sou · GYB370 · 2011-01-01 00:00:00 — Ombudsmännen har framför allt till uppgift att tillvarata enskilda personers rättigheter i fall där de anser att de blivit felaktigt behandlade av offentliga organ. De tar emot klagomål från allmänheten och utreder dessa. I många länder fordras att den klagande har uttömt alla andra rättsliga och 114European for Fundamental Rights, National Human Rights Institutions in the EU Member States, 2010, s. 9. 115United Nations, , National Human Rights Institutions, A handbook on the and Strengthening of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights, Professional Training Series No 4, 1995. administrativa vägar att behandla frågan innan den tas upp av ombudsmannen. Ombudsmännen kan också utreda ärenden av stort allmänt intresse på eget initiativ. Specialiserade institutioner är, enligt , oftast inrättade för att främja och skydda rättigheter för en eller flera specifika grupper eller delar av befolkningen, t.ex. barn, människor med funktionsnedsättning, minoriteter, kvinnor eller flyktingar. De specialiserade institutionerna har i övrigt ofta liknande upp- gifter som kommissionerna. Specialiserade institutioner brukar dock vara mer fokuserade på kartläggning och forskning. De flesta nationella institutioner för mänskliga rättigheter som inrättats i världen är kommissioner, även om allt fler ombudsmän tillkommit . Ombudsmännen har dessutom närmat sig formen för kommissioner genom att flera på eget initiativ vidgat sina verksamhetsområden till att omfatta fler samhällsområden och verksamheter. FN:s kartläggning av nationella institutioner FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna publicerade en kartläggning av nationella institutioner för mänskliga rättigheter världen över.116 Kartläggningen bygger på enkätsvar från 61 nationella institutioner. Av svaren kom 21 från , 19 från , tolv från och och nio från den amerikanska kontinenten (i fortsättningen ). Inrättande och typ av organisation Enligt Parisprinciperna ska en nationell institution inrättas genom grundlag eller lag. Institutioner som inrättats genom grundlag är vanligare i och än i , och , där annan lag är vanligare. Det förekommer också institutioner som, trots Parisprinciperna, har inrättats utan lagstöd, t.ex. genom dekret eller regerings- eller riksdagsbeslut. Av de som deltagit i kartläggningen betraktar sig som kommis- sioner för mänskliga rättigheter medan uppger sig vara ombudsmän. 116 United Nations, Office of the High Commissioner for Human Rights, Survey on National Human Rights Institutions, 2009. Av kartläggningen framgår att en stor majoritet av de institutioner som finns har ett brett mandat med befogenheter att utföra alla de uppgifter som anges i Parisprinciperna. Nästan alla natio- nella institutioner som svarat (58 av 61) uppgav också att deras uppdrag omfattar hela landet och att mandatet omfattar alla som bor i landet. 14 institutioner har uppdrag som sträcker sig utanför det egna landet. Det handlar t.ex. om stöd till ambassader, konsulat och annan administration utomlands. av de svarande uppger att det finns andra organisationer som har mandat att arbeta med mänskliga rättig- heter i landet. Exempel på sådana är ombudsmän och offentliga medlare samt myndigheter vars uppdrag rör rättigheter för sär- skilda grupper eller delar av befolkningen. av de svarande uppger att lagen som reglerar institutionens verksamhet garanterar institutionens oberoende. av de svarande institutionerna anser att de också är oberoende i praktiken. I rapporten konstateras dock att av de svarande indikerar att ett departement i rege- ringens kansli har ett administrativt ansvar för institutionen. En majoritet av de svarande uppger att de själva formulerar sin budget. En knapp fjärdedel lämnar budgetförslaget direkt till riks- dagen. anger att lagen innehåller en formulering om att institutionen ska tillhandahållas tillräcklig finansiering. Nästan hälften av de svarande uppger dock att de har en otillräcklig budget. Majoriteten av de svarande anser sig vara nöjda med sin institutions organisation även om ett betydande antal anser att antalet anställda är otillräckligt. Drygt hälften ansåg att deras personal speglade mångfalden i samhället. Storleken på institutionerna varierar i hög grad, från 2 till över 1 100 anställda. Drygt hälften uppger att de har färre än 100 anställda. Det styrande organets sammansättning av de svarande institutionerna uppger att formerna för tillsättningen av ledamöter i institutionens styrande organ är reglerade i lag eller på annat sätt. Av dessa har en tillsättningsprocess som omfattar en oberoende granskning av kandidaterna. Det civila samhället tillfrågas när det gäller 45 pro- cent av de svarande, och annonsering inför rekryteringen sker hos . Det vanligaste är att nomineringarna kommer från , det civila samhället eller att kandidater själva anmäler sitt intresse. Drygt hälften av institutionerna uppger att lagen enligt vilken de inrättats kräver att institutionens styrande organ har en mångsidig sammansättning. Mindre än hälften ansåg dock att den faktiska sammansättningen var sådan. Av de svarande med krav på en mångsidig sammansättning uppger i och i och att deras styrande organ verkligen speglar mångfald. I var motsvarande siffra och i de amerikanska länderna . De flesta medlemmarna i institutionernas styrande organ är jurister eller har en bakgrund från organisationer inom det civila samhället eller den akademiska världen. Det finns ofta en hög grad av representation av kvinnor, medan minoriteter och personer med funktionsnedsättning är representerade i begränsad utsträckning. av de svarande uppger att mandatperioden för deras ledamöter är mellan tre och , vilket enligt FN:s rapport är en rimlig tid för att garantera deras oberoende. För av institutionerna är grunderna för att skilja en ledamot från uppdraget reglerade i lag. För av institutionerna är även formerna för ett sådant förfarande lagreglerade. av de svarande institutionerna har befogenhet att hantera enskilda klagomål, även om majoriteten av dem endast kan informera den klagande om dennes rättigheter och förmedla klagomålet till rätt instans. Färre institutioner kan förhandla fram överenskommelser och endast ett fåtal kan fatta bindande beslut. Flera institutioner efterlyser resurser för information och kampanjer för att öka medvetenheten om de mänskliga rättig- heterna och om tillgången till rättsliga sanktioner. Institutionerna efterfrågar också befogenhet att pröva och fatta bindande beslut om enskilda klagomål om kränkningar av rättigheterna, att få del av information från andra myndigheter samt att, i enlighet med det fakultativa protokollet till , besöka fängelser och andra platser där människor hålls frihetsberövade. Vidare efterfrågas att andra myndigheter ska följa institutionens rekom- mendationer. Bara 20–av de svarande uppger att regeringsorganen tar till sig institutionernas rekommendationer på ett bra sätt. Ändå uppger av de svarande att regeringsorganen formellt är skyldiga att reagera på institutionernas rapporter och förslag. EU:s kartläggning av institutioner i medlemsstaterna Enligt den kartläggning som för grundläggande rättig- heter gjort av nationella institutioner för mänskliga rättigheter i medlemsstaterna har alla dessa stater någon form av övervak- ningsorgan med befogenheter inom området mänskliga rättig- heter.117 Byrån konstaterar dock att det fortfarande finns ett starkt behov av institutioner som fullt ut uppfyller Parisprinciperna. När kartläggningen gjordes hade tio av medlemsstaterna sammanlagt elva nationella institutioner som fullt ut ansågs uppfylla princi- perna, vilket var en ökning från fem institutioner . I en av de tio staterna har ytterligare en institution tillkommit . Dessutom är flera länder i färd med att inrätta institutioner i enlighet med Parisprinciperna. Ytterligare fem länder har institu- tioner som bara delvis uppfyller principerna. Av de tolv institutioner som anses motsvara Parisprinciperna fullt ut är sju kommissioner, tre ombudsmän och två institut. De sju kommissionerna och de tre ombudsmännen samt ett institut har inrättats genom en lag som anger deras mandat. De tre ombudsmännens mandat är reglerat i konstitutionen. Kommissio- nerna har generellt ett brett mandat med uppgifter av skilda slag, medan mandatet för ombudsmännen vanligtvis är avgränsat till att försvara grundläggande rättigheter och friheter mot begränsningar 117 for Fundamental Rights, National Human Rights Institutions in the EU Member States, 2010. genom åtgärder som vidtas inom den offentliga administrationen. Alla institutioner lämnar årliga rapporter. Några lämnar dem direkt till parlamentet medan andra lämnar dem till regeringen som vidarebefordrar dem till parlamentet. Antalet kommissionärer varierar. Ett land har 64 kommissio- närer. Flera kommissioner har åtminstone någon heltidsarbetande kommissionär för att garantera stabiliteten i arbetet medan övriga kommissionärer har uppdrag på deltid. I ungefär hälften av län- derna utses kommissionärerna och ombudsmännen av regeringen och i hälften av parlamentet. Kommissionärernas mandatperioder varierar från till i olika länder. I tre länder är mandatperioden och i tre andra länder . I ytterligare tre länder är mandatperioden maximalt . Antalet anställda varierar från en till 256 personer. Ombuds- mannainstitutionerna, som vanligtvis leds av en person, har större problem än kommissionerna med att tillgodose Parisprincipernas krav på mångfald i sammansättningen. Samtliga kommissioner som anses fullt ut uppfylla Parisprin- ciperna är beroende av regeringen för sin finansiering men obe- roende i fråga om hur de använder de medel de tilldelas. Kommis- sioner med i huvudsak rådgivande uppdrag saknar vanligtvis egen budget medan övriga institutioner har en egen budget. Några institutioner har dessutom ett eget anslag i budget. Institutioner i de övriga nordiska länderna I finns en nationell rättigheter, Institut for Menneskerettigheder, som anses fullt ut uppfylla Parisprinciperna. Det danska institutets mandat är reglerat i en lag om etablering av danskt center för internationella studier och mänskliga rättigheter.118 I institutets mandat ingår forskning om mänskliga rättigheter, rådgivning till och regeringen, främjande av likabehand- ling av alla utan åtskillnad på grund av etnisk tillhörighet, dokumentation, stöd till organisationer inom det civila samhället för deras dokumentationsarbete och samarbete mellan organisa- 118 Lov nr 411 af 06/06/2002, Lov om etablering af og Menneskerettigheder. Institutet ska också stödja nordiskt och annat interna- tionellt samarbete samt bidra till genomförandet av de mänskliga rättigheterna både nationellt och i utlandet. Staten ger ett årligt ekonomiskt bidrag till institutionen. Finansiering av verksamheten kan också ske genom bl.a. bidrag från fonder, gåvor och intäktsbringande verksamhet. hade institutet en total omsättning om , varav cirka 28 miljoner avsåg nationellt arbete. Det statliga bidraget var . Övriga medel utgörs av bidrag från bl.a. FN, EU, företag, organisationer och myndigheter i och andra länder. Institutet leds av en styrelse med tretton ledamöter med en mandatperiod . Institutet har också ett råd för mänskliga rättigheter vars sammansättning ska avspegla de synpunkter som finns bland engagerade organisationer inom det civila samhället, berörda offentliga myndigheter, intresserade forskare och andra intresserade enskilda eller grupper. Totalt har institutet ett 100-tal anställda varav flertalet dock arbetar med internationella frågor. Dessutom finns i af Handicappede, som är en statlig institution under . I finns ingen nationell rättigheter som uppfyller Parisprincipernas krav. En arbetsgrupp har dock utrett och lämnat förslag om att en sådan ska inrättas i form av ett människorättscenter i anslutning till den finska justitieombudsmannens kansli.119 Centret föreslås bestå av en direktör som utses av samt minst tio tjänstemän. Arbetsgruppen föreslår också att justitieombudsmannen tillsätter en människorättsdelegation i sänder för att tillgodose Parisprincipernas krav på mångfald i sammansättningen. Centrets uppdrag föreslås vara att allmänt främja de grundläggande och mänskliga rättigheterna i . Arbetsgruppen föreslår att män- niskorättscentret bl.a. ska ha till uppgift att främja information, fostran, utbildning och forskning samt samarbete i fråga om de grundläggande fri- och rättigheterna och de mänskliga rättig- 119 Kansallisen ihmisoikeusinstituution perustaminen, Betänkanden och utlåtanden 45/2010, . Betänkandet innehåller en sammanfattning på svenska. heterna, utarbeta rapporter om hur rättigheterna tillgodoses, ta initiativ och ge utlåtanden för främjande och tillgodoseende av rättigheterna samt delta i det europeiska och det internationella samarbetet för främjandet och tryggandet av rättigheterna. Människorättscentret föreslås inte ges befogenhet att behandla enskilda klagomål. Det finska justitieministeriet utarbetar en proposition till om en rättigheter mot bakgrund av utredningens förslag. En minoritetsombudsman och en diskrimineringsnämnd ansva- rar för tillsynen av likabehandlingslagen i frågor om etnisk diskri- minering. Dessutom har arbetarskyddsmyndigheterna ansvar för tillsynen av likabehandlingslagen i de delar som avser arbetslivet. har tillsyn över lagen om jämställdhet mellan kvinnor och män. Ett förslag om att ersätta minoritets- ombudsmannen med en diskrimineringsombudsman och införan- det av en ny likabehandlingslag är under beredning. center för mänskliga rättigheter, Norsk Senter for Menneskerettigheter, har ansetts uppfylla Parisprincipernas krav. Centret är en tvärdisciplinär institution inom juridiska fakulteten vid . En utredning pågår för att bl.a. se över centrets huvudmannaskap, organisation och mandat.120 Centret, som etablerades 1987, blev nationell rättigheter 2001 med stöd i en kunglig resolution.121 Där anges att institutionen ska vara oberoende av nationella myndig- heter och vara mer än ett . Forskning, utredning, rådgivning och övervakning ska prioriteras. Centrets totala budget är på . Det statliga bidrag som är öronmärkt för centrets reguljära arbete som nationell institution är . Centret som universitetsinstitution med ansvar för forskning och undervisning får därutöver även del av medel. Denna basfinansiering uppgick tillsammans till av den totala budgeten. Övriga medel som kommer från olika departe- 120Terms of Reference for the Review of in its Capacity as , Norska , . 01/1269, Etablering av og mandat for nasjonal institusjon for menneskerettigheter ved institutt for menneskerettigheter. ment, FN, EU, organisationer och företag avser tidsbegränsade projektbidrag och uppdragsprojekt. Centret har en styrelse med 10 ledamöter. Det har 62 anställda varav ungefär fem personer arbetar med nationella frågor. Dess- utom bidrar flera av de experter som i huvudsak har internationella uppgifter också på deltid till det nationella arbetet. Det dagliga arbetet leds av en direktör. Ett rådgivande organ med repre- sentanter för olika ombudsmannaorgan, intresseorganisationer och aktörer från det civila samhället, ger råd i arbetet och får nominera två representanter från det civila samhället till centrets styrelse. Centret har inte mandat att handlägga individuella klagomål. for forvaltningen behandlar individuella klagomål. För diskrimineringsfrågor finns en särskild ombudsman, Likestillings- och diskrimineringsombudet. Barneombudet har man- dat att tillvarata barns intressen, men behandlar inte individuella klagomål. Exempel på nationella institutioner i övriga Den irländska kommissionen för mänskliga rättigheter, The Irish Human Rights Commission anses uppfylla Parisprincipernas krav. Kommissionens mandat anges i Human Rights Commission Act 2000, § 4. Kommissionen ska, enligt Human Rights Commission Act, bl.a. granska lagar och verksamhet samt lagförslag och rapportera om de eventuella implikationer som de kan ha för de mänskliga rättig- heterna. Den ska också samarbeta med andra organ eller myndig- heter som har kunskap och expertis inom området, arbeta främ- jande och genomföra undersökningar samt publicera rapporter. Kommissionen kan även ansöka hos eller Supreme Court om att uppträda i domstolen som amicus curiae, dvs. ha en rådgivande funktion i domstolsprocessen, i mål rörande de mänskliga rättigheterna. Den kan vidare ansöka om att få bistå personer i samband med rättsprocesser som relaterar till skyddet av de mänskliga rättigheterna samt om att få väcka talan för att försvara en persons eller grupp av personers mänskliga rättigheter. fick kommissionen statliga bidrag om . Kommissionärerna utses av regeringen. Regeringen beslutar också om mandatperiodens längd, som enligt lagen inte får över- stiga . Ledamöterna kan omväljas för en period om ytter- ligare högst . Kommissionen består av 15 personer, varav en på heltid och övriga på deltid. Kommissionen anställer en verkställande chef och den personal som den beslutar om. Kansliet har elva anställda. I finns också The Equality Authority, som svarar för tillsynen av the Employment Equality Act (1998) och the Equal Status Act (2000), som förbjuder diskriminering på nio grunder i arbetslivet, inom yrkesutbildning, vid tillhandahållande av varor och tjänster samt annan verksamhet till vilka allmänheten har tillträde. Kommissionen för likabehandling och mänskliga rättigheter, The Commission for Equality and Human Rights, i inrättades 2007 i enlighet med the Equality Act . Kommis- sionen ersätter de tidigare kommissionerna mot rasdiskriminering, för jämställdhet respektive för rättigheter för personer med funktionsnedsättning. I mandatet ingår såväl mänskliga rättigheter som diskriminering, inklusive de nya diskrimineringsgrunderna ålder, sexuell läggning och religion eller trosuppfattning. I upp- draget ingår även att handlägga ärenden som rör diskriminering av enskilda. Kommissionen består av 14 kommissionärer som utses av en minister i regeringen. Den rapporterar till regeringens Equalities Office, som är det departement från vilket kommissionen får sitt finansiella stöd. Budgeten /10 och 2010/11 uppgår till . Arbetet omfattar , och där kommis- sionen har kontor och samarbetar med de regionala kommissioner som finns där. Det tyska , für Menschenrechte, bildades och anses fullt ut uppfylla Parisprincipernas krav. Det inrättades som en förening enligt civilrättslig lagstiftning genom ett enhälligt beslut i tyska parla- mentet . Institutet ses som en del av det civila samhället och verksamheten regleras i institutets stadgar. Institutet genomför studier och akademiska forskningsprojekt, erbjuder seminarier för allmänheten och utbildningsprogram, medverkar i expertdiskussioner och allmänna debatter samt ger råd till de politiska organen om hur mänskliga rättigheter kan integreras i nationell och internationell politik. Det handlägger inte individuella klagomål. Institutet finansieras med medel från , och ytterligare ett departement som ungefär motsvarar det svenska . Institutet kan, enligt stadgarna, också finansieras med medlemsavgifter och privata donationer. Budgeten omfattade , varav drygt 1,5 miljoner utgjordes av statliga bidrag. har även Social- och tillkommit som finansiär då detta departement har ansvar för FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning och institutet ansvarar för att övervaka konventionens efterlevnad genom en nyinrättad enhet. Styrelsen består av 16 ledamöter från det civila samhället, akademin, medierna och politiken. Institutet har 34 anställda. Exempel på nationella institutioner i andra delar av världen kommission för mänskliga rättigheter, Australian Human Rights Commission, anses uppfylla Parisprincipernas krav. Kommissionen inrättades med stöd i Australian Human Rights Commission Act 1986, som reglerar kommissionens organisation, mandat och oberoende. Kommissionen bedriver även verksamhet utifrån fyra diskrimineringslagar. Kommissionen ska tillhandahålla utbildning och öka allmän- hetens medvetenhet om de mänskliga rättigheterna, handlägga klagomål om diskriminering och andra kränkningar av rättig- heterna, bedriva forskning, bidra till utvecklingen av policyer samt ge råd i frågor om de mänskliga rättigheterna. Den publicerar rapporter, samarbetar med massmedier, håller allmänna utfråg- ningar och konsultationer samt ger råd till domstolar. Kommis- sionen ger även råd och lämnar förslag till parlamentet och regeringen i deras arbete med att utveckla lagar, program och policyer. Kommissionen består av en ordförande och tre kommis- sionärer som utsetts av den australiensiska generalguvernören, vilken innehar den högsta verkställande makten. Varje kommis- sionär har egen beslutanderätt när det gäller fördelning av medel, anställningar, vilka främjande åtgärder de ska genomföra och vilka medlingsstrategier de ska förespråka. Kommissionen har 125 anställda. En avdelning arbetar med handläggning av individuella klagomål medan en annan arbetar mer strategiskt gentemot domstolarna och agerar som amicus curiae. Den federala kommissionen för mänskliga rättigheter i , Canadian Human Rights Commission, inrättades 1977 och anses fullt ut motsvara Parisprinciperna. Kommissionens mandat regleras i Canadian Human Rights Act. Dess verksamhet bedrivs med utgångspunkt i både Canadian Human Rights Act och Act. Kommissionen ska utreda och försöka nå uppgörelser i frågor om diskriminering i arbetslivet och i den federala förvalt- ningens kontakter med allmänheten. Den kan också företräda allmänhetens intresse i domstolsärenden som rör frågor om de mänskliga rättigheterna. Klagomål som kräver vidare utredning och inte kan lösas genom medling överlämnas till Canadian Human Rights Tribunal, vars beslut har ställning som domstolsavgöranden. Utöver klagomålshanteringen och domstolsärendena arbetar kommissionen med informationsverksamhet för att främja för- ståelsen för lagstiftningen om mänskliga rättigheter bland all- mänheten. Två heltidsarbetande kommissionärer med en sjuårig mandat- period och fyra deltidsanställda kommissionärer med mandat- perioder är utsedda av generalguvernören, som formellt är statsöverhuvud. Huvudkontoret har cirka 200 anställda. Det finns också två regionala kontor i landet. Kommissionen för mänskliga rättigheter i , The Human Rights Commission, inrättades 1977. Kommissionen anses fullt ut motsvara Parisprinciperna. Dess mandat och oberoende regleras i Human Rights Act med tillägg , då kommissionären för Race Relations blev en del av kommissionen. beslutades att en kommissionär för Equal Opportunities skulle utses och att ett Office of Human Rights Proceedings skulle inrättas. Kommissionens huvuduppgift är att främja respekten och förståelsen för de mänskliga rättigheterna samt att främja den fortsatta utvecklingen av mångfald och harmoniska relationer mel- lan enskilda i samhället. ingår det även i kommissionens mandat att den kan ställa regeringen och dess myndigheter, liksom andra som utför offentliga uppgifter, till ansvar för diskriminering enligt Human Rights Act. Kommissionen ska även hantera klagomål om diskriminering, driva ärenden i domstol och kunna uppträda i domstol som tredje part. Den är dock på väg att skifta fokus från arbete med indivi- duella klagomål till ett arbete med betoning på rådgivning, forsk- ning och utbildning. Kommissionen består av tre heltidsanställda kommissionärer samt fem deltidskommissionärer. Kommissionärerna utses av justitieministern enligt kriterier som anges i lagen. Kommissionen har cirka 55 anställda, varav åtta på enheten för handläggning av klagomål. Office of Human Rights Proceedings är en enhet inom kommissionen men ska agera oberoende från den övriga kommissionen och regeringen.