sou · GZB39 · 2011-02-10 00:00:00 — Den fortsatta pro- cessen, när detta betänkande läggs och vid en eventuell ceremoni, kan dock göra fler människor intresserade av en sådan möjlighet. Kapitel 11 och 12 Utredningen har dels redovisat redan planerade insatser för att förhindra övergrepp och allvarliga försummelser i den framtida samhällsvården, dels framhållit det angelägna i att genomföra vissa av de förslag, som presenterats och kostnadsberäknats i andra sam- manhang. Därutöver har utredningen föreslagit att vissa frågor bör ut- redas. Andra förslag rör SKL:s respektive insatser på nationell nivå för att stödja och kontrollera utvecklingen mot en säker samhällsvård av barn och unga. Utredningen föreslår ekonomiskt och kunskapsmässigt stöd till en regionalisering av vissa delar av kommunernas arbete med familje- hemsvården. Detta bör kunna finansieras inom ramen för avtalet, den så kallade Plattformen, mellan regeringen och SKL. 13.4Utredningens överväganden kring finansieringen Ett beslut om ekonomisk ersättning till tidigare vanvårdade måste fattas på moraliska grunder och utifrån överväganden kring mäns- kliga rättigheter och allmänhetens förtroende för staten. En eko- nomisk ersättning till dem som tidigare utsatts för övergrepp och Konsekvenser av utredningens förslag försummelser av allvarlig art kommer att medföra betydande kostnader, som är svåra att beräkna med någon större säkerhet. En- ligt utredningens bedömning kan denna kostnad inte finansieras inom ramen för samhällets samlade resurser för den sociala barn- och ungdomsvården. Hur kostnaderna för ersättningen ska prio- riteras mot kostnader inom andra samhällsområden ligger utanför utredningens kompetens att bedöma. Med tanke på det gemensamma ansvaret för det som människor utsatts för har utredningen övervägt att föreslå att kostnaden för den ekonomiska ersättningen ska fördelas mellan stat och kommuner, men inte funnit någon rimlig fördelningsnyckel. Det är inte heller möjligt att urskilja enskilda kommuners ansvar för ersättningen till olika personer. Utredningen anser även att principiella skäl talar för att staten i egenskap av lagstiftare och ansvarig på nationell nivå bör ta ansvaret för finansieringen av den ekonomiska ersättningen. När det gäller de framåtsyftande åtgärder, som tas upp i kapitel 11 och 12, så anser utredningen att det är rimligt att kommunerna och andra huvudmän finansierar de åtgärder som innebär kost- nader. Som utredningen tidigare framhållit förutsätter en allvarligt menad upprättelseprocess att det finns ett reservationslöst engage- mang från ansvariga aktörer. Viljan att finansiera förbättringar inom den egna verksamheten innebär ett erkännande av tidigare försummelser. Det vore därför orimligt om staten skulle behöva finansiera framtida insatser för att förhindra att barn och ungdomar far illa i samhällsvården. Sammanfattningsvis bedömer utredningen att en lämplig ordning är att regeringen tar kostnadsansvaret för den ekonomiska ersätt- ningen till enskilda samt för ceremonin samt att kommuner, enskilda och offentliga vårdgivare samt berörda statliga myndigheter tar kostnadsansvar för insatser i syfte att förhindra upprepning inom den egna verksamheten. Utredningen anser att de åtgärder som kommer att vidtas inom ramen för upprättelseprocessen bör följas upp och att detta bör ske som en del av processen, dvs. vid vissa bestämda tidpunkter under genomförandets gång. Dels för att kunna justera en insats som inte genomförs på avsett vis, dels för att kunna dra erfarenheter inför hanteringen av liknande svåra situationer . Konsekvenser av utredningens förslag Utredningen ser tre områden, där en uppföljning är särskilt ange- lägen. För det första bör regeringen följa upp att de åtaganden som görs och som tillsammans utgör upprättelseprocessen genomförs inom den tid som utfästs. För det andra bör vanvårdades uppfattning om upprättelse- processens utformning, genomförande och värde undersökas. En sådan undersökning behöver bygga på ett genomtänkt etiskt för- hållningssätt och genomföras av oberoende forskare. Utredningen bedömer kostnaden för detta till . För det tredje bör utvecklingen av övergrepp och försummelser inom samhällsvården av barn följas kontinuerligt. Detta är en naturlig uppgift för som tillsynsmyndighet. Utredningen har beskrivit det närmare i kapitel 11. Utredningen bedömer att förslagen i betänkandet inte medför nå- gra av de konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, syssel- sättningen, jämställdheten, integrationspolitiken m.m., som enligt kommittéförordningen ska beskrivas. Med anledning av att förslaget till lag om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga utgör ett förslag till en helt ny lag återges den lagens fullständiga för- fattningstext i omedelbar anslutning till författningskommentaren. Beträffande övriga författningskommentarer anges endast paragraf- nummer för de aktuella ändringsförslagen. 14.2Lag (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga 1 § I denna lag finns bestämmelser om -lagens tillämpningsområde i 2 §, -rätt till ersättning i 3–5 §§, -inkomstprövade förmåner i 6 §, -beslut om ersättning i 7 §, -ansökan om ersättning i 8 och 9 §§, -muntlig förhandling i 10–12 §§, och -överklagande i 13 §. Paragrafen innehåller en katalog över bestämmelserna i lagen. Den är enbart av informationskaraktär. 2 § Denna lag gäller ersättning av staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelse de har varit omhändertagna för samhällsvård med stöd av 1.lagen (1902:67 s. 1) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt afseende försummade barn, 2.lagen (1918:422) om fattigvården, 3.lagen (1924:361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd, 4.lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. Lagen är endast tillämplig på övergrepp eller försummelse som Paragrafen reglerar lagens tillämpningsområde. Skälen för bestäm- melsen har redovisats i avsnitt 7.5. I första stycket anges att lagen gäller ersättning till den som ut- satts för övergrepp eller försummelse han eller hon varit omhändertagen för samhällsvård. Det anges vidare att ersätt- ningen ska utges av staten. Med uttrycket omhändertagen för samhällsvård avses heldygnsvård i fosterhem eller på institution. Lagens tillämpning är inte begränsad till sådana placeringar som skett med tvång utan gäller även om barnet placerats med vårdnadshavarens samtycke. Genom att omhänder- tagandet ska ha skett med stöd av någon av de lagar som anges i punkterna 1–4 omfattas dock enbart sådana placeringar som skett genom de sociala myndigheternas försorg. Placeringar som skett på privat väg, så kallade privatplaceringar, omfattas däremot inte av lagens bestämmelser. I första stycket anges också att lagen gäller övergrepp eller försummelse som inträffat som personen i fråga varit omhändertagen för samhällsvård. Händelser som inträffat före beslutet om omhändertagande eller efter vårdens upphörande om- fattas därmed inte av bestämmelserna i lagen. I andra stycket anges att lagen enbart gäller övergrepp och för- summelse som inträffat –. Händelser som inträffat före eller efter omfattas därmed inte av lagens bestämmelser om rätt till ersättning. 3 § Den som har varit omhändertagen för samhällsvård i enlighet med 2 § har rätt till ersättning enligt denna lag om det kan antas att han eller hon i samband med vården har utsatts för övergrepp eller försum- melse av allvarlig art. Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvarlig art ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller för- summelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. Paragrafen reglerar rätten till ersättning enligt denna lag. Förut- sättningarna för ersättning har behandlats i avsnitt 7.4, 7.5 och 7.7. I första stycket anges vilka omständigheter som kan grunda en rätt till ersättning. En första förutsättning är att barnet eller den unge varit omhändertagen för samhällsvård enligt någon av de lagar som anges i 2 §. Med uttrycket omhändertagen för samhällsvård avses här placering i fosterhem eller på institution. Som anges i kommentaren till 2 § saknar det betydelse för rätten till ersättning om placeringen skett med eller utan vårdnadshavarens eller barnets samtycke. Däremot måste omhändertagandet ha skett genom de sociala myndigheternas försorg, vilket innebär att så kallade privata placeringar inte omfattas av lagens bestämmelser (se kommentaren till 2 §). En ytterligare förutsättning för ersättning är att barnet eller den unge blivit utsatt för övergrepp eller försummelse i samband med vården. Kravet på att övergreppet eller försummelsen ska ha skett i samband med vården innebär att sådana händelser som inte har någon koppling till de sociala myndigheterna eller till det hem där barnet eller den unge var placerad inte heller kan grunda en rätt till ersättning. Frågan om övergreppet eller försummelsen har skett i samband med vården får besvaras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Om normal omsorg från fosterhemmets eller insti- tutionens sida hade kunna förhindra det inträffade kan det emeller- tid som regel antas att det finns ett sådant samband som avses i bestämmelsen. Av bestämmelsen i 2 § framgår också att lagen enbart gäller övergrepp eller försummelse som inträffat som barnet eller den unge varit omhändertagen för samhälls- vård. Händelser som inträffat före eller efter den tidpunkt då vård bedrivits med stöd av de i den paragrafen angivna lagarna omfattas således över huvud taget inte av denna lag. De förhållanden som kan grunda en rätt till ersättning beskrivs i paragrafen som övergrepp eller försummelse av allvarlig art. Med övergrepp avses fysiska, psykiska eller sexuella övergrepp. Det saknar i och för sig betydelse om den aktuella gärningen var kriminaliserad för händelsen. Det är i stället över- greppet av det enskilda barnet som måste bedömas. Detta utvecklas närmare i samband med kommentaren till paragrafens andra stycke nedan. Med fysiska övergrepp avses framför allt det förhållandet att fysiskt våld av något slag utövats mot barnet. Begreppet fysiska övergrepp kan emellertid även innefatta utnyttjande i arbete, främst att barnet använts som arbetskraft för att utföra arbete som i förhållande till barnets ålder och utveckling varit alltför tungt. Psykiska övergrepp omfattar handlingar som inneburit att barnet utsatts för psykiskt lidande genom mer eller mindre systematiska kränkningar. Härunder sorterar hot om våld eller andra otillbörliga repressalier med syfte att kränka barnet. Hotfulla situationer där barnet på grund av uttalade eller outtalade hotelser upplevt stark rädsla, oro eller förvirring hör också hit. Sexuella övergrepp inrymmer samtliga kriminaliserade sexualbrott enligt 6 kap. . Övergreppet behöver således inte ha innefattat fysiskt våld eller fysisk beröring, utan även sådana övergrepp som utgör utnyttjande av barn för sexuell posering omfattas av begreppet. Med försummelse avses handlingar som innefattar underlåtenhet att tillgodose barnets grundläggande behov eller i övrigt under- låtenhet att garantera och befrämja barnets trygghet, säkerhet och utveckling i psykologiskt, medicinskt, socialt eller fysiskt avseende. Rekvisitet allvarlig art gäller både övergrepp och försummelse. Formuleringen syftar till att tydliggöra att inte alla fall av övergrepp eller försummelse kan grunda en rätt till ersättning, utan det krävs att omständigheterna är sådana att gärningen kan betecknas som allvarlig (se mer om detta i kommentaren till paragrafens andra stycke nedan). En förutsättning för att ersättning över huvud taget ska kunna komma i fråga bör vara att sökanden kan visa att han eller hon varit omhändertagen för samhällsvård vid tillfället för de påstådda hän- delserna. När det gäller beviskravet för att de ersättningsgrundande handlingarna ska ha skett har detta uttryckts på så sätt att rätt till ersättning föreligger om det kan antas att handlingarna inträffat. Det innebär att beviskravet i detta avseende är lägre än vad som normalt gäller inom civilrätten. Det är av naturliga skäl inte möjligt att ange en allmängiltig definition av det föreslagna beviskravet utan det får i stället avgöras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Klart är emellertid att det i praktiken måste läggas stor vikt vid den enskildes egna utsagor. I de fall det helt saknas stödbevisning torde blotta påståendet i en skriftlig ansökan inte räcka för att uppfylla beviskravet. Sökanden har emellertid möjlighet att begära muntlig förhandling enligt 10 §. Vid en sådan förhandling får det ske en sedvanlig prövning av sökandens trovärdighet och de lämnade uppgifternas tillförlitlighet. I andra stycket preciseras vad som ska ingå i bedömningen av om övergreppet eller försummelsen varit av allvarlig art. I första meningen anges att hänsyn ska tas till samtliga omständigheter för händelsen. Hänvisningen till tidpunkten för hän- delsen innebär att bedömningen bör ske med beaktande av de förutsättningar som allmänt sett förelåg vid det aktuella tillfället. Hänsyn måste således tas till de sociala och ekonomiska förhåll- anden som rådde i samhället vid den angivna tidpunkten. Detta gäller exempelvis vid bedömningen av om påstått torftiga förhåll- anden utgjort försummelse av allvarlig art och om utnyttjande i arbete kan bedömas som övergrepp av allvarlig art. Andra meningen i andra stycket anger att särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. Uttrycket hälsa eller utveckling används för att beskriva en persons fysiska eller psykiska hälsa eller sociala utveckling. Bestämmelsens utform- ning innebär att det inte uppställs något krav på att övergreppet eller försummelsen medfört någon allvarlig skada för den drabbade. Det räcker att det funnits en risk för en sådan skada. Risken ska emellertid, enligt bestämmelsens ordalydelse, vara påtaglig. Över- gående eller mindre betydande risk för skada är alltså inte till- räcklig. Både övergrepp och försummelse kan avse såväl en enstaka händelse som upprepade händelser. Ett övergrepp eller en för- summelse som i sig inte skulle bedömas som allvarlig kan genom att den upprepas medföra en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 4 § Ersättningen uppgår för var och en till . Från detta belopp avräknas vad den ersättningsberättigade tidigare kan ha erhållit i ersättning på grund av övergrepp eller försummelse som avses i 3 §. Paragrafens första stycke anger det belopp som staten ska betala till var och en som är berättigad till ersättning enligt denna lag. För- slaget har behandlats i avsnitt 7.6. I andra stycket anges att avräkning ska ske mot ersättning som den drabbade tidigare kan ha fått på grund av övergrepp eller för- summelse som avses i 3 §. Regeln har behandlats i avsnitt 7.6. Den avser främst den situationen att den ersättningsberättigade av dom- stol tillerkänts kränkningsersättning på grund av brottslig gärning som åberopas till stöd för ersättning enligt 3 § denna lag. Syftet med regeln är att se till att den som enligt allmänna bestäm- melser redan fått skadestånd till följd av en viss gärning inte genom den här föreslagna lagen ska ersättas dubbelt för samma gärning. Som framgår av bestämmelsen förutsätter regelns tillämpning att ersättningen också betalats ut till den drabbade (jfr erhållit). Det är dock enbart den summa som den drabbade redan erhållit som ska avräknas. Överskjutande belopp av den här aktuella ersättningen om ska alltjämt betalas ut. 5 § Rätten till ersättning är personlig och kan inte överlåtas. Rätten till ersättning förfaller om sökanden avlider innan beslut om ersättning har meddelats. Avlider sökanden efter att ett beslut om ersättning har meddelats, tillfaller ersättningen dödsboet. Paragrafen anger att rätten till ersättning inte kan överlåtas och inte kan sökas av den drabbades efterlevande. Bestämmelsen har behand- lats i avsnitt 7.5. 6 § För den som har fått ersättning enligt denna lag ska tillgångar upp- gående till ett belopp om anses som förmögenhet och inte beaktas vid tillämpning av 1.97 kap. 6–10 §§ socialförsäkringsbalken, 2.102 kap. 10–13 §§ samma balk, 3.26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), 4.19 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade, eller 5.2 kap 7 § och 4 kap 14 § studiestödslagen (1999:1395), eller 6.4 kap. 1 § och 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). Paragrafen innebär att det vid beräkningen av inkomstprövade social- försäkringsförmåner och inkomstprövade kommunala bidrag och avgifter inte ska beaktas sådan ersättning som har utbetalats till den ersättningsberättigade enligt denna lag. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.6. 7 § Beslut om ersättning fattas av en särskild nämnd. Ordföranden i nämnden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Regeringen utser nämnden och förordnar om dess sammansättning Paragrafens första stycke anger att en särskild nämnd ska fatta alla beslut om ersättning. I andra och tredje styckena lämnas närmare direktiv om nämndens utformning och arbetsformer. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 8 § En ansökan om ersättning ska göras skriftligen av den som an- sökan avser. I paragrafen anges att en ansökan om ersättning ska göras av den sökande själv. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.9. 9 § En ansökan om ersättning ska ha kommit in till nämnden . Ansökningar som kommer in därefter ska avvisas. Paragrafen reglerar när ansökan om ersättning ska ha kommit in till prövas enligt denna lag. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 10 § Nämnden ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Enligt paragrafen ska muntlig förhandling hållas hos nämnden om sökanden begär det och det inte är uppbenbart obehövligt att för- handling hålls. I vilka fall det är uppenbart obehövligt får i allmänhet avgöras mot bakgrund av praxis. Vid muntlig förhandling ska den sökande även ha möjlighet att åberopa vittnen till stöd för sin ansökan om ersättning. Bestämmelsen har behand- lats i avsnitt 7.9. 11 § Muntlig förhandling ska vara offentlig. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken det hos nämnden gäller sekretess som avses i 26 kap. 14 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ordföran- den vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. Paragrafens första stycke anger att muntliga förhandlingar hos nämn- den ska vara offentliga. Bestämmelsen har sin grund i kravet på offent- liga förhandlingar enligt . Nämnden får dock enligt andra stycket förordna att förhandlingen ska hållas inom stäng- da dörrar. I praktiken torde förhandlingarna i allmänhet, helt eller delvis, hållas inom stängda dörrar. Regleringen har behandlats i av- snitt 7.9. Se även kommentaren till den föreslagna sekretessbestäm- melsen i 26 kap. 14 a § offentlighets och sekretesslagen. 12 § En sökande eller annan som har inställt sig till en muntlig för- handling får av nämnden beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om nämnden finner det skäligt att er- sättning betalas ut. Nämnden får bevilja förskott på ersättningen. Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. Paragrafen innehåller regler om ersättning av allmänna medel för kostnader som kan uppkomma i ett ärende hos nämnden. De kost- nader som kan komma att ersättas är sökandens kostnader för resa och uppehälle. Förslaget har behandlats i samband med rätten till muntlig förhandling i avsnitt 7.9. 13 § Ett beslut enligt denna lag kan inte överklagas. Nämndens beslut får enligt paragrafen inte överklagas. Ett avslag från nämnden hindrar emellertid inte den enskilde att på nytt an- söka om ersättning och i samband därmed ange nya omständigheter för sina krav. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 14.3Lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Paragrafen reglerar sekretessen i verksamhet enligt den föreslagna lagen (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller för- summelse i samhällsvården av barn och unga. Sekretessen omfattar handläggningen av anspråk på ersättning. Även beslut om ersätt- ning omfattas av sekretessen. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. Den föreslagna ändringen innebär att undantaget från den så kallade meddelarfriheten omfattar även uppgift rörande enskildas hälsotill- stånd eller personliga förhållanden i ärenden om ersättning enligt lagen (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller försum- melse i samhällsvården av barn och unga. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. Barn- och ungdomsvård. Betänkande av Fosterbarns- utredningen. Barns behov och föräldrars rätt. Om arbete med utsatta familjer. Betänkande av Socialberedningen. Kompetens- och kunskapsutveckling. Om yrkesroller och arbetsfält inom . Barnets Bästa i främsta rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter i . Steriliseringsfrågan i –1975, Ekonomisk ersättning. Delbetänkande av steriliseringsutredning. Att förebygga och åtgärda. Slutbetänkande från av Kommittén mot barnmisshandel. Källan till en chans. Nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården. SOU 2007: 82. Samordnad och tydlig tillsyn av . Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU). Vanvård i social barnavård . Del- betänkande av Utredningen om vanvård i den sociala barnavården. Romers rätt – en strategi för romer i . Betänkande av Delegationen för romska frågor. Betänkande av Utredningen om det allmännas ansvar enligt . Se, tolka och agera – allas rätt till en likvärdig utbildning. 1979/80:1, del A. 1995/96:187. 1997/98:105. Det allmännas skadeståndsansvar. 1998/99:71. Ersättning av staten till steriliserade i vissa fall, m.m. 1998/99:139. Ändring i lagen om ersättning till steriliserade i vissa fall, m.m. 2000/01:68. Ersättning för ideell skada. 2006/07:129. Utveckling av den sociala barn- och ungdomsvården m.m. 2008/09:160. Samordnad och tydlig tillsyn av . 2009/10:116. Värdigt liv i äldreomsorgen. 2009/10:131. och – förslag om vissa förändringar. Ds S 1981:17. Det förstärkta familjehemmet. föreskrifter och allmänna råd om hem för vård eller boende. Ledningssystem för kvalitet i verksamhet enligt SoL, LVU, LVM och LSS. allmänna råd om handläggning och dokumentation av ärenden som rör barn och unga. (1990a). Vård utom hemmet. (1995). Invandrarbarn i familjehem. (1995a). (1995b). Sammanbrott i familjehem. (1995c). Familjehemsvården i utveckling. En sammanställning av uppföljningar på länsnivå. (1995d). Utbildningsfrågor och utvecklingsprojekt inom familjehemsvården. (1995e). Att möta barn som utsatts för sexuella över- grepp. En vägledning för familjehem. (1997). Anmälningar om misstänkta sexuella över- grepp på barn och ungdomar placerade i familjehem. (2000). En försöksverksamhet för att stärka och utveckla familjehemsvården. (2006). & , T (2006a). En nationell kartläggning av öppna insatser i barn- och ungdomsvård. (2006b). Barn och unga i . Utreda, planera och följa upp beslutade insatser. (2006c). Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården –1980? (2007). Ung och novis eller gammal och vis? (2008). Social barnavård i förändring. (2008a). Stöd och kvalitet i – om ledningssystem för kvalitet i verksamhet enligt SoL, LVU, LVM och LSS. (2009a). Ny bestämmelse om stöd och hjälp till barn och unga som har varit placerade. (2009b). Nationella bedömningskriterier för tillsyn av kvalitet och säkerhet vid HVB för barn och unga samt familj. (2010). (2010a). Social tillsyn – Länsstyrelsernas iakttagelser . (2010b). – tillämpning av 14 kap. 2 § SoL och 24 a § LSS. (2010c). Barn och unga – insatser . (2010d). arbete för att åstadkomma en trygg och säker vård i familjehem och HVB. 5.2- 29892/2010. (2010fe). Handläggning och dokumentation inom .