sou · GZB329 · 2011-04-11 00:00:00 — Rätten till liv, frihet och personlig säkerhet omfattas, som nämnts, av både om de mänskliga rättigheterna och FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Statens skyldigheter i detta avseende omfattar både att respektera och att säkerställa – eller garantera – den rätten. Skyldigheten att respektera är en negativ skyldighet, det vill säga staten måste avstå från att begränsa enskildas utövning av konventionsrättigheterna, medan skyldigheten att tillförsäkra, eller garantera , innebär en positiv skyldighet för staten att aktivt vidta åtgärder för att enskilda i praktiken ska kunna åtnjuta rättigheterna, t.ex. genom att tillhandahålla ett skydd mot angrepp från olika ickestatliga aktörer. Häribland återfinns skyldigheter som att tillskapa institutioner och garantera effektiva förfaranden som behövs för att säkerställa att rättigheterna kan åtnjutas i praktiken. Av artikel 10 i FN:s konvention om medborgerliga och civila rättigheter framgår särskilt att var och en som berövats sin frihet ska behandlas humant och med aktning för människans inneboende värde. Och av art. 11 och 16 i framgår att staten är skyldig att förhindra förekomsten av omänsklig eller förnedrande behandling särskilt när det gäller rutiner och procedurer för fängsligt förvar och behandling av personer som blir föremål för någon form av gripande, kvarhållande eller frihetsberövande. Ansvaret vilar tungt på det allmänna för att skydda intagna från övergrepp, också från andra intagnas sida. Den som är frihetsberövad har små möjligheter att själv värja sig mot hot och våld. Ett ef76 Handlingsplanen, s. 88, 200–201. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden 009). fektivt skydd mot sådana angrepp förutsätter i stället åtgärder av olika slag från Kriminalvårdens sida. I Kriminalvårdens årsredovisning för redovisade myndigheten att ett 40-tal rapporter om hot och våld mellan intagna i anstalt inkommit . Antalet sådana rapporter om hot eller våld mellan intagna på häkte uppgavs endast uppgå till ett fåtal. I båda fallen konstaterade emellertid Kriminalvården själv att siffrorna med stor sannolikhet utgjorde en kraftig underrapportering. Av årsredovisningen framgick även Kriminalvårdens bedömning att de viktigaste åtgärderna för att förebygga hot och våld mellan intagna utgjordes av ett bra underrättelsearbete och en differentiering av placeringen av de intagna. Det konstaterades även att konflikter mellan olika gäng alltjämt utgjorde ett stort problem på anstalterna, och att det allvarliga våld som trots allt emellanåt förekom var en effekt av rivalitet mellan olika gäng eller grupperingar. Mycket våld sades också förebyggas genom ett intensivt och djupt grävande underrättelsearbete, och Kriminalvården sades göra stora framsteg på detta område.77 Kriminalvården började att installera ett IT-baserat incidentrapporteringssystem med målet att höja såväl inrapporteringsfrekvensen som kvaliteten i inrapporteringen. I årsredovisningarna har Kriminalvården redovisat antalet allvarliga incidenter, ett begrepp som definieras som en händelse som riskerar att allvarligt skada Kriminalvårdens verksamhet, personal och/eller klienters säkerhet och trygghet samt allmänhetens förtroende för verksamheten.78 Antalet sådana incidenter i form av våld mellan intagna i häkte har enligt de redovisade uppgifterna uppgått till 14 (2007), 5 (2008) respektive 7 (2009). Motsvarande antal incidenter mellan intagna i anstalt uppgavs vara 47 (2007), 99 (2008) respektive 74 (2 Även framhöll Kriminalvården emellertid i sin årsredovisning att det med stor sannolikt skett en underrapportering av antalet inträffade händelser. Beträffande siffror noterar Kriminalvården att det funnits en ökad rapporteringsbenägenhet i myndighetens incidentrapporteringssystem79. En föga smickrande bild av situationen på de svenska fängelserna gavs av den utredning som tillsattes med uppdrag att 77 Kriminalvårdens årsredovisning 2006, s. 10, 13. 78 Årsredovisning 2009 s. 27. 79 Årsredovisning 2007 s. 9 ff., 17, 20; årsredovisning 2008 s. 9 f., 20; årsredovisning 2009 s. 15, samt 27 f. 333 Några särskilda sakområden SOU 2011:29 granska ett antal uppmärksammade rymningar som inträffat samma år.80 I betänkandet Säkert inlåst – En granskning av rymningarna från Kumla, , och 2004, skildrade utredaren bl.a. hur det, mot bakgrund av ett allt tyngre klientel och allt fler svårhanterliga intagna på anstalterna i kombination med överbeläggning och en alltför stor andel oerfaren personal, från många håll uttryckts en oro för att intagna i alltför hög grad själva tilläts bestämma på avdelningarna. Personalen tycktes enligt utredaren i viss utsträckning ha backat ut från avdelningarna och skötte istället sina uppgifter från vaktrum. Utredaren hade även fått berättat för sig hur personal mer eller mindre handgripligt motades ut från avdelningarna för att de intagna skulle få vara ifred och att korridorerna övertagits av de intagna.81 I slutbetänkandet Kriminalvården – ledning och styrning av Utredningen effektivitet, som bl.a. haft i uppdrag att utvärdera den säkerhetsuppgradering som Kriminalvården genomfört ,82 konstateras å andra sidan att Kriminalvårdens säkerhetsnivå är högre än 2004. Enligt utredningen har säkerhetsuppgraderingen emellertid inte inneburit att kriminalvården som sådan har blivit säkrare, det vill säga att våldet mellan intagna eller mot personalen har minskat. redovisar utredningen en osäkerhet kring den bedömningen, som sägs bero på att Kriminalvårdens målbild inte är fullständig.83 Såvitt gäller det för av Kriminalvården redovisade antalet incidenter i form av våld mellan intagna, framhåller utredningen vidare att det inrapporterade antalet, enligt Kriminalvårdens egna uppgifter, är orimligt litet.84 Utredningen konstaterar mot denna bakgrund lakoniskt att det alltså synes föreligga brister i underlaget. Ansvaret vilar alltså, som redan betonats, tungt på det allmänna för att skydda frihetsberövade personer mot övergrepp av olika slag. Av det som redovisats här framgår dock att det funnits brister i Kriminalvårdens arbete med att säkerställa de intagnas rätt till personlig säkerhet, liksom att det finns behov av en tydlig styrning och uppföljning från regeringens sida när det gäller det arbetet. Regeringen bör ge Kriminalvården i uppdrag att ta fram en säkerhetsstrategi som innefattar bl.a. preciserade mål för arbetet med 80 Dir. 2004:110. 81 SOU 2005:6, s. 115 f. 82 Dir. 2008:19, 2008:113. 83 SOU 2009:80, s. 248. 84 SOU 2009:80, s. 207. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden att förebygga och motverka incidenter i form av hot och våld mot intagna från andra intagnas sida, och ett incidentrapporteringssystem för en effektiv rapportering och uppföljning av hur de målen uppnås. En intagen som utsatts för hot eller våld från andra intagnas sida kan vara i akut behov av skydd. I en sådan situation kan det ibland vara oundvikligt att den utsatta personen förflyttas eller hålls avskild. En utgångspunkt för ett systematiskt arbete mot denna typ av allvarliga incidenter måste emellertid alltid vara att åtgärder för att komma till rätta med våld eller hot primärt ska ta sikte på förövaren och inte på den som utsatts för ett sådant övergrepp. 7.1.5 Tillgång till rättsligt biträde och information om rättigheter, m.m. Rekommendationer: Regeringen bör ta initiativ till en lagändring som klargör att även den som, utan angiven misstanke, ska höras upplysningsvis under en förundersökning, har en laglig rätt att biträdas av försvarare. Inom ramen för ett sådant lagstiftningsinitiativ bör vidare övervägas om också möjligheterna att förordna offentlig försvarare bör utvidgas på liknande sätt. En lagstadgad skyldighet bör införas att lämna information om rätten att ha juridiskt biträde vid förhör, oavsett förekomst av misstanke om brott. I samband med en sådan författningsändring bör även övervägas om, efter förebild i den s.k. Mirandaprincipen, en allmän skyldighet att lämna viss annan information bör införas, främst om rätten att inte uttala sig och om de möjliga rättsliga konsekvenser som ett beslut att uttala sig eller inte uttala sig kan få i en senare rättegång till följd av den fria bevisprövningens princip. Det bör på nytt övervägas om det behövs ett förtydligande direkt i lagtext av att informationen till gripna och anhållna om vissa grundläggande rättigheter ska lämnas vid frihetsberövandet. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 I det sammanhanget bör även övervägas att föra över kravet på underrättelse om rätten att biträdas av försvarare under förundersökningen och om förutsättningarna för förordnande av en offentlig försvarare från förundersökningskungörelsen till . Även i förhållande till den som har tillsagts att följa med polisen för förhör, den som har kallats till polisen för förhör och den som har ålagts att stanna kvar hos polisen för förhör, bör det framgå direkt av lag att informationsskyldigheten i fråga om den hördes grundläggande rättigheter ska fullgöras då han eller hon på detta sätt berövats sin frihet. Regeringen bör, i samband med den fortsatta beredningen av det betänkande som lämnats av Utredningen om det allmännas ansvar enligt , överväga frågan om att i rättshjälpslagen föra in en uttrycklig bestämmelse med innebörden att rättshjälp alltid får beviljas om det behövs för att ska uppfylla sina åtaganden enligt . Rätten att få tillgång till en försvarare eller annat rättsligt biträde utgör en grundläggande rättssäkerhetsgaranti som kan vara av avgörande betydelse för säkerställandet i praktiken av rätten till frihet och personlig säkerhet, liksom av rätten till en rättvis rättegång. Därför är tillgången till sådant biträde också en central del av såväl FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter85 som Europakonventionen.86 Även den svenska grundlagen betonar numera, , rätten till en rättvis rättegång.87 Rätten till tillgång till ett rättsligt biträde som kan t.ex. närvara vid förhör, kan även ha stor betydelse för att förebygga och minska risken för övergrepp mot personer som är berövade friheten, liksom för att skydda exempelvis poliser mot ogrundade anklagelser om sådana övergrepp. Rätten att få tillgång till försvarare eller annat rättsligt biträde liksom övriga processuella rättigheter som tillkommer den som berövats friheten, t.ex. efter att ha gripits av polisen, kan emellertid bara utnyttjas effektivt, och därmed få den grundläggande betydel85 Artikel 14.3 punkterna b och d. 86 Artikel 6.1 och artikel 6.3 punkterna b och c. 87 2 kap. 11 § regeringsformen. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden se för garanterandet av de mänskliga rättigheterna som den har tillkommit för att säkerställa, om den som berövas sin frihet också känner till att rättigheterna finns. Så är inte alltid fallet och även svenska förhållanden har i dessa avseenden uppmärksammats av såväl för förebyggande av tortyr som , . Båda har lämnat synpunkter och rekommendationer härvidlag till den för att åtgärda vad man uppfattat som brister. för förebyggande av tortyr tog i sin rapport efter granskningsbesök i upp att det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om att information ska lämnas om vilka rättigheter en person har som tvingas stanna kvar hos polisen för förhör, liksom att den som grips av polis inte regelmässigt tycks få sina rättigheter förklarade för sig. Kommittén rekommenderade också den att vidta åtgärder för att säkerställa att var och en som blir förhörd, oavsett misstanke om brott, får information om sin rätt att ha ett rättsligt biträde närvarande vid förhöret, samt att rätten till ett sådant biträde bör tillgodoses också för den som inte själv kan bekosta ett sådant.88 CPT genomförde sitt senaste granskningsbesök i . I sin rapport efter besöket välkomnade kommittén att infört en rätt för varje person som förhörs under en förundersökning att ha ett biträde närvarande under förhöret. Kommittén konstaterade emellertid att den kommit i kontakt med att antal frihetsberövade personer som uppgav att de inte blivit informerade om den rätten. CPT noterade vidare att denna rätt i de flesta fall i praktiken tillförsäkrades de frihetsberövade tidigast i samband med att det första formella förhöret genomfördes av en utredare. Mot denna bakgrund uppmanade kommittén regeringen att vidta åtgärder för att säkerställa att alla som berövas friheten redan från början av sitt frihetsberövande ges en effektiv rätt att få tillgång till ett rättsligt biträde.89 CPT välkomnade att ett informationsblad utarbetats om de rättigheter som tillkommer en person som frihetsberövats av polisen, och att detta fanns tillgängligt på ett flertal olika språk. Kommittén 88 Report on the Visit of the Subcommittee on Prevention of Torture and other Cruel, Inhuman or Degrading Treatment or Punishment to , CAT/OP/SWE/1, , st. 44-49, 55-61. 89 Report to the Swedish Government on the visit to carried out by or Degrading Treatment or Punishment (CPT) from 9 to 18 2009, CPT/INF (2009)34, s. 19. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 konstaterade att den fått intrycket att inte heller sådan information som finns i informationsbladet lämnas så snart någon berövas sin frihet, det vill säga redan från den tidpunkt då en person är skyldig att stanna kvar hos polisen. Inte heller tycktes den lämnas muntligen i direkt samband med ett frihetsberövande. CPT rekommenderade regeringen att vidta åtgärder för att säkerställa att alla personer som frihetsberövas av polisen – oavsett på vilken grund – redan vid frihetsberövandets början erhåller fullständig information om sina grundläggande rättigheter. Detta borde enligt kommittén ske muntligen direkt när ett frihetsberövande äger rum, och skriftligen vid ankomsten till polisens lokaler. Kommittén rekommenderade också att den frihetsberövade uppmanas att skriftligen bekräfta att han eller hon erhållit den aktuella informationen. I sitt svar till kommittén hänvisade regeringen till att förekomsten av en skälig misstanke om brott utgör en förutsättning för att en person ska kunna anhållas eller gripas. Regeringen framhöll att det av 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948) följer att en person som på detta sätt berövats friheten ska upplysas bl.a. om sin rätt till försvarare. Regeringen konstaterade att detta innebar att rätten till försvarare i de flesta fall fanns redan vid frihetsberövandets början. Sammanfattningsvis förklarade regeringen att det aktuella regelverket enligt svensk uppfattning innehåller tillräckliga mekanismer för att säkerställa att en person som berövats friheten har tillgång till ett rättsligt biträde redan från frihetsberövandets början.90 Ifråga om den information som lämnas till personer som frihetsberövats av polisen förklarade regeringen bl.a. att vid tiden för regeringens svar till kommittén genomförde en utvärdering av polismyndigheternas användning av det aktuella informationsbladet, liksom att skulle överväga även behovet av ytterligare åtgärder för att säkerställa att alla personer som frihetsberövas av polisen erhåller full information om sina grundläggande rättigheter. Regeringen konstaterade i denna del även att det i samband med att informationsbladet överlämnades i många fall även var nödvändigt att tillhandahålla kompletterande, muntlig, information. Överlämnandet av informationsbladet var inte heller att betrakta som ett sätt på vilket polisen kunde full90 Response of the Swedish Government to the report of or Degrading Treatment or Punishment (CPT) on its visit to from 9 to 18 2009, CPT/INF (2010)18, s. 10 f., 14 f. 338 SOU 2011:29 Några särskilda sakområden göra sin i eller förundersökningskungörelsen reglerade informationsskyldighet, och utgjorde inte en ersättning för sådan information. var istället att betrakta som en ytterligare informationskälla (an extra service) för den frihetsberövade.91 Rätten att vid förhör biträdas av en försvarare 23 kap. 1 § ska förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av 23 kap. 6 § framgår att förhör under en förundersökning får hållas med envar som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Förhör får således hållas med stöd av denna bestämmelse oberoende av om förhörspersonen är misstänkt, målsägande, vittne eller någon annan. Den som utan giltig orsak underlåter att följa en kallelse att inställa sig till förhör får under vissa förutsättningar, enligt 23 kap. 7 § , hämtas till förhöret. Av 23 kap. 8 § följer vidare att den som befinner sig på en plats där ett brott förövas är skyldig att på tillsägelse av polisman följa med till ett förhör som hålls därefter. Den som inte är anhållen eller gripen är som regel inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Om det är av synnerlig vikt kan emellertid, med stöd av 23 kap. 9 §, en person som kan misstänkas för brottet tvingas att stanna kvar i . I 21 kap. 3 § anges att den misstänkte vid sin talans förberedande och utförande må biträdas av försvarare. Rätten för en misstänkt att under förundersökningen biträdas av en försvarare inträder emellertid, enligt vad som angavs i förarbetena till , först då undersökningen kommit så långt att personen är skäligen misstänkt för brottet.92 har också gett uttryck för samma synsätt när det gäller ett förordnande av offentlig försvarare.93 Fitger hävdar emellertid i kommentaren till att även den som utan angiven misstanke ska höras upplysningsvis under en förundersökning måste i dagens samhälle ha en rätt att med privata medel låta sig biträdas av en försvarare. 91 s. 13. 92 Fitger, (, Zeteo), kommentaren till 24 kap. 3 §. 93 NJA 2001 s. 344. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 I artikel 6.3.c i föreskrivs bl.a. att var och en som blivit anklagad för brott har rätt att försvara sig genom ett rättegångsbiträde som han eller hon själv har utsett eller att, när tillräckliga medel saknas för att betala ett biträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar. Uttrycket anklagelse för brott är ett autonomt begrepp, det vill säga det ska tolkas självständigt från vad som gäller enligt nationell rätt. Det har emellertid ansetts att tolkning av begreppet inte innebär någon rätt att alltid biträdas av en försvarare vid förhör som hålls innan någon är skäligen misstänkt.94 Som ett resultat av tidigare kritik från tortyrkommitté95 finns vidare en rätt för alla som förhörs under en förundersökning att ha ett biträde närvarande under förhör, under förutsättning att detta kan ske utan men för utredningen. Den rätten regleras i 23 kap. 10 § tredje stycket . Bestämmelsen gäller såväl den som är skäligen misstänkt för brottet som den mot vilken endast föreligger en svagare grad av misstanke eller ingen misstanke alls, t.ex. ett vittne eller den som är målsägande. Ett sådant biträde har emellertid inte samma rättigheter att agera i förundersökningen som en försvarare.96 konstaterade i målet ./. att det förekommer att domstolar i brottmål, i enlighet med nationell rätt, får fästa avseende vid hur den anklagade förhållit sig vid de inledande polisförhören, på ett sätt som på ett avgörande sätt kan påverka dennes möjligheter till ett framgångsrikt försvar. I sådana fall kräver dock normalt artikel 6, enligt , att den som förhörts av polis också getts rätt att biträdas av en försvarare även på ett tidigt stadium i polisförhören. En sådan rätt är dock inte absolut, utan beror av om en begränsning härvidlag i det enskilda fallet vid en samlad bedömning skulle leda till slutsatsen att den anklagade inte fått tillgång till en rättvis rättegång.97 Uttalanden som görs under polisförhör utan att den som hörs haft möjlighet att överlägga med och rådfråga en juridiskt sakkunnig person, kan i den svenska rättsordningen få konsekvenser som den som hörs kan ha svårt att själv överblicka och ta ställning till. Sålunda finns en inte obetydlig risk för att han eller hon under för94 Se NJA 2001 s. 344 med vidare hänvisningar. 95 Se prop. 2007/08:47, s. 13. 96 Fitger, (, Zeteo), kommentaren till 23 kap. 10 § tredje stycket. 97 ./. (GC), appl. 18731/91, st. 63. SOU 2011:29 Några särskilda sakområden höret medvetet eller omedvetet lämnar för sig själv oförmånliga uppgifter, vilka sedan används mot honom eller henne vid en straffrättslig prövning. Enligt svensk rätt råder fri bevisprövning. Rätten ska, enligt 35 kap. 1 § , efter en prövning av allt som förekommit i målet avgöra vad som är bevisat. I brottmål får rätten därför, under vissa förutsättningar, även fästa avseende vid vad den tilltalade har berättat i förhör med polisen, även vid sådana förhör som kanske hållits innan han eller hon ens betraktades som skäligen misstänkt och utan att den förhörde biträtts av någon försvarare. Den som hörs av polisen kan visserligen, till följd av bestämmelsen i 23 kap. 13 § , vägra att uttala sig alls under ett förhör eller vägra att uttala sig om han eller hon inte tillåts ha en försvarare med under förhöret. En tilltalad har på motsvarande sätt, till följd av bestämmelserna i 36 kap. 1 och 21 §§ , rätt att inte uttala sig alls under rättegången. Men, enligt 35 kap. 4 § , är det å andra sidan upp till domstolen att bestämma vilka slutsatser som bör dras av en sådan vägran att uttala sig. Visserligen är rätten att inte uttala sig och rätten att inte anklaga sig själv grundläggande aspekter av rätten till en rättvis rättegång enligt och det krävs därför särskild försiktighet vid bedömningen av om en vägran att uttala sig kan läggas någon till last. En fällande dom får enligt inte grundas enbart eller ens huvudsakligen på att den tilltalade vägrar att uttala sig, men dennes tystnad i situationer då han eller hon kan förväntas komma med en förklaring, kan beaktas vid värderingen av åklagarens bevisning.98 I sammanhanget finns också anledning att erinra sig att en person som hörs av polisen utan att vara skäligen misstänkt inte alltid tydligt informerats om i vilken egenskap han eller hon hörs, trots att sådan information bör lämnas.99 Dessutom kan naturligtvis den hördes roll i en förundersökning komma att förändras beroende bl.a. på vad som framkommer vid förhör med denne själv. Den senare frågan har också något berörts i ett särskilt sammanhang av förre chefsJO i ett beslut den 19 november 2010,100 där han diskuterar bl.a. frågan om ett obligatoriskt utredningsförfarande i samtliga fall då allvarlig personskada eller dödsfall 98 ./. (GC), appl. 18731/91, st. 45–47. 99 Jfr JO:s ämbetsberättelse 2000/01, s. 100. 100 JO:s dnr 5950–2009. Några särskilda sakområden SOU 2011:29 inträffat i samband med polisingripanden. I beslutet framhöll JO bl.a. den motsättning som kan finnas mellan vikten av snabba utredningsåtgärder i form av förhör med inblandade polismän, å ena sidan, och polismäns berättigade intresse av att även utredningar mot dem ska omgärdas av höga krav på rättssäkerhet, å den andra. JO framhöll i sitt beslut att de rättssäkerhetsproblem som hänger samman med att en person som hörs upplysningsvis i inledningen av ett sådant utredningsförfarande kan komma att lämna uppgifter som senare används mot honom eller henne i en eventuell brottsutredning, kan bemästras genom att t.ex. ge en polisman som ska förmås underkasta sig ett sådant särskilt utredningsförfarande, rätt att under vissa förutsättningar biträdas av en försvarare. Även om poliser, på grund av just sin yrkesroll, oftare riskerar att befinna sig i situationer där sådana rättssäkerhetsproblem som JO beskriver kan tänkas uppkomma, råder det inte någon principiell skillnad mellan den situationen och den som andra förhörspersoner befinner sig i, som inledningsvis hörs av polis utan att veta om de är eller kommer att bli misstänkta för brott. Det grundläggande problemet är detsamma. Även den möjliga lösningen, som JO pekar på, är relevant också för alla sådana förhörspersoner.