sou · GZB39 · 2011-02-10 00:00:00 — Mot bakgrund av här anförda omständigheter bedömer utredning- en att bestämmelserna i artikel 6.2 och 6.3 i inte omfattar nämndens prövning av frågan om ersättning till den som utsatts för övergrepp eller försummelse i samhällsvården. Av samma anledning saknas behov av att låta fosterföräldrar eller andra utpekade förövare yttra sig i processen. Ekonomiadministration och utbetalning av ersättning När det gäller ekonomiadministration och utbetalning av beviljad ersättning konstaterar utredningen att det kommer att röra sig om förhållandevis stora summor som ska hanteras. Det kan inte anses vara kostnadseffektivt att bygga upp ett system för denna hantering i den nya myndighet som ska ansvara för handläggningen av ansök- ningarna. I stället föreslår utredningen att Kammarkollegiet ska an- svara för ekonomiadministration och utbetalning av ersättning. En sådan uppgift ligger dessutom väl i linje med Kammarkollegiets ordi- narie uppdrag. 8Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen Enligt regeringens direktiv ska utredningen överväga om åtgärder, utöver det som görs inom ramen för , bör genomföras för att åstadkomma upprättelse för de som har utsatts för vanvård i samhällvård. Regeringen nämner här människors möj- ligheter att kunna berätta sin historia och få den dokumenterad samt frivilligorganisationernas arbete. Slutligen ska utredningen ta ställning till hur kunskapen som inhämtats av kan tas till vara så att profession och forskning får tillgång till den. Utredningen ska, enligt direktiven, även undersöka möjligheterna för de som utsatts för vanvård att, vid behov och inom ramen för befintliga åtgärder, lättare få tillgång till rehabiliteringsåtgärder, som de enligt gällande lagstiftning har rätt till. I direktiven nämns att har beskrivit hur en splittrad vård- och rehabiliteringsorganisation ställt sig frågande till deras behov. Upp- rättelseutredningen menar att frågan om enskildas svårigheter att hitta rätt och att få sina behov tillgodosedda i en splittrad vårdorgani- sation inte kan lösas inom ramen för denna utredning. Det berör strukturella problem, resursanvändning samt prioriteringar, som påverkar många grupper och som måste behandlas i andra och större sammanhang. I det följande beskriver utredningen några ytterligare åtgärder, som syftar till ett slags kollektiv upprättelse för de som utsattes för vanvård, men som även berör andra som varit omhändertagna. Åtgärderna handlar dels om samhällsvårdade barns rätt att som vuxna rekonstruera och så långt möjligt kunna förstå sin barndomshistoria, Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen dels om insatser för att lära av det som har hänt och hålla den kun- skapen levande. 8.2Ta del av aktmaterial och berätta sin historia för att skydda barn Utredningens förslag: Kommunerna bör underlätta för människor, som tillbringat viktiga delar av sin barndom i samhällsvård, att hitta sitt aktmaterial samt erbjuda möjlighet att berätta och samtala om sina erfarenheter. 8.2.1Möjlighet att få hjälp att efterforska sitt arkivmaterial akter, som rör tidigare omhändertagna barn, lämnas till kommunarkivet i den kommun där vårdnads- havaren var bosatt för omhändertagandet – för att bevaras . Barnhemsjournaler kan istället finnas i lands- tingsarkiv, om var huvudman. Arkiv från privata barn- hem är däremot inte alltid bevarade. Många av dem som utredningen har haft kontakt med har fram- hållit det värdefulla i att få del av sitt aktmaterial. Även om det ibland har lett till smärtsamma insikter, så har det bidragit till att man bättre lärt känna sin egen barndomshistoria. Utred- ningen anser att det är viktigt att kommunerna underlättar för de som vill få del av aktmaterial från sin tid i samhällsvården, genom lättillgängliga kontaktuppgifter till kommunarkivet. Utredningen anser att den som önskar ska få hjälp av kommun- arkivet i sin nuvarande hemkommun att hitta sitt aktmaterial, även om det innebär efterforskningar i andra arkiv. När aktmaterialet väl har hittats kan den enskilde få del av sina handlingar på plats eller få kopior hemskickade.1 Det har inte framkommit några uppgifter om att kommunarkiven inte skulle lämna denna service. Däremot finns kommunala skillnader när det gäller om avgift tas ut för kopior eller inte. Utredningen anser det orimligt att människor ska behöva betala för kopior av aktmaterial, som ibland kan uppgå till hundra- tals sidor. 1 På regeringens uppdrag har genom stadsarkiv utarbetat en infor- mationsbroschyr. Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 8.2.2Möjlighet att rekonstruera sin historia i en dialog Människor som har låtit sig intervjuas av eller som har hört av sig till har ofta funnit det svårt att återuppleva det som hänt och att berätta om känsliga förhållanden för okända människor. De har sagt sig ha flera skäl att ändå utsätta sig för detta. Ett starkt skäl är att man, för att kunna gå vidare i livet, ändå vill minnas och förstå olika skeenden under uppväxten i samhällets vård. Ett annat viktigt skäl är att man vill bidra till att skydda barn, som omhändertas, från att drabbas av motsvarande vanvård. Man vill berätta om sina upp- levelser för företrädare för samhällsvården och då mötas av en vilja att lyssna och lära. I samband med att överlämnade sitt del- betänkande inrättade , i samarbete med ett antal organisationer, ett särskilt telefonnummer för kontakt samt tog initiativ till en stödgrupp som är aktiv. Enstaka andra kommuner har också svarat upp mot enskilda människors krav på ursäkt och förklarande samtal. Det finns anledning att anta att ökad uppmärksamhet på vanvården i samband med att Upprättelse- utredningens betänkande lämnas, och den därpå följande bered- ningen, kommer att öka efterfrågan på lokala insatser. Utredningen anser att de människor, som så önskar, bör få hjälp av samhället att rekonstruera sin barndom i samhällets vård. Denna önskan kan finnas oavsett om samhällsvården har upplevts positiv eller negativ. Man kan behöva hjälp med att hitta aktmaterial och också ha behov av att samtala kring det som man varit med om, för att bättre kunna förstå händelser och skeenden och varför olika beslut fattats. Det är naturligt att kommunernas socialtjänst, som har både ansvar och kompetens inom samhällsvården, erbjuder denna möjlighet till samtal. Institutioner bör också kunna erbjuda motsvarande möjlighet till dialog med de människor som tillbringat en del av sin barndom på den aktuella institutionen. Utredningen vill framhålla att det måste vara lätt för den enskilde att ta kontakt, dvs. infor- mationen behöver vara tydlig och lättillgänglig för de som berörs. För många som utsatts för vanvård kan det vara svårt att själv vända sig till en företrädare för den kommun som svarat för sam- hällsvården. Därför är det viktigt att fler instanser, t.ex. sjukvård, kyrka och frivilligorganisationer har beredskap för att bistå den som söker få klarhet i sin levnadshistoria. Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen Ett erbjudande om samtal innebär en viktig möjlighet för de som är verksamma inom socialtjänst och institutioner för barn och unga att ta del av erfarenheter, reflektioner och kunskap från människor, som har egna erfarenheter av samhällsvården. En positiv utveckling är att människor, med en egen bakgrund i sam- hällsvården, har börjat höra av sig med berättelser, krav och idéer kring vad som behövs för att förbättra vården och för att förbättra barns och unga vuxnas situation. Här finns en kraft som kan få betydelse för enskilda människor och för utvecklingen av barn- och ungdomsvårdens kvalitet och trygghet. Utredningen vill slutligen betona att den hjälp som ovan före- slås inte ska ses som en fortsättning på . Syf- tet har där varit att kartlägga och dokumentera erfarenheter av övergrepp och vanvård. När avslutar sitt upp- drag får denna del av upprättelseprocessen anses avslutad. 8.3Vikten av att hålla kunskapen levande Utredningens förslag: Regeringen bör ta initiativ till en utställning i syfte att sprida kunskap om den vanvård som förekommit, sett i ett större sammanhang. Lämplig utförare kan vara Stiftelsen männa . 8.3.1En utställning som levandegör samhällsvården bakåt i tiden Utredningen anser att det är av stor vikt att frågan om vanvård i samhällsvården av barn och unga inte faller i glömska. Den kunskap som kommit fram bör spridas, diskuteras och fördjupas bland all- mänhet, politiker, människor med erfarenhet av samhällsvård, familjehemsföräldrar och professionellt verksamma inom barn- och ungdomsvården. På många håll i landet finns det också en lokal historia, till exempel i form av en utbredd tradition att ta emot fosterbarn eller en institution som varit en integrerad del av orten. Minnesmärken eller motsvarande är ett vanligt inslag i upprättelse- processer av olika slag. Utredningen anser att en utställning skulle vara ett lämpligt sätt att levandegöra vanvården bakåt i tiden, efter Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen förebild från Danmark.2 Den vanvård som har förekommit skulle vid en utställning lämpligen sättas in i sitt sammanhang, dvs. sam- hällsvårdens historiska utveckling. Även det som inte var direkt vanvård utan mer ett uttryck för dåtida normalitet, utifrån rådande kunskaper och värderingar, bör beskrivas. Stiftelsen har en unik kunskap om den svenska sociala barnavårdens historia, till nutid. Utredningen har därför tagit initiativ till en dialog om stiftel- sens eventuella roll i att sprida kunskap och stimulera fördjupad diskussion genom en utställning. Ledningen för menar preliminärt att det skulle vara möjligt för dem att låta sammanställa en utställning över den sociala barnavårdens historia som omfattar. Utredningen anser att det vore angeläget att i upprättelseprocessen kunna presentera en utställning, som sedan kan vandra vidare i landet. Utställningen skulle först kunna ställas ut av , som redan tidigare samarbetat med kring barns historia. menar att man sedan skulle kunna föra utställningen vidare genom samarbete med bibliotek, studieförbund, institutioner eller kom- muner. Utställningen skulle också kunna kompletteras med studie- material och lokal information samt även vara nätbaserad för att kunna användas på många ställen och i olika sammanhang. samhällsvårdade människors delaktighet i både utform- ningen av ett sådant projekt, och inte minst i de seminarier och diskussioner som kan åtfölja utställningen, är av fundamental bety- delse. Bland dessa människor finns den unika kunskapen om hur samhällsvården har fungerat ur barnets perspektiv, både de goda erfarenheterna och de dåliga. Utredningen föreslår, mot denna bakgrund, att regeringen tar initiativ till en utställning i syfte att sprida kunskap om den vanvård som förevarit, insatt i ett sammanhang som också beskriver sam- hällsvårdens historiska utveckling. En lämplig utförare kan vara Stiftelsen , eventuellt i samarbete med . 2 En utställning om barnhemsbarns villkor vid Forsorgsmuséet i blev upptakten till en undersökning av förhållandena vid ett barnhem vid namn Godhavn. Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 8.3.2Intervjumaterialet kan vara underlag för forskning De intervjuer som har genomfört innehåller intressant material, med stort potentiellt värde för både historisk forskning och samhällsforskning. Det är också de intervjuades öns- kan att kunskapen om vanvården blir känd och inte stoppas undan. Intervjuer och annat material kommer att förvaras av under sekretess. Materialet kommer i vanlig ordning att vara till- gängligt för forskning, under de särskilda villkor som lagstiftningen ställer, både när det gäller sekretess och etikprövning. anser att det är angeläget att materialet kommer till användning. Utredningen har emellertid, av sekretes- skäl, endast i mycket begränsad omfattning kunnat ta del av inter- vjuerna. Det är därför inte möjligt för utredningen att kunna bedö- ma vilka forskningsfrågor som mer specifikt skulle kunna besvaras av materialet. 8.4Frivilligorganisationers stöd till samhällsvårdade Utredningens förslag: Allmänna Arvsfonden bör, inom ramen för sina stadgar, kunna ta initiativ till en särskild satsning på stöd till människor som finns i samhällsvård eller som helt eller delvis vuxit upp i samhällsvård. Upprättelseprocessen rör i första hand människor som i mogen ålder söker sin historia och som varit utsatta för en destruktiv och kränkande samhällsvård. Men den rör även barn och unga som relativt lämnat en liknande situation. Upplevelserna handlar inte alltid bara om vanvård utan också om den ensamhet och ofta bristfälliga rustning inför vuxenlivet som många unga vuxna måste brottas med, efter att ha tillbringat stora delar av sin uppväxt i familjehem och på institution. Även i de många fler fall, där samhällsvården har fungerat bra, är ungdomar som lämnar samhällsvården och går ut i vuxenlivet ofta ensammare och mer utlämnade, jämfört med andra ungdomar. Utredningen anser att det behövs stöd till föreningar som vänder sig till ungdomar och unga vuxna, vilka för har vistats i familjehem och på institution. Många behöver möta andra med likartade upplevelser och få ett nätverk som kan Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen bidra till att bryta den isolering som många drabbas av efter av- slutad samhällsvård. Även unga i pågående samhällsvård kan behöva träffa andra pla- cerade ungdomar för att byta erfarenheter och umgås. Sådana aktiviteter erbjuds i viss utsträckning av familjehemsorganisationer och inom ramen för familjehemsverksamheter. Flera föreningar för familjehemsplacerade barn och ungdomar är eller har varit under uppbyggnad, men har haft svårt att överleva – av förklarliga skäl. Initiativet tas av unga människor, som saknar föreningsvana och ibland nödvändigt vuxenstöd. De kan därför behöva hjälp med själva organiserandet och uppbyggnaden av en sådan förening. Vuxna som utsatts för övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården är ofta i mycket stort behov av psykosocialt stöd. Det finns sannolikt organisationer som kan och vill göra en insats i form av samtal och annat stöd. Det är viktigt att komma ihåg att många av dessa människor har en extremt dålig erfarenhet av myndigheter och därför misstror eventuella stödinsatser från social- tjänst eller psykiatrisk vård. Insatser från frivilligorganisationer är därför än mer motiverade. Röda Korset har, med stöd av Allmänna Arvsfonden, drivit ett projekt , med syftet att synliggöra behoven och pröva stödformer för kvinnor och män som blivit vanvårdade på barnhem och i fosterhem. Projektet har framför allt kommit att inriktas på kunskapsspridning, genom konferenser om den vanvård som visat sig förekomma i samhällsvården av barn och unga. Projektledarna har också utbildat och handlett Röda Korsets telefon- jour i dessa frågor. Allmänna Arvsfonden har vid tidigare tillfällen beslutat om särskilda satsningar, där man uppmanat berörda och intresserade att ansöka om bidrag från fonden. Beslut om bidrag har sedan fattats efter gällande regler och praxis. Exempel på sådana särskilda tillfällen är tsunamikatastrofen samt mordet på en ung pojke på i . Det handlade då om händelser som visade på stora behov av insatser, inte minst från civilsamhällets sida, som det behövdes nya och kreativa idéer. Utredningen anser att det finns anledning för Allmänna Arvs- fonden att överväga ett liknande initiativ i denna fråga. Följande genomgång av de senaste decenniernas utveckling inom samhällsvården syftar till att ge en översiktlig bild av förändringar och dagsläge. Med det som utgångspunkt beskrivs i följande kapitel kännedom om missförhållanden och risker i dagens samhällsvård och analyseras de behov som finns av åtgärder för att förbättra säkerheten. Det är knappast möjligt att kort beskriva utvecklingen på ett rättvisande sätt. Samhällsvården för barn och unga har en stor spännvidd, från släktingshem, traditionella familjehem och jourhem till institutioner, med olika huvudmän och inriktning, samt statens hem för särskild tillsyn. Placeringen kan vara frivillig, enligt social- tjänstlagen (SoL), eller ske med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Den kan vara lång- eller kortsiktig. Barnet kan vara placerat tillsammans med en eller båda föräldrarna. Syftet med placeringen kan vara att utreda barnets eller den unges behov och situation, ge behandlingsinsatser eller enbart ge barnet omsorg och en familjetillhörighet. Samhällsvårdens utveckling i dess båda huvudformer, familjehem och institution, visar både likheter och skillnader. Beskrivningen har framför allt fokus på övergripande principer och trender samt roll och ansvar inom samhälls- vården. Kunskapen om de barn och unga som placeras är begränsad och det saknas systematisk kunskap som beskriver de förändringar som familjehems- och institutionsvården har genomgått under . Beskrivningen bygger till största delen på enstaka kartläggningar, studier, rapporter och erfarenhetsbaserad kunskap. En generell reservation måste göras för att det förekommer betydande lokala variationer. Mycket tyder på att utvecklingen i flera avseenden tog fart i och med 1970-talets ideologiska diskussioner, vilka i sin tur påverkade socialtjänstreformen . behandlade både fosterbarns- och barnhemsvården och denna utrednings kartläggningar har i vissa fall använts som referens- punkt.1 9.2Nya begrepp och huvudmän Socialtjänstlagen, som trädde i kraft , innebar att benämningen fosterhem ändrades till familjehem och följaktligen utmönstrades även orden fosterbarn och fosterföräldrar. I forskarvärlden har man dock valt att i stor utsträckning fortsätta använda de ursprung- liga begreppen. Även placeringar i annat enskilt hem, dvs. privat- placeringarna, hade omfattats av det tidigare fosterhemsbegreppet. I SoL begränsades dock det nya begreppet vård i familjehem till att enbart omfatta den vård som anordnas genom socialnämnden. Institutioner för barn, ungdomar och vuxna fick i SoL den sam- lande benämningen hem för vård eller boende (HVB). En ny bestämmelse i socialtjänstförordningen (SoF) om att ett enskilt hem som har fem platser eller mer eller bedrivs yrkesmässigt ska anses vara ett HVB ledde till att många storfosterhem ombildades till HVB. ändrades bestämmelsen så att antalet platser inte längre har betydelse för bedömningen av vad som ska anses vara ett HVB. Ungdomsvårdsskolorna fick i lagstiftningen namnet hem för särskild tillsyn och huvudmannaskapet fördes över från staten till landstingen (i några fall till kommuner). Landsting och kommuner skulle fortsättningsvis ha ett gemensamt ansvar för att tillgodose behov av institutionsvård. debatt om problemen med bristande samordning och likvärdighet i landet blev de särskilda ungdomshemmen åter ett statligt ansvar. (SiS) tillkom med uppgiften att ansvara för tvångsvården av ungdomar och missbrukare.2 1SOU 1986:20, s. 81 ff; SOU 1974:7. 2Socialstyrelsen 1990a, s. 97; prop. 1979/80:1, del A, s. 325. 9.3Centrala principer i lagstiftning och praxis I förarbetena till barnavårdslag beskrevs fosterbarnsvård som en vårdform, vilken skulle ha företräde fram- för institutionsvård. Denna princip fastslogs återigen i förarbetena till SoL. Vård i familjehem hade alltmer börjat användas för äldre ungdomar och vuxna och lyftes fram som en allmän vårdresurs inom socialtjänsten.3 Lagstiftaren, som ansvarar för dagens bestämmelser, tänker sig att barnen i regel ska återvända till det biologiska hemmet. De ska därför upprätthålla kontakten med sitt ursprung och placeras så nära hemmet som möjligt. I lag och förarbeten kan tre principer, återförenings-, närhets- och anhörigprincipen urskiljas och dessa återfinns även i rättspraxis.4 9.3.2Bibehållen kontakt med föräldrarna och återförening som mål I linje med tanken om återförening infördes bestämmelser om att socialnämnden regelbundet ska överväga om pågående vård i familje- hem eller på institution fortfarande behövs. Från att enbart ha gällt tvångsvård och med årliga intervall ska övervägande respektive omprövning (vid tvångsvård i beteendefallen) numera göras oavsett lagrum och halvårsvis. var de professionellas inställning till kontakt mellan familjehemsplacerade barn och deras föräldrar fortfarande ambivalent eller till och med negativ.5 kom den bristande kontakten att ses som problematisk, inte minst eftersom den nya lagen ställde krav på familjehemmen att hjälpa barnen att behålla kontakten med sina biologiska föräldrar. Kritik framfördes bland annat av () och Riks- dagens revisorer. Den så kallade omhändertagandedebatten, som präglade en stor del av , stod mellan ett behovsorienterat och ett rela- tionsorienterat synsätt.6 Mycket förenklat betonades i den först- 3Socialstyrelsen 1978, s. 8 f; prop. 1979/80:1, del A, s. 304 och 307. 4Mattson, T. 2006, s. 109 ff. 5Socialstyrelsen 1990a, s. 10 och s. 80 ff. 6SOU 1986:20, s. 81 ff; , G. 1995, s. 29 ff. nämnda inriktningen vikten av kontinuitet och barnets behov av nya och varaktiga relationer till familjehemsföräldrarna och i den sistnämnda vikten av att barnet för sin identitetsutveckling behåller kontakten med sina biologiska föräldrar. Det relationsorienterade synsättet hade på ett tydligt sätt redan påverkat den nya social- lagstiftningen och gradvis kom grundinställningen hos flertalet socialarbetare att förändras i denna riktning. I uppdraget som familjehem ingår numera som en självklar del att också medverka till att upprätthålla barnets kontakt med sina föräldrar. I länsstyrelsernas granskning 2006 – 2007 uppmärksammades att det skett en generell förbättring inom detta område. Barn i familjehem träffar i allmänhet föräldrarna kontinuerligt, ibland även andra anhöriga.7 Inställningen är inte längre lika polariserad och attitydförändringen har bland annat resulterat i en lagbestämmelse om att vårdnads- överflyttning kontinuerligt ska övervägas när barn varit placerade i samma familjehem . Underlaget för den mest uppmärk- sammade amerikanska undersökningen, som förespråkade nöd- vändigheten av bibehållna föräldrakontakter för barnets väl- befinnande, har även ifrågasatts under senare år.8 Enligt en svensk studie är kontakten med syskon viktig för många placerade barn och unga.9 Även på institutionsvården riktades nya förväntningar . Uppgiften gällde inte längre att enbart ta hand om bar- nen på ett tillfredsställande sätt utan lika mycket om att kunna samarbeta med föräldrarna och arbeta med relationen mellan föräl- drar och barn. De yngre barnen placerades på barnhem tillsammans med sina föräldrar i allt större utsträckning, vilket medförde att det var svårt att hitta platser för ensamma barn. Många barnhem ville bara ta emot barn tillsammans med en förälder. Jämfört med familjehemsvården var förväntningarna på ett ökat samarbete med föräldrarna inte lika kontroversiella inom institu- tionsvården. Däremot innebar det vissa svårigheter att ändra arbets- sättet så att ensamplacerade barn fick möjligheter till stabila relationer till personalen för att motverka institutionsvårdens negativa effekter.10 7Länsstyrelserna 2008, s. 7. 8Studien som avses är Fanshel, D. & Shinns, E. 1978; , I. 2007, s. 29 f och 36 f;. & Sallnäs, M. 9Lundström, T. & Sallnäs, M. 10Socialstyrelsen 1990a, s. 11 och s. 81; , G. 1995, s. 25 ff. 9.3.3Placering ska ske så nära hemmet som möjligt placerades barnen ofta långt från föräldrahemmet, utifrån en omplanteringstanke, och var fortfarande av fosterbarnen placerade mer än från hemmet. har närhetsprincipen fått stort genomslag inom familje- hemsvården, där placering inom en tiomilsradie har blivit en uttalad målsättning, som i stor utsträckning uppnås.11 Efter socialtjänstreformen fick närhetsprincipen också kon- sekvenser inom institutionsvården, som skulle finnas nära och vara flexibel i sitt arbetssätt. Det ledde till minskad differentiering efter barnens ålder, kön eller symtom.