsatt för vanvård är ett stort svek av samhället. Jag ser gärna att ersättningen kommer att gå igenom. Jag hoppas verkligen att det leder till en offentlig ursäkt och ersätt- ning. Jag är glad och tacksam för denna utredning. Jag känner verkli- gen att jag blev tagen på allvar. Tack för det fina arbete ni utförde genom denna utredning. Det kan inte ha varit lätt att lyssna på allt elände. Intervjuns betydelse för den intervjuade 8.2Betydelsen av intervjun varierar Tiden som passerat från det ögonblick då intervjupersonen tog kontakt med utredningen och anmälde sig för intervju och det datum då intervjun genomfördes har varierat högst väsentligt för den enskilde. I vissa fall, framför allt under ett inledande skede av utredningen, kunde man tämligen omgående få en intervjutid. För merparten av de intervjuade har väntetiden varit betydligt längre, ända upp till . Den som har väntat har haft tid att förbereda sig, kanske hunnit ta del av arkivmaterial, haft kontakt med anhöriga och när- stående, besökt platser, letat rätt på bilder, skrivit och funderat, läst om utredningen, tagit del av delrapporter, gått med i stödföre- ningar för vanvårdsutsatta, osv. För en del har väntetiden inneburit att det som kändes aktuellt och angeläget när man tog kontakt med utredningen kanske har bleknat och hamnat på distans. Motivationen att delta kan ha sjun- kit ju som gått från det man anmälde sig, vilket också till en del bekräftas av det bortfall och de återbud som återfinns i gruppen som fick vänta på sin tur att bli intervjuade. Människor har under intervjuerna kontaktat sina minnen högst individuellt. Några ger intrycket av att under intervjun vara helt i sin egen värld, som om de såg en film spelas upp framför dem som de refe- rerar, beskriver rum, hur ljuset faller, färger, former, planlösningar struktur på tyger och snickerier. Andra tar intensiv ögonkontakt med antingen den ene eller den andre av utredarna i intervjurummet och berättar om sina upplevel- ser utan att för en sekund släppa denne med blicken. För en del tränger sig minnena på så till den milda grad att intervjun utvecklar sig till ett skådespel, ett drama, där intervjuper- sonen, går in i berättelsens olika karaktärer, ändrar tonfall och röstläge allteftersom, återger dialoger i direkt anföring, kliver upp på golvet och agerar med gester och mimik berättelsens olika epi- soder. Andra blir tonlösa, energifattiga och kontaktlösa, pratar i antyd- ningar och halva meningar. Intervjuns betydelse för den intervjuade där konturerna av människor, platser, händelser, relationer och samband löses upp och blir suddiga. Några har förberett sig och gjort anteckningar och läst innantill för att namn på institutioner, fosterfamiljer, platser ska bli de rik- tiga, att exakta datum anges för händelser och placeringar, för att allt berättas exakt i den ordning det hände. För andra är huvudsaken att det allra viktigaste kommer med, även huller om buller. Kontakt med platser, anhöriga och närstående. Flera intervjupersoner berättar om att de inför intervjuerna har varit i kontakt med framför allt släktingar och i vissa fall även med före detta fosterföräldrar och fostersyskon, klasskamrater, lekkam- rater och grannar. En del har också besökt platsen där barnhemmet eller foster- hemmet låg, fått gå in och titta runt, känt på dörrhandtag och gamla trappräcken, återsett platser för kojor, badklippor, kälk- backar, pannrum och jordkällare. De har också hänt att kontakter förekommit med myndighets- personer, terapeuter, läkare, lärare och socialtjänstpersonal. Man har velat berätta om att man ska bli intervjuad och det kan ha handlat om att man inför intervjun behövt få hjälp med detaljer och uppgifter som man känt sig oklar över, i vissa fall även konfrontera och ställa till svars. Kontakter har skett inte bara på intervjupersonernas initiativ. Människor från förr har hört av sig, gamla nätverk har aktiverats, både på gott och på ont. Att på detta sätt ta hjälp av andra för att minnas och kunna berätta om svåra minnen kan vara ett vanskligt projekt. Många beskriver att de fått den hjälp de behöver. Det har hand- lat om gemensamma minnen och delade upplevelser. Minnesbilder har sammanfallit och blivit tydligare. Andra har blivit konfunderade och förvirrade över att man kan minnas så olika. Minnen av platser, människor, tidpunkter, händel- seförlopp har skiljt sig åt, med en åtföljande osäkerhet kring hur det egentligen var. Intervjuns betydelse för den intervjuade För den som menar att den vanvård man varit utsatt för har handlat om orättfärdiga myndighetsbeslut och som velat berätta om slar- vigt gjorda utredningar, att de biologiska föräldrarna blev miss- trodda och illa behandlade, eller att den biologiska familjens behov av stöd och hjälp negligerades, kom intervjun att bli en besvikelse. Att granska omständigheterna kring omhändertagande och pla- cering, motiven för samhällets ingripande har inte varit utredning- ens uppdrag att kartlägga. Detsamma gäller för den som kommit för att berätta om besvi- kelser, misslyckanden och dåligt bemötande från myndigheter senare i livet. Tillkortakommanden på arbetsplatser, arvstvister, vårdnads- tvister, konflikter med familj och släkt, kronofogde, försäkrings- kassa, rättsväsende, arbetsförmedling, sjukvård, sociala myndighe- ter kan vara mer eller mindre direkta konsekvenser av den vanvård som man fått utstå som barn, men har legat utanför utredningens uppdrag att utreda. Den som kom till med hopp om att få berätta om sådant riskerade därmed att än en gång känna sig avvisad och missförstådd. Under intervjuerna har vi dock ställt frågor om hur vuxenlivet blev. I kapitel 8 Hur har det gått senare i livet? redovisas vad som framkommit. av intervjupersonerna har valt att inte underteckna och returnera det referat av intervjun som de fått sig tillskickat efter intervjun, trots påminnelser. Möjligtvis kan det ge en fingervisning om att man i dessa fall inte tyckt att intervjun och intervjureferatet gett rättvisa åt det man kom för att berätta eller att man inte känt sig bemött och förstådd på det sätt man hade väntat sig. I några fall har intervjuerna fått avbrytas och sjuktransport påkallas därför att intervjupersonerna drabbats av akuta förvirringstillstånd, andnöd, hjärtsvikt eller så svår ångest att intervjun inte gått att genomföra, eller så har intervjupersonen på eget initiativ avbrutit, därför man inte orkat med att fortsätta.