sou · GZB351 · 2011-06-13 00:00:00 — har det växelvisa boendet för barn ökat kraftigt, och utvecklingen har varit särskilt markant. bor av barn till särlevande föräldrar växelvis hos dem båda. av alla barn till särlevande föräldrar bor antingen hela eller merparten av tiden med sin mamma. Motsvarande andel för barn boende hos pappa är tio procent.1 Utredningen har tämligen god kunskap om för- och nackdelar med växelvis boende för såväl föräldrar som barn, medan vi ännu inte har en lika tydlig bild av olika konsekven- ser för barnet av att bo merparten av tiden hos den ena föräldern och enbart ha umgänge eller ingen kontakt alls med den andra för- äldern. Vi saknar också kunskap om omfattning av umgängesresor och därtill kopplade kostnader samt fördelning av dessa kostnader mellan föräldrarna. Det vore också intressant att få veta mer om i vilken utsträckning och på vilket sätt olika jämställdhetsaspekter påverkar föräldrarnas överväganden om barnets boende och ansvarsfördelningen för barnets försörjning. Utredningen kan konstatera att hur föräldrarna fördelar det gemen- samma försörjningsansvaret mellan sig hänger nära samman med vem av föräldrarna barnet bor. Vi kan också konstatera att föräldra- samarbetet avseende ekonomi och andra frågor som rör den var- dagliga omsorgen om barnet fungerar tämligen väl vid växelvis boende, medan det motsatta gäller mellan boföräldrar och umgängesföräldrar. Samarbetet är i hög grad personberoende och varierar utifrån för- ändrade personliga, sociala och ekonomiska förutsättningar samt . 1 SCB:s temarapport: Barn – En beskrivning av barns villkor med som utgångspunkt, SCB 2009:2. Varje förälder är skyldig att svara för barnets underhåll tills barnet fyller , eller tills barnet gått färdigt skolan, dock längst t.o.m. . Föräldrarna ska svara för underhåll åt barnet efter vad som är skäligt med hänsyn till barnets behov och föräldrarnas samlade ekonomiska förmåga. Underhållsskyldigheten är oberoende av för- älderns vårdnad om barnet. När ett barn bor varaktigt hos endast en av föräldrarna, ska den andra föräldern betala underhållsbidrag för barnet. Underhållsbidraget fastställs mellan föräldrarna genom avtal eller dom. Vid växelvis boende är som regel ingen av föräld- rarna skyldig att betala underhållsbidrag, utan var och en anses full- göra sin underhållsskyldighet genom att bära kostnader för barnet den tid man har barnet boende hos sig. Om föräldrarna av olika anledningar inte reglerar underhållet för barnet genom underhålls- bidrag kan barnet ha rätt till underhållsstöd via . Det är ett offentligt bidrag som utgår till barn med särlevande för- äldrar och syftet är att garantera barnet för uteblivet underhålls- bidrag upp till en viss nivå. Det saknas en huvudman för vägledning och stöd i ärenden om underhållsbidrag, då frågor som rör underhåll för barnet inte längre ryms inom den kommunala familjerättens samarbetssamtal. Detta kan leda till att föräldrarna vänder sig till För- säkringskassan och ansöker om underhållsstöd för barnet, trots att förutsättningar egentligen torde finnas för att föräldrarna själva skulle kunna enas om ett underhållsbidrag för barnet. Utredningens bedömning är att det finns stora kunskapsbrister hos många särlevande föräldrar om både det civilrättsliga regelver- ket om underhållsskyldighet och principerna för beräkningen av underhållsbidrag och hur man praktiskt går tillväga för att beräkna, och räkna om, detta. I många fall kan bestämmelserna också upp- fattas som krångliga och tidsödande. Vidare har många föräldrar svårt att enas om vad som utgör barnets behov och vad dessa förut- sätts kosta. Utredningens bedömning är vidare att underhållsstö- dets maximala belopp (f.n. ) har kommit att bli norm- bildande för vad som kan anses utgöra ett maximalt belopp för ett barns underhåll. Detta kan ekonomiskt drabba barnet och boföräl- dern, då underhållsstödets högsta belopp i vissa situationer kan vara lägre än det underhållsbidrag som barnet skulle ha haft rätt till. Detta beror bl.a. på att underhållsbidraget, till skillnad från under- hållsstödet, beräknas på båda föräldrarnas ekonomiska överskott. Rättslig vårdnad om barnet är i flera fall ett viktigt kriterium för att komma i fråga för de familjeekonomiska stöden, t.ex. det allmänna barnbidraget och underhållsstödet. För båda dessa förmåner spelar även barnets boende en central roll. En förutsättning för rätt till bostadsbidrag som barnfamilj är att den som söker sådant bidrag antingen varaktigt bor tillsammans med barnet eller har barnet tid- vis boende hos sig. Vidare fördelas vissa avgifter, såsom förskole- och skolbarnsomsorgsavgifter, antingen efter vem som har vårdnad om barnet eller efter barnets folkbokföring. Kriterierna för vem som kan få de familjeekonomiska stöden kan antas påverka föräld- rarnas överväganden om hos vem av föräldrarna barnet ska bo och umgängets omfattning med den andra föräldern. Utredningen har emellertid ingen tydlig bild av i vilken utsträckning sådana över- väganden görs. Utredningen vill inledningsvis gärna ta del av dina allmänna reflek- tioner och synpunkter på utredningens uppdrag samt särskilt få följande frågeställningar belysta: 1.I frågor som rör föräldrasamarbete om ekonomi och omsorg om barnet – vad ingår i föräldrarnas ansvar, i synnerhet försörj- ningsansvaret, respektive i samhällets ansvar? Finns det kon- flikter eller brister i denna ansvarsfördelning och vilka blir kon- sekvenserna? Bör samhället ta ett större eller mindre ansvar i dessa frågor, i så fall varför och vad kan det leda till? 2.Varför har barns växelvisa boende ökat kraftigt ? Vilka konsekvenser har det fått ur föräld- rarnas, barnets respektive samhällets perspektiv? Vad är orsak och verkan av att föräldrar som har valt växelvis boende för sina barn verkar komma betydligt bättre överens än vad boföräldrar på heltid respektive umgängesföräldrar gör? 3.Hur ser situationen ut för barn som bor enbart hos den ena för- äldern och som har ett umgänge eller inget umgänge alls med den andra föräldern? Ekonomiska, sociala och hälsomässiga konsek- venser för barnet? 4.I vilken mån påverkas förutsättningarna för samarbete utifrån föräldrarnas psykosociala och ekonomiska förhållanden? 5.I vilken mån inverkar bestämmelserna i kap. 6 och 7 föräldrabal- ken, folkbokföringsreglerna samt regelverket för de familjeeko- nomiska stöden på föräldrarnas förutsättningar att samarbeta i frågor som rör försörjning och omsorg om barnet? Finns det konflikter mellan regelverken som påverkar föräldrasamarbetet, och ytterst barnet? 6.Föräldrarnas fördelning av det gemensamma försörjningsansva- ret för barnet hänger nära samman med barnets boende. Utifrån gällande rätt – finns det andra kriterier än vårdnad, folkbok- föring eller barnets boende som i stället för, eller tillsammans med, något av dessa kriterier på ett bättre sätt skulle bidra till en mer rättvis fördelning av stöden utifrån barnets faktiska boende och föräldrarnas försörjningsbörda för barnet? 7.Vilka är för- och nackdelarna med ett civilrättsligt (jfr 7 kap. FB) och ett offentligrättsligt regelsystem (jfr lagen om under- hållsstöd) för föräldrars underhållsskyldighet? Hur kan förutsättningarna för för- äldrarna att komma överens om ett underhållsbidrag förbättras? 8.Vilka faktorer påverkar de särlevande föräldrarnas fördelning av tid mellan arbete och familjeliv? Hur ser det ut i förhållande till sammanboende föräldrar? 9.Exempel/förslag på bättre fungerande modeller för konfliktlös- ning mellan föräldrar som tvistar om framför allt ekonomi och omsorg om barnet – genomförbarhet, huvudmannaskap, kost- nader? 10.I jämförelse med nordiska och andra länder – vad kan lära? Till exempel avseende samhällets roll i frågor som rör för- äldrars underhållsskyldighet eller särskilda insatser under ev. betänketid i samband med äktenskapsskillnad? För att underlätta diskussionen får du gärna inför mötet inkomma med några skriftliga synpunkter som sammanfattar de viktigaste frågorna/åtgärderna för att förbättra förutsättningarna för sam- arbete mellan särlevande föräldrar. Forskare som har deltagit i utredningens samtal om ekonomi och samarbete mellan särlevande föräldrar , (), , , , , , Rättssociologiska enheten, , , , , , , Forskning och vetenskapliga studier om växelvis boende för barn – en översikt och , Växelvis boende för små barn – utvecklingspsykologiska aspekter, del av återrapportering till regeringen /har redovisat tänkbara effekter utifrån forskning inom tre olika områden som kan ha relevans för växelvis boende; 1) betydelsen av anknytning och effekterna av separationer på små barns utveckling, 2) likheter och skillnader i mamma-barn- respek- tive pappa-barn-relationen, samt 3) effekten av konflikter mellan föräldrar på barns utveckling. Även om det inte finns några direkta studier av växelvis boende och anknytningsteorin, kan man utan tvekan kan säga att barn bör ha någorlunda kontinuerlig kon- takt med åtminstone en vårdande vuxen och att kontakten inte bör ha längre avbrott. En slutsats av detta är kanske att en av föräldrarna bör vara huvudperson . Det finns också goda skäl att tro att anknytningen till den andra föräldern inte behöver ta skada av att dennes samvarotid med bar- net inte är jämställd från början, utan ökas successivt. Om, och i så fall när, det är lämpligt att ha en jämn fördelning av barnets boende mellan föräldrarna kan /inte dra säkra slut- satser om utifrån existerande vetenskaplig kunskap. Mot bakgrund av att forskningen dokumenterat negativa effek- ter av längre separationer (eller mer), men inga motsva- rande effekter av dagliga separationer som inte innefattar övernatt- ning, är det dock rimligt att anta att korta och frekventa byten är bättre för små barn än alternerande mellan föräldrarna . För detta talar också kunskapen om hur minnet fungerar hos små barn. Tätare byten torde också minska risken för lång- dragna övergångsreaktioner i samband med bytet av vårdare. Även om det för barnet på kort sikt är viktigast att utveckla en trygg relation till en person, är det rimligt att tänka sig att det för förälderns engagemang i barnet, och därmed barnets utveckling på lång sikt, är viktigt att båda föräldrarna får möjlighet att tidigt utveckla nära relationer till barnet. En sådan bindning från föräl- der till barn förstärks av aktivt engagemang i barnets dagliga liv och skulle alltså kunna gynnas av växelvis boende. Det ter sig således som en svår balansakt att värdera risken att barnet utsätts för upp- repade separationer, som kan skada anknytningsrelationen till båda föräldrarna, mot risken att barnet senare i livet kommer att känna sig sviket av en oengagerad förälder. Separation mellan föräldrar till små barn utgör, med nödvändig- het, en svår situation för alla inblandade. som man som vuxen befinner sig i känslomässig obalans, ska man försöka komma fram till en lösning av vårdnads- och boendesituationen som gör det möjligt för barnet att bibehålla starka känslomässiga band till båda föräldrarna. Förhoppningsvis ökar möjligheten till en god lös- ning om båda föräldrarna kan känna sig trygga med att chansen till en djup och nära långsiktig relation mellan barn och förälder inte står och faller med att föräldrarna delar allt lika från första början. I stället kan ett antal olika lösningar vara förenliga med långsiktigt goda barn-föräldrarelationer. I detta sammanhang är det också viktigt att poängtera att barn mår väl av att utveckla nära relationer till flera personer i sin när- maste omgivning (mamma, pappa, äldre syskon, mor- och farför- äldrar, förskolepersonal). Vad gäller risker för barnet i samband med skilsmässa finns tämligen fast kunskap som visar att osämja, konflikter och dålig kommunikation mellan föräldrarna är en stark riskfaktor för ogynn- sam social och känslomässig utveckling hos barn, helt oavsett hur boendet ordnas. Det ter sig alltså som att det är detta område man framför allt bör arbeta med i vårdnadsutredningar och rådgivning i samband med separation. Lagstiftningen och tillämpningen av gällande lagar måste utformas så att utdragna strider om vårdnad och boende, som ger upphov till stark osäkerhet hos barnet och placerar det i centrum för de vuxnas konflikter, så långt möjligt undviks. I samband med rådgivning i komplicerade vårdnadsfrågor kan det vara nödvändigt att beakta att förälderns egen historia är av betydelse för dennes förmåga att fatta övervägda beslut som är av känslomässigt påfrestande natur. Förälderns egna erfarenheter under uppväxten kan vara en bidragande faktor till en oförmåga att se barnets behov, vilken gör att man blir mer upptagen av att kämpa sin egen kamp när man, t.ex. i samband med en vårdnadstvist, känner sig kränkt eller hotad. Växelvis boende för riktigt små barn (0–) är en ny företeelse vars konsekvenser det finns mycket begränsad kunskap om. Situationen liknar i mycket den som rådde när den svenska barnomsorgen byggdes ut. Då höjdes starka röster för att daghemsplacering av små barn skulle visa sig förödande för barns utveckling. Denna oro ledde till att en rad metodologiskt avancerade forskningsprojekt initierades i och i andra länder. , och , Delt bosted for barn, 2006 I en undersökning som utförts på uppdrag av det norska Barne- og likestillingsdepartementet har Skjørten m.fl. kollegor intervjuat barn och föräldrar om deras erfarenheter av växelvis boende. Barnen i undersökningen är och så många som 527 för- äldrar har deltagit. Föräldraundersökningen visar att merparten var nöjda med det växelvisa boendet och de ansåg att lösningen också fungerade bra för barnen. av föräldrarna ansåg att lösningen fungerade bra för barnen, ansåg att det fungerade bra för dem själva och ansåg att även den andra föräldern var nöjd med boendelösningen.1 De föräldrar som uppgav att det växelvisa boendet inte fungerade problemfritt eller dåligt, , förkla- rade detta med samarbetsproblem mellan föräldrarna (), lösningen passade inte för barnet (), ny partner (12 pro- cent), praktiska problem p.g.a. arbetssituation eller tid (12 pro- cent), resavstånd (), ekonomiska förhållanden () och boendeförhållanden ().2 Intervjuerna med barnen visar att en majoritet trivs bra med det växelvisa boendet och att de praktiska utmaningarna med tiden fungerar bra och blir en vana.3 Enligt författarna är det ett huvud- intryck att de flesta barnen själva har en stark vilja till att upprätt- 1a a, s. 85. 2a a, s. 90. 3a a, s. 259. hålla en nära kontakt med båda föräldrarna och att de önskar att vara en del av vardagslivet i båda föräldrarnas bostäder. En majori- tet av barnen anser att de har en självklar och erkänd plats i båda hemmen och att de inte ser sig själva som andra rangens familje- medlemmar. För flera av barnen har det dock tagit tid att anpassa sig till boendesituationen – både flyttning, vardagliga anpassningar och nya familjemedlemmar kan bjuda på utmaningar. Det ansågs som mycket viktigt att barnen själva önskade och trivdes med det växelvisa boendet, och att föräldrarna därför fångade upp barnens signaler och var villiga till att justera eller ändra på boendesituatio- nen. Några barn i undersökningen vantrivdes med det växelvisa bo- endet, och även en del av föräldrarna uppgav att växelvist boende inte var en bra lösning varken för dem eller för barnen. Det fram- hölls att barnen inte alltid mäktade med att ge uttryck för de pro- blem som det växelvisa boendet kan innebära, och att föräldrarna måste vara uppmärksamma på att barn ofta oroar sig för att ge uttryck för åsikter som kan såra föräldrarna eller bidra till att en konflikt uppstår mellan dem.4 Forskarna har gjort följande sam- manfattning av studien:5 Ut fra våre undersøkelser kan vi konkludere med at delt bosted kan fungere bra for mange barn. Vi har imidlertid ikke hold for å kon- kludere med at delt bosted vil fungere bra for alle eller de fleste barn. Tvert imot har vi funnet at for noen foreldre og barn er delt bosted en problematisk ordning, og om ordningen passer for ett barn, er det ikke sikkert at den passer så bra for eventuelle søsken. Vi mener derfor at prinsippet om å vurdere barnets beste konkret ut fra hvert enkelts barns situasjon må være utgangspunktet i valget av bostedsløsninger for barnet. 4a a, s. 260. 5a a, s. 264. och rapporter Den delade familjen, , 1985, Skiljas – men inte från barnen, 1987 och dess uppföljning Vuxna skilsmässobarn berättar, Prisma/2002 1985 kom , i vilken och presenterade resultaten av en omfattande intervju- undersökning med barn och föräldrar i skilsmässofamiljer. Den vanligaste anledningen () som uppgavs till varför man valt växelvis boende, var jämlikhet mellan föräldrarna och att ingen av föräldrarna ville avstå från vården om barnet. Detta var vanligare än att man angav barnets bästa som skäl. Barnet får behålla båda sina föräldrar, får två vardagsföräldrar, får ett mindre isolerat liv och blir självständigare. Det blir en kontinuitet i kontakten mellan barn och föräldrar. Ingen behöver bli söndagsförälder och de vuxna får mer tid för sina egna behov. De negativa konsekvenserna för barnen av växelvis boende utgörs mest av avsaknad av en fast punkt och en känsla av splittring på grund av de ständiga bytena av bostad och förälder. Det som var negativt för föräldrarna var att utstå vissa praktiska svårigheter som följer med boendeformen, samt emotionella aspekter som oro och saknad då barnet var hos den andra föräldern. Förutsättningar för att boendeformen ska fungera redovisas. Båda föräldrarna måste på ett djupare plan vara helt överens om att dela på den praktiska vården, och det måste finnas en ömse- sidig respekt och sympati för varandra; dvs. det får inte finnas sådana spänningar och konflikter mellan föräldrarna att de hamnar i prestigekonflikter. Vikten av att föräldrarna klarar av att sam- arbeta i vardagstillvaron lyfts också fram, liksom vikten av att för- äldrarna bor nära varandra så att barnet slipper långa resvägar, kan ha samma kamrater och gå i skolan på ett ställe. Det finns ytterligare fördelar med växelvis boende. Barnet får känna att det är rättvist, dvs. att ingen av föräldrarna favoriseras, barnet får uppleva att det är behövt och älskat av båda sina för- äldrar, pojkarna får behålla pappan som identifikationsfigur, skils- mässan behöver inte upplevas som en förödande förlust och barn (särskilt i tonåren) kan tycka att det är skönt att vila upp sig från den ena föräldern . Två extra känsliga skeden uppstår dock i skilsmässoprocessen. Det första är i samband med separationen, och det andra i samband med att föräldrar träffar nya partner. I dessa lägen uppstår ofta starka känslor och kristillstånd. intervjuade makarna ett antal barn och deras föräldrar angående deras familjers skilsmässor. Detta arbete resulterade i boken men inte från barnen. 50 av de vuxna barnen från den första boken har sedan följts upp 2002 och ånyo blivit inter- vjuade om hur det gått för dem och hur de ser på föräldrarnas skils- mässa. Detta finns sammanställt i studien skilsmässobarn berättar. I sistnämnda arbete framkommer att även om föräldrar inte alltid har kunnat vara vänner och inte har samarbetet så bra, så är deras nu vuxna barn i stort sett ändå välfungerande såväl socialt som psykiskt. Detta gäller både de som bott växelvis och de som bott med enbart den ena föräldern. För de som tillämpade växelvis boende tog det innan föräldrarna nådde fram till ett bra sätt att dela vården och få ett välfungerande samarbete. En av författarnas slutsatser är att de är så säkra på att det krävs en helt avklarad och spänningsfri relation för att man ska klara av ett växelvis boende. De konstaterar att de nu vuxna barnen har haft en ganska hög tolerans för sina föräldrars svagare sidor och att det har kompenserats av att de fått behålla vardagen med bägge. På frågan vad de intervjuade vid en egen separation skulle välja för vårdform för sina barn uttalade 2/3 att de skulle välja växelvis boende. Lika många män som kvinnor skulle välja detta. Enligt författarna är det anmärkningsvärt att så många av de intervjuade kvinnorna inte önskar gå in i den mer traditionella kvinnorollen – att vara den som har huvudansvaret för barnen efter en separation. Många av dem har levt i en jämställd relation och ser det som naturligt att båda föräldrarna är viktiga för sina barn. Många av dem har ju också som barn upplevt att en pappa kan vara en bra förälder. Författarna diskuterar även anknytningsteorin och är kritiska till att forskningsresultaten om denna ofta bygger på studier av traditionella kärnfamiljer. De efterlyser mer forskning om dagens situation för skilsmässofamiljer och hur anknytningen bör vidmakt- hållas mellan barnet och bägge föräldrarna efter en separation, t.ex. skulle det vara värdefullt om man kunde belysa vilka förhållanden som gynnar och stärker en fortsatt anknytning mellan barn och frånskilda fäder. I de fall fäder fortsätter att ha ett vardagsliv med sina barn efter en separation beror det med all sannolikhet på att det redan finns en positiv anknytning dem emellan. När det gäller växelvist boende för de minsta barnen tycker för- fattarna att det en svår fråga. Enligt dem saknas det undersökningar som har studerat små barns anknytningsförmåga till två jämställda och delaktiga föräldrar som lever åtskilda. I för- fattarnas material har en del av de intervjuade haft växelvis boende från två–treårsåldern och författarna har inte funnit att den gruppen som vuxna skulle vara speciell på något sätt. En annan slutsats av studien är att de intervjuade i de allra flesta fall har klarat sig bra och lever ett vanligt liv utan några större problem. De som vid den första intervjun (när de var barn) hade varit ledsna över skilsmässan hade sörjt färdigt klarat av att anpassa sig till de förändringar som familjerna hade genomgått. Det är få som uttrycker anklagelser eller är bittra mot sina föräldrar. Föreställningen om att skilsmässobarn i högre grad än andra skulle bli missanpassade eller klara sig dåligt i livet finner inget stöd i nämnda studie. Intervjupersonerna själva hävdar bestämt att det gått bra för dem. Utifrån författarnas olika bedömningskriterier är det endast en av de 50 som har stora anpassningsproblem. Det finns dock variationer inom gruppen eftersom de intervjuade ålders- mässigt är – vilket innebär att den ena kanske har påbörjat sin utbildning och den andra är på toppen av sitt yrkesliv. På samma sätt förhåller det sig med deras relationer; en del är gifta och har barn medan andra har separerat eller fortfarande väntar på den rätta. Även deras psykiska välbefinnande varierar. Det stora flertalet uppvisade inga tecken alls på att ha psykiska besvär. Ett fåtal uppgav att de haft panikångest eller känt allmän vilsenhet. Dessa har under sin uppväxt sökt hjälp för sina problem. Problemen har dock inte hindrat dem från att ha ett arbete, etablera varaktiga relationer och leva ett socialt liv. Av det fåtal som berättat om psykiska besvär ser författarna ett mönster. De kommer från familjer där föräldrarna har varit och i viss mån, är ovänner med stora konflikter som barnen dragits in i. Ett par av dem har varit med om att föräldrarna stred om vårdnaden inför domstol. Dessa familjer har varken sökt eller fått hjälp med sina relationssvårigheter. Författarna ställer sig slutligen frågande till varför det växelvisa boendet har väckt en sådan häftig debatt och på olika sätt blivit ifrågasatt. En debatt som enligt författarna i hög grad har präglats av starka känslor och i många fall mera byggt på tro än faktisk kunskap. Varför är så många upprörda över att barn till skilda får behålla vardagskontakten med bägge föräldrarna, eller att somliga väljer en annan modell än den vanligaste att barnet endast bor med en av föräldrarna – mamman? Varför väcker inte förhållandet att runt 1/3 av barn till ensamstående mammor inte har någon kontakt alls med sina pappor en proteststorm och frågor om vilka konsekvenser detta har för denna stora grupp? Problemet borde faktiskt vara de pappor som är frånvarande och inte de som är närvarande.