sou · GZB39 · 2011-02-10 00:00:00 — Man upplever denna osäkra väntan som plågsam, som att ha rivit upp ett sår utan att få hjälp att läka det och menar att man nu kanske återigen riskerar att inte bli lyssnad på. 2 Rekommendationen antogs (1934). Utgångspunkter för uppdragets genomförande Människor har lämnat ut traumatiska och integritetskänsliga minnen från sin barndom och har rätt att mötas av ansvarigas svar. Utredningen vill därför betona vikten av att så skyndsamt som möjligt fullfölja hela processen. Utredningen vill peka på hanteringen av steriliserings- frågan i . Där angav regeringen redan i direktiven till steriliseringsutredning att utredningen både skulle belysa frågan historiskt, göra en kartläggning av hur många personer som steriliserats samt lägga fram förslag om ersättning för dem som drabbats av sterilisering mot sin vilja. Den sistnämnda frågan skulle redovisas med förtur. betonade sedermera att det var angeläget att de som steriliserats mot sin vilja fick ersättning så fort som möjligt.3 3.3Ett gemensamt ansvar för det som hänt och för upprättelseprocessen Utredningen menar att de samhällsorgan och enskilda personer som på något sätt varit delaktiga, dvs. samhället i vid mening, har ett gemensamt ansvar för det som hänt barn i fosterhem och på institutioner. Varje förövare är självklart ansvarig för sina handlingar. De som sett och hört men inte agerat, t.ex. grannar och lärare, bär på ett ansvar för att man inte velat se eller förhållit sig för alltför passiv. Ansvarsutkrävande eller rättsprocesser gentemot enskilda ligger dock utanför ramen för både och Upprättelse- utredningen. Ansvaret för att ha underlåtit eller misslyckats med att skydda barn från vanvård faller på stat, kommuner, landsting och de som har haft ett politiskt eller professionellt ansvar för verksamheter där vanvård förekommit. Även om huvudmannaskap och lagstift- ning förändrats ligger det tyngsta ansvaret, enligt utredningens mening, dels på staten i egenskap av ansvarig för lagstiftning och tillsyn, dels på kommunerna som ansvariga för upp- följning och stöd till det enskilda barnet. Utredningen anser att det yttersta ansvaret för upprättelse- processen vilar på staten och den högsta politiska makten som företrädare och symbol för helheten och samhällskollektivet. 3 Dir. 1997:100. Utgångspunkter för uppdragets genomförande det krävs att alla berörda visar ett aktivt intresse. Utred- ningen har, i möten med företrädare för i första hand kommuner och statliga myndigheter men även vårdgivares organisationer, yrkesorganisationer samt andra berörda, efterhört vilka slutsatser dessa för egen del dragit av det som framkommit och hur man tänker arbeta för att det inte ska hända igen. En upprättelseprocess måste bygga på ett förbehållslöst engage- mang hos ansvariga parter om den av drabbade ska kunna upplevas som ett äkta erkännande. Utredningens syn på ansvarsfrågan om- fattar därför också finansieringen av åtgärder som ingår i upprättelseprocessen. Utredningen kan inte finna någon anledning till att åtgärder, som t.ex. rehabilitering eller insatser för att förhin- dra övergrepp och vanvård , ska finansieras av någon annan än ansvarig huvudman eller vårdgivare. En viktig utgångspunkt för utredningen har varit att diskutera upprättelseprocessen med människor som vanvårdats, både med enskilda och med företrädare för de organisationer som bildats för att främja vanvårdades intressen. Utredningen har tagit initiativ till möten och tagit emot samtal, mejl och skrivelser med synpunkter på vad upprättelseprocessen bör innehålla. Önskemål och krav har på en del punkter varit relativt samstämmiga, t.ex. när det gäller den ceremoniella inramningen och möjligheten till ekonomisk kompen- sation, och på andra punkter skilt sig åt, t.ex. när det gäller utformning av en ekonomisk kompensation. Alla de synpunkter som kommit fram har varit värdefulla för utredningens över- väganden och förslag, även när utredningen kommit fram till andra slutsatser. Utredningen har därutöver genomfört fem hearings med olika grupper av aktörer inom området såsom kommuner, vårdföretag, organisationer för familjehemsvård och institutionsvård, organisa- tioner för berörda professioner samt brukarorganisationer. Syftet har varit dels att inhämta synpunkter på upprättelseprocessen, dels efterhöra vad ansvariga på olika nivåer är beredda att framgent göra för att öka säkerheten i vården och förhindra upprepning av det som hänt. Utredningen har även haft särskilda möten med statliga myn- digheter, forskare på området m.fl. Även här har ett uttalat syfte Utgångspunkter för uppdragets genomförande varit att ta reda på vad man är beredd att göra inom det egna ansvarsområdet. och har inkommit med skriftliga avsiktsförklaringar, där man redovisar de initiativ man tagit för att öka säkerheten inom samhällsvården av barn och unga.4 Även Kommuner och Landsting (SKL) har redovisat sina pågående eller planerade insatser. Utredningen har haft regelbundna kontakter med Vanvårds- utredningen som bidragit med viktigt underlagsmaterial. På grund av sekretess har emellertid inte haft direkt tillgång till de intervjuer som gjorts, vilket till viss del försvårat utredningens arbete. 3.5Hur betänkandet är upplagt För beskrivning och analys av den vanvård som tidigare drabbat barn och unga hänvisas till delbetänkande (SOU 2009:99). Betänkandet inleds med en redogörelse i kapitel 2–3 för syn på skälen för en upprättelseprocess och på utgångspunkterna för en sådan process. Därefter behandlas i kapitel 4 frågan om den ceremoniella in- ramningen för upprättelseprocessen, där erkännande och ursäkt är huvudtema. Frågan om barn och mänskliga rättigheter är en viktig grund för utredningens förslag och behandlas i kapitel 5. I kapitel 6 och 7 finns utredningens överväganden och förslag om ekonomisk ersättning till dem som utsatts för vanvård. Kapitel 8 innehåller utredningens överväganden och förslag om andra åtgärder inom ramen för upprättelseprocessen. I kapitel 9 beskrivs hur samhällsvården utvecklats efter social- tjänsteformen, dvs. som om- fattar. Utredningen gör i kapitel 10 en genomgång av det som är känt om förekomsten av övergrepp och allvarlig försummelse i nutid. Där redovisas även den undersökning kring förekomsten –2009, som utredningen genomfört. I kapitel 11 redogörs för de olika åtgärder som pågår eller plane- ras för att förbättra vården, med fokus på samhällsvårdade barns 4 2010d; 2010. Utgångspunkter för uppdragets genomförande Där presenteras även utredningens förslag på ytterligare åtgärder för att förhindra en upprepning av vanvården. I kapitel 12 diskuterar utredningen frågan om ekonomisk ersätt- ning till den som utsätts för övergrepp och allvarliga försummelser . I kapitel 13 diskuteras de ekonomiska konsekvenserna av utred- ningens förslag. I utredningens direktiv sägs att upprättelse ska ges åt de människor som –1980 utsatts för vanvård och övergrepp när de var i samhällets vård. Detta har egentligen endast betydelse för frågan om ekonomisk ersättning till tidigare drabbade. Utred- ningen behandlar den frågan i kapitel 7. När det gäller upprättelsen i sin helhet anser utredningen att det inte är relevant eller ens praktiskt möjligt att exkludera människor som utsatts för vanvård . 3.6Användningen av några begrepp I kapitel 2–7 används genomgående ordet fosterhem. ersattes fosterhem av familjehem i lagstiftningen och är följaktligen det begrepp som huvudsakligen används från kapitel 8. Benämningen barnavård har i historiska sammanhang använts för att beskriva vården av omhändertagna barn och unga. används begreppet social barnavård, eller oftare barn- och ungdomsvård, i en utvidgad betydelse och omfattar samlade insatser för barn och unga som far illa eller riskerar att fara illa. Det innebär förebyggande insatser, verksamhet för utredning och uppföljning, öppenvårdsinsatser, kontaktpersoner, - familjer, familjehems- och institutionsvård m.m. uppdrag omfattar barn och ungdomar som omhändertagits för samhällsvård, inte den sociala barn- och ungdomsvården som helhet. Därför används begreppet samhällsvård nästan genomgående i betänkandet. Barnavård används ibland för vården av omhändertagna barn under tidigare decennier. Med barn avses en människa under och med barn och unga avses människor 0–, som är den åldersgrupp som berörs av den Utgångspunkter för uppdragets genomförande Unga används i betänkandet liktydigt med ungdomar och avser åldersgruppen 13–. En konsekvent användning av begreppet barn och unga för att inkludera 18–20- åringar, som marginellt berörs av innehållet i ett visst avsnitt, skulle påverka läsbarheten negativt. Därför används barn genom- gående i vissa delar av betänkandet, omväxlande med barn och unga. När utredningen behandlar det som framkommit i Vanvårds- utredningens intervjuer används ordet vanvård. Ordet vanvård används dock inte för de oacceptabla förhållanden och gärningar som inträffar i samhällsvården . I stället används orden över- grepp och allvarliga försummelser. När det gäller frågan om ekonomisk kompensation till tidigare drabbade föreslås detta kunna utgå vid övergrepp och försummelse av allvarlig art. 4Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen Enligt regeringens direktiv ska ta fram för- slag till en lämplig ceremoniell inramning för upprättelseprocessen. I det arbetet ska utredningen samråda med företrädare för de som har drabbats och medverka till en bred förankring bland berörda aktörer. 4.2En ceremoni som bygger på vanvårdades önskemål Utredningens bedömning: Det förslag till utformning och inne- håll, som följer nedan, utgår i allt väsentligt från önskemål som framförts till utredningen, vilket är en förutsättning för att cere- monins budskap ska uppfattas som trovärdiga. Utredningen bedömer förslagen också som både rimliga och möjliga att genomföra. Stor samstämmighet bland vanvårdade Enskilda vanvårdade och företrädare för olika organisationer har i stort sett helt samstämmiga uppfattningar om den ceremoniella inramningen. Man önskar få ett erkännande och en ursäkt från högsta politiska nivå och man anser att det ska ske vid en ceremoni som regeringen inbjuder till. Utredningens anser att detta är väl motiverade önskemål. Ett erkännande och en ursäkt är en fundamental del av en upprättelse- Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen Regeringen har ett övergripande ansvar och är en symbol för hela samhällskollektivet. Syftet med ceremonin är att samhället i bred bemärkelse ska erkänna det som tidigare förtigits eller negligerats. Syftet är också att de som utsatts för vanvård ska få en ursäkt på alla ansvarigas vägnar. Erkännande och ursäkt måste vara reservationslösa och så utformade att de kan bidra till att människor som utsatts för vanvård ska kunna gå vidare. Ursäkten bör som utgångspunkt ha statens ansvar för mänskliga rättigheter, skydd av barn, lagstiftning och tillsyn. Ursäkten bör också omfatta kommuner och landsting, som haft ett direkt ansvar för de samhällsvårdade barnens välbefinnande. Även professionellt ansvariga och allmänhet som förstått, men inte ingripit, ska om- fattas. Ett erkännande av allas ansvar och skuld måste framföras utan att det egna ansvaret förminskas. Syftet med ceremonin bör även vara att visa att samhället förmår att lyssna till människor, som sällan framför krav och kritik och som är beroende av myndigheters välvilja och kompetens. Ursäkten bör följas av utfästelser om vad som kommer att göras för att kompensera dem som drabbats och för att förhindra upp- repning. Så många och tydliga besked som möjligt är viktigt för trovärdigheten. Som tidigare nämnts har människor som utredningen talat med nästan unisont framhållit hur svårt det är att vänta på ett erkännande och en ursäkt från regeringen. Regeringen uppmanade, genom tillsättandet av , människor att berätta det som myndigheter inte tidigare frågat efter eller trott på, vilket uppfattats som positivt. väntar man dock på svar och reaktion från den som frågat. Utredningen anser mot den bakgrunden att ceremonin bör genomföras efter det att utredningen lagt fram sitt betänkande. Det är angeläget att det inte uppstår av osäkerhet om nästa steg i processen. Det finns en risk att det i så Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen fall kan uppfattas som att regeringen tvivlar på att en ursäkt alls är motiverad. Ceremonin är till för dem som vanvårdats, vilket måste genomsyra utformningen i sin helhet. Vanvårdade bör inbjudas genom brev till dem som varit i kontakt med Vanvårds- eller och genom allmän information. Ambitionen bör vara att ingen som anser sig vara drabbad av vanvård och vill närvara ska avvisas på grund av platsbrist. Man bör även överväga att bidra till rese- kostnader för den som bor på ett visst avstånd från platsen för ceremonin. TV-utsändning bör vara ett alternativ till närvaro på plats. Erkännandet och ursäkten bör, enligt så gott som alla drabbade som hört av sig till utredningen, framföras av statsministern på hela samhällets vägnar. Företrädare för riksdagspartier, kommuner, lands- ting, berörda myndigheter, och andra som representerar ett ansvar, t.ex. privata vårdgivare och organisationer av professionella, bör närvara. Utredningen har mött ett stort positivt intresse för del- tagande från dem utredningen har haft kontakt med. Ceremonin bör ske i för att visa på allvar och vikt. Ceremonin kan eventuellt avslutas med en gemensam samling, för att möjliggöra samtal och gemensamma reflektioner mellan drab- bade och företrädare för myndigheter och politik. Den kan även kompletteras med andra aktiviteter, i syfte att fördjupa lagstiftarens och andras kunskap om det som under tidigare decennier drabbat många barn i samhällets vård, t.ex. genom seminarier, hearings eller motsvarande för riksdagsledamöter och andra speciellt inbjudna. En ambition bör vara att människor med egen erfarenhet av samhällsvården medverkar med sina kunskaper. Även praktiskt verk- samma bör inbjudas att medverka, däribland socialchefer, familje- hemsföräldrar och socialsekreterare med ansvar för myndighets- utövningen. Flera vanvårdade har framfört önskemål om att också få en skriftlig ursäkt från regeringen. I en känslosam situation kan det Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen vara svårt att uppfatta budskapet i sin helhet och en skriftlig ursäkt kan, utöver att vara en ytterligare bekräftelse, bli en hjälp att komma ihåg. Utredningen vill betona att förslagen ovan bara utgör en del av det som har diskuterats med vanvårdade och andra berörda. En definitiv förankring kan inte göras utan att datum och ställnings- taganden till övergripande inriktning, utformning och finansiering har gjorts. Kostnaderna för ceremonin beräknas till 2,5–, beroende på deltagarantal och eventuellt bidrag till resor. Många människor kan tänkas höra av sig efter ceremonin för frågor och synpunkter, för vilket det bör finnas beredskap. Frivilliga organi- sationer, kyrkor och kommuner bör här kunna engageras. 5 Barn och mänskliga rättigheter Den enskildes mänskliga rättigheter har varit en given utgångs- punkt för utredningens arbete. Det finns därför anledning att här kort redogöra för begreppet mänskliga rättigheter samt för vilken betydelse dessa rättigheter kan ha för samhällsvårdade barn och unga. De mänskliga rättigheterna kan definieras som de rättigheter staterna genom internationella överenskommelser ska garantera den enskilda individen. Staten ska skydda individen från ingrepp i de grundläggande friheterna och från olika typer av övergrepp samt tillgodose hans eller hennes grundläggande behov. Rättigheterna är alltså knutna till individen som ska kunna åtnjuta rättigheterna ensam eller tillsammans med andra. Rättigheterna fungerar som en begränsning av statens makt över individen. Det är staten, inklusive hela den offentliga sektorn, som har ansvar för att rättigheterna främjas och skyddas. Varje rättighet för individen innebär därför en motsvarande skyldighet för staten.1 Staten ska ansvara för att de mänskliga rättigheterna upprätthålls i praktiken. Det sker främst genom ett fungerande rättsväsende, lagstiftning, undervisning och socialt stöd. Staten är skyldig att se till att dess företrädare agerar i enlighet med de mänskliga rättig- heterna och måste på olika sätt hindra att företrädarna kränker dessa rättigheter. Staten har också viss skyldighet att se till att privata aktörer handlar i enlighet med rättigheterna. Privata aktörer som begår brott döms normalt sett dock inte för brott mot de mänskliga rättigheterna utan enligt nationell lagstiftning.2 Det internationella samarbetet kring de mänskliga rättigheterna utvecklades framför allt efter . 1Se vidare och Integrations- och jämställdhetsdepartementets skrift Mänskliga rättigheter – en introduktion, 2007. Barn och mänskliga rättigheter från kriget gjorde att det växte fram en uppfattning bland länderna i FN att världssamfundet måste ta ett gemensamt ansvar för den enskildes mänskliga rättigheter.3 I det följande presenterar utredningen några konventioner och andra internationella dokument som kan ha betydelse för samhälls- vårdade barns rättsliga ställning. Framställningen syftar till att ge en översiktlig bild av barnets rättigheter utifrån ett människorätts- perspektiv och ska inte ses som någon uttömmande redogörelse för rättsområdet mänskliga rättigheter. En deklaration om barns rättigheter, kallad Genèvedeklarationen, antogs av 1924. Detta var det första inter- nationella dokument som uttryckligen behandlade barns rättig- heter. Deklarationen riktade sig inte till staterna och var inte heller juridiskt bindande. Den riktade sig i stället mera allmänt till män och kvinnor i alla länder. De rättigheter som tas upp i deklara- tionen är grundläggande och inkluderar bland annat barns rätt till en normal utveckling samt till mat, sjukvård och skydd mot utnyttjande.4 Deklarationen om barns rättigheter antog en ny icke juridiskt bin- dande deklaration om barnets rättigheter. Ett flertal av dagens grundläggande principer för skydd av barn finns med i detta doku- ment. Deklarationen innehåller tio principer om barnets rättigheter. Dessa principer innebär i huvudsak följande. 3År 1948 antog den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Förklaringen är ett internationellt dokument som fastställer att alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter. I förklaringen slås bland annat fast att rättigheterna gäller för var och en, oavsett t.ex. ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk uppfattning eller social ställning. 4Legislative History of the Convention of the Rights of the Child, Volume 1, United Nations 2007, s. 3. Barn och mänskliga rättigheter skyddsvärt och ska ges de möjligheter som krävs för att utvecklas i en miljö av frihet och värdighet. Stor hänsyn ska tas till barnets bästa. Ett barn behöver kärlek och förståelse för att kunna utveckla sin personlighet. Det ska, om möjligt, växa upp hos sina föräldrar och, under alla omständigheter, i en omgivning av ömhet och moralisk och materiell trygghet. Barn utan familj ska ha rätt till särskild omvårdnad. Detsamma gäller för dem som saknar till- räcklig försörjning. Barnet ska vidare ha rätt till utbildning samt att delta i lek. Barnets bästa ska vara utgångspunkten för såväl utbild- ning som vägledning av barnet. Barnet ska skyddas mot alla former av försummelse, grymhet och utnyttjande och ska inte vara föremål för något slags handel. Det ska inte tas emot i anställning före en lämplig minimiålder och ska under inga omständigheter utföra arbete som kan skada dess hälsa eller utbildning eller störa den fysiska, psykiska eller moraliska utvecklingen. Slutligen anges att barnet ska skyddas från diskriminerande sedvänjor och ska upp- fostras i en anda av förståelse, tolerans, vänskap mellan människor, fred och universellt brödraskap. 5.2.2Barnkonventionen i svensk rätt De deklarationer som antogs 1924 respektive 1959 fick begränsad genomslagskraft, eftersom de, till skillnad från konventioner, inte är juridiskt bindande och inte uppdrar åt något enskilt organ att tillse att de efterlevs. FN:s nu gällande konvention om barnets rättigheter () antogs 1989 och trädde i kraft . Konventionen är emellertid inte svensk lag, eftersom den inte är inkorporerad i svensk lagstiftning. I stället för inkorporering har man i valt metoden att transformera bestämmelserna. Detta innebär att de delar av konventionen som har ansetts behöva införlivas med svensk rätt har omarbetats (transformerats) till svensk författnings- text. Eftersom inte har inkorporerats i svensk lagstiftning är den alltså inte direkt tillämplig som svensk lag. Svenska domstolar och andra myndigheter är därmed inte formellt bundna av konventionen. Däremot är konventionen en bindande överenskommelse mellan de stater som har ratificerat den. Artikel 4 förpliktigar staterna att vidta alla lämpliga åtgärder för att Barn och mänskliga rättigheter Det är alltså svenska staten som är ansvarig för att konventionen – genom lagstiftning eller andra åtgärder – efterlevs i . Enligt artikel 1 i är man barn till dess man fyller . Konventionen är inriktad på individen, det enskilda barnet, och de materiella artiklarna handlar om barnets rätt att få sina grundläggande rättigheter och behov tillgodosedda. Den inkluderar alla typer av mänskliga rättigheter. Således innehåller den såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kultu- rella rättigheter. innehåller också en särskild dimension av de mänskliga rättigheterna som inte återfinns i de andra stora konventionerna på området: rätten till särskilt skydd mot övergrepp och utnyttjande. inledning, preambeln, speglar de principer om mänskliga rättigheter som har formulerats i FN:s konventioner och deklarationer. Där slås fast att barn, på grund av sin sårbarhet, behöver vård och skydd. Det betonas också att det är familjen som har det primära ansvaret för den vård och det skydd barnet behöver, som barnet är i behov av samhälleligt skydd. Vidare framhålls vikten av respekt för de kulturella värden som finns i barnets miljö och vikten av internationellt samarbete för att säkra barnets rättigheter. I preambeln betonas också att familjen är den grundläggande enheten i samhället och den naturliga miljön för alla dess med- lemmar och särskilt viktig för barnens utveckling och välfärd. Barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar och föräldrarnas ansvar för barnet går också som en röd tråd genom barn- konventionens bestämmelser. Konventionen sätter barnets behov framför föräldrarnas. Staterna ska säkerställa att ett barn inte mot sin vilja skiljs från sina föräldrar, om ett åtskiljande inte är nöd- vändigt för barnets bästa. Ett beslut om att skilja ett barn från dess föräldrar kan emellertid, enligt konventionen, vara nödvändigt t.ex. "vid övergrepp mot eller vanvård av barnet från föräldrarnas sida eller då föräldrarna lever åtskilda och ett beslut måste fattas angående barnets vistelseort" (artikel 9). 5 Jfr SOU 1997:116, avsnitt 2.2 och 2.3. Barn och mänskliga rättigheter Barnets rättigheter är i formulerade i de olika sakartiklarna. De rättigheter i konventionen som kan hänföras till kategorin medborgerliga och politiska rättigheter är t.ex. rätten till registrering vid födseln, namn och nationalitet (artikel 7 och 8), åsiktsfrihet (artikel 12), yttrande- och informationsfrihet (artikel 13), religionsfrihet (artikel 14), förenings- och församlingsfrihet (artikel 15) samt skydd för privat- och familjelivet (artikel 16). Till medborgerliga rättigheter räknas också förbudet mot att utsätta barnet för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och reglerna som avser frihetsberövande (artikel 37) samt reglerna rörande barnet i straffprocessen och kriminalvården (artikel 40). Hit hör också rätten till asyl (artikel 22).