sou · GYB3106d2 · 2011-01-01 00:00:00 — I 9 kap. 15 § finns emellertid en bestämmelse som tar sikte på sjukdom hos sällskapsdjur. En kommun kan vidta åtgärder med stöd av 9 kap. 15 § vid misstanke om att ett sällskapsdjur som innehas av privat- person eller ett objekt bär på en allvarlig smittsam sjukdom som kan föras över till människor. Vid en sådan misstanke ska kom- munen vidta de åtgärder som behövs för att spåra smittan och undanröja risken för smittspridning. Om det är nöd- vändigt för att förhindra spridning av sjukdomen får kommunen låta förstöra föremål av personlig natur och låta avliva sällskapsdjur som innehas av privatpersoner. Den bestämmelsen gäller däremot inte om åtgärder har vidtagits med stöd av epizooti- eller zoonos- lagen. Fråga har uppstått vad som ska räknas till sällskapsdjur, när det förekommer att personer har lantbruksdjur inte för livsmedelsproduktion utan för trivsel. 9 kap. 11 § innehåller också en möjlighet att begränsa eller ha villkor för viss djurhållning i syfte att skydda människors hälsa. I förordning (1998:899) om miljöfarlig verksam- het och hälsoskydd har detta getts följande innehåll varvid en kom- mun, om det behövs för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppkommer, får föreskriva att nötkreatur, häst, get, får eller svin, pälsdjur eller fjäderfä som inte är sällskapsdjur eller orm inte får hållas inom område med detaljplan eller områdesbestämmelser utan särskilt tillstånd av den kommunala nämnden. Kommunen får också förena ett sådant tillstånd med särskilda villkor. Inget hindrar att denna lista på djurslag utökas om något visst djur med tydlig risk att sprida zoonoser skulle bli ett problem som sällskapsdjur. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur Mot bakgrund av de befintliga reglerna och att de – vid behov – kan utökas att avse andra djurslag – bedömer utredningen att det nu inte finns behov av att närmare reglera hur risker i djurhållning av sällskapsdjur ska hanteras. De bestämmelser som också omfattar sällskapsdjur anges särskilt. Beträffande djur som inte är i människans vård så ger som nämnts lagen om tillsyn över hundar och katter möjlighet att ingripa mot för- vildade katter. Djur i det vilda skyddas också genom artskyddsför- ordningen (2007:845). Ett exempel är förbudet att införa levande kräftor till landet. I övrigt föreslår utredningen att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer övervakar sjukdomsläget bland djur som inte är i människans vård. Utredningen återkommer till frågan om övervakning nedan. Bestämmelser om åtgärder vid zoonoser finns även i smittskydds- lagen (2004:168) som reglerar åtgärder riktade till människor. I smittskyddslagen regleras bl.a. individers skyldigheter och rättig- heter samt behandlande läkares och smittskyddsläkares uppgifter. Lagen avser smittskyddsåtgärder riktade till människor. Lagen omfattar alla smittsamma sjukdomar som kan överföras till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Sjukdomarna benämns allmänfarliga sjuk- domar eller samhällsfarliga sjukdomar. De allmänfarliga och sam- hällsfarliga sjukdomarna beslutas i lag och anges i en bilaga till smittskyddslagen. De allmänfarliga sjukdomarna är sådana sjukdomar som är livs- hotande, innebär långvarig sjukdom och svårt lidande eller är på annat sätt allvarliga konsekvenser. Cirka hälften av de allmänfarliga sjuk- domarna är zoonoser. Två av de allmänfarliga sjukdomarna betecknas som samhällsfarliga och som skulle kunna få förödande kon- sekvenser för viktiga samhällsfunktioner vid en spridning. Möjligheter till tvångsåtgärder finns för att begränsa spridningen av de allmänfarliga sjukdomarna28 bl.a. zoonoserna; campylobakter, fågelinfluensa (H5N1), EHEC, salmonella, tuberkulos och rabies. 28 Campylobakterinfektion – difteri – fågelinfluensa (H5N1) – infektion med entero- hemorragisk E.coli (EHEC) – giardiainfektion – gonorré – hepatit A-E – hivinfektion – infektion med HTLV I eller II –. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur I smittskyddsförordningen (2004:255) anges utöver de allmän- farliga ytterligare 30 sjukdomar som är anmälningspliktiga. Varje miss- tanke eller konstaterat fall av allmänfarlig sjukdom eller annan anmäl- ningspliktig sjukdom ska utan dröjsmål anmälas av behandlande läkare till smittskyddsläkare och (5 § smittskyddslagen (2004:168)). innehåller smitt- skyddslagen skyldighet för veterinär att anmäla misstankar om sjukdom av betydelse för smittskyddet hos människor till smitt- skyddsläkaren (tidigare i veterinärinstruktionen). Epizootilagen och zoonoslagen innehåller bestämmelser om veterinärs skyldighet att anmäla misstanke om sjukdomar som omfattas av de två lagarna och har betydelse för smittskyddet hos människor till smittskydds- läkare och . 3.5Utredningens kommentarer till regelverken Den internationella samverkan inom djurhälsoområdet har sitt ursprung i behovet att förhindra sjukdomsspridning via handeln. Bildandet av OIE var en direkt följd av att boskapspest kom in i genom transithandel. Ländernas ansträngningar att hindra att smittsamma sjukdomar förs in via handeln med djur eller pro- dukter av djur kan leda till handelsbegränsande åtgärder. Både OIE och har därför viktiga uppgifter för att under- lätta handeln och ger WTO underlag för att avgöra handelstvister när sådana uppstår mellan länder inom djur- och livsmedels- områdena. inom djurhälsoområdet har i princip samma syfte på den inre marknaden som OIE:s respektive Codex regel- verk har på den globala marknaden, nämligen att underlätta handeln med djur respektive livsmedel. Den gemensamma jordbrukspolitiken utvecklades för att skapa en inre marknad för jordbruksprodukter och redan tidigt stod det klart att inte bara olika jordbrukspolitiska system utgjorde ett hinder för ett fritt varuutbyte utan också olikheter i frågan om förekomst av smittsamma djursjukdomar kunde verka handelsbegränsande. EU:s djurhälsopolitik hade således en viktig roll för den inre marknadens funktionssätt och det är fort- farande ambitionen att stärka den inre marknaden som är grunden för den lagstiftning som EU utarbetar inom djurhälsområdet. Mål- sättningen är att uppnå ett gott och likvärdigt djurhälsoläge i samt- liga medlemsländer vilket skulle innebära att flera handels- Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur begränsande regler och åtgärder skulle kunna avvecklas. I den process som inletts inom EU, att ta fram en ny djurhälsolagstiftning till 2013 är också syftet att underlätta och stärka handelsutbytet på den inre marknaden. Nya aspekter har tillkommit som att handeln med djur ska ske med hänsyn till djurens välfärd. Syftet med den nya lagstiftningen är dock starkt knutet till EU:s åtagande mot SPS- avtalet men också för handeln med djur på den inre marknaden. Härigenom ges också förutsättningar för en hög nivå på livsmedels- säkerhet och folkhälsa. I direktivet för vattenbruk riktas generella djurhälsokrav på den vattenbrukare som avser att sälja produktionen på marknaden. En viss standard måste uppnås när det gäller kunskap och beredskap om fisksjukdomar, god hygien etc. Fördelen för den vattenbrukare som uppnår direktivets krav är att försäljningen på den inre marknaden förenklas. En utvidgad tillämpning av modellen från vattenbruket skulle kunna innebära att en stor del av den provtagning som utförs vid handel mellan medlemsländerna skulle kunna avvecklas. Tankegångarna ligger nära de överväganden som görs inom kommissionen om förstärkt biosäkerhet, en fråga som utredningen återkommer till i del B, kapitel 13. En övergång till ett generellt godkännande för djurproducenter om att vissa villkor ska vara uppfyllda för att denna ska få släppa ut sina pro- dukter på marknaden kan t.ex. komma att ifrågasätta det nuvarande systemet med tilläggsgarantier. Både OIE och EU ställer krav på att respektive medlemsländer rapporterar förekomst av olika djursjukdomar. Den övervakning av sjukdomsläget globalt och inom EU som därigenom uppnås är av stor betydelse för beredskapen inför spridningen av olika djursjuk- domar. Som utredningen redovisar i del B, kapitel 2 gör olika mät- metoder i länderna samt bristen på veterinärkapacitet i många länder att jämförbarheten mellan länder försvåras och det blir brister i rapporteringen. Utredningen anser att ökade insatser måste göras såväl globalt som inom EU för att förbättra övervakningen av sjuk- domsläget och att det från svensk sida bör ges ökad vikt i det inter- nationella samarbetet. Också det svenska regelverket kring smittsamma djursjukdomar kan härleda ursprunget till handeln med djur. De första utbrotten av boskapspest inträffade till följd av djurimport – se del C, bilaga 6. Redan tidigt insåg statsmakterna riskerna med införsel av levande djur och tillhörde också de länder som bildade OIE. Den reglerade jordbrukspolitiken som började utvecklas Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur innebar dock att import av djur och livsmedel överhuvudtaget begränsades och reglerades och det blev mot den bakgrunden för- hållandevis lätt att också övervaka att inga sjuka djur fördes in i landet. Det var dock fortfarande av handelsskäl angeläget att upp- rätthålla ett gott smittskyddsläge i landet då politiken medförde en överskottsproduktion som avsattes på exportmarknaden. Som framgår av del B, kapitel 2 fanns det också andra skäl för statsmakterna att förbättra djurhälsoläget i landet. kom en epizootilag som kan sägas vara den första moderna lagstift- ningen på området och vars principiella innehåll är i allt väsentligt oförändrat. De förändringar som gjorts innebär, som redovisats tidigare, att staten har tagit på sig ett allt större ekonomiskt ansvar för utgifter i samband med bekämpning. I övrigt är det mest en fråga om anpassning till en språklig och organisatorisk utveckling. Statens ansvar för kontroll och bekämpning av de epizootiska sjuk- domarna och smittorna är detsamma och det är också staten som genom sina myndigheter har det operativa ansvaret vid utbrotts- bekämpning. Den enskilde jordbrukaren ansvar är reducerat till en anmälningsplikt till berörd veterinär vid misstanke om att en epi- zootisk sjukdom kan finnas i besättningen och har i övrigt att rätta sig efter myndigheternas anvisningar. Epizootilagen omfattar djursjukdomar som är allmänfarliga. avsågs med allmänfarliga sjukdomar, sjukdomar som kunde få stor utbredning genom en mycket hög grad av smittsamhet. I nuvarande epizootilag har begreppet allmänfarlig vidgats till att också omfatta sjukdomar som kan ge stora konsekvenser för samhälls- ekonomin, djurhälsan eller folkhälsan utan att behöva vara mycket smittsamma. När det i proposition 1998/99:88 närmare utvecklas vilka sjukdomar som bör omfattas av epizootilagens regler blir det i praktiken de sjukdomar som på ett eller annat sätt är internationellt reglerade eller sådana sjukdomar som önskar få reglerade inom EU. Det är enligt utredningens bedömning rimligt att valet av de exotiska sjukdomar som epizootilagen avses att tillämpas på bestäms inom ramen för internationella överenskommelser, där de sjukdomar som EU har krav på tvingande bekämpning självklart måste omfattas av lagstiftningen. Den svenska smittskyddspolitiken på djurområdet bygger således på två åtgärder. Den ena och viktigaste åtgärden har varit kontroll av importen av levande djur för att förhindra att ett smitt- ämne kommer in i landet. Epizootilagen svarar för den andra delen, att utrota smittan om importkontrollen misslyckats. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur är väsentliga och måste ses i ett sammanhang. Det är också i det perspektivet krav på tilläggsgarantier i samband med EU- inträdet ska ses. bekämpar nämligen fler sjukdomar än vad som följer av EU:s bekämpningsdirektiv. Inom EU finns flera djursjukdomar spridda som inte omfattas av bekämpningsdirektiv men som inte finns i landet. har ansökt och beviljats tilläggsgarantier för en rad sjukdomar vilket innebär att dessa sjukdomar i princip inte ska kunna komma in i landet genom införsel av djur. Dessa sjuk- domar omfattas också i allmänhet av epizootilagstiftningen, dock inte alla. Några smittor bekämpas med provtagningslagen. Skälet till detta är inte tydligt uttalat. har ansökt om ytterligare tilläggs- garantier för några sjukdomar, t.ex. PRRS och paratuberkulos, som främst har betydelse som produktionsnedsättande sjukdomar som också omfattas av epizootilagen. Det har ovan redovisats att kontrollerar dessa sjukdomar vid införsel av djur i strid med . Utredningen utvecklar frågeställningarna nedan i del B, avsnitt 3.6. Provtagningslagen som ursprungligen kom till för att hantera den provtagning som erfordrades vid anslutningen till utökades att också kunna avse bekämpning av de sjukdomar som omfattades av ansökan om tilläggsgarantier. Den lagen har sedan använts för att utrota BVD. En sjukdom som inte berörs av tilläggsgarantierna. Den lag om salmonella som omvandlades till en lag om zoo- noser 1999 bygger på epizootilagstiftningen. Staten har ansvaret för kontroll och bekämpning av de zoonoser som lagstiftningen omfattar även om de zoonoser som omfattas av lagstiftningen, enligt proposi- tionen, inte kan anses vara allmänfarliga. Zoonoslagens tillämpningsområde omfattar sjukdomar och smitt- ämnen hos djur som kan spridas från djur till människa och som inte är sådana epizootiska sjukdomar som omfattas av epizootilagen. Det är enbart frågan om sjukdomar som har en direkt påverkan på folkhälsan. Sjukdomarna kan också ha betydelse för produktionen men behöver inte ha det. Lagen syftar i första hand på sjukdomar som kan föras vidare till människor. Lagen har emellertid aldrig kommit att omfattat någon annan smitta än salmonella. De allmän- farliga zoonoserna omfattas, enligt proposition 1998/99:88 av epi- zootilagstiftningen. För både epizooti- och zoonoslagen har riksdag och regering delegerat till en myndighet att bestämma vilka sjukdomar som ska Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur vara statens ansvar. Detta avviker från vad som gäller för smitt- skyddslagen där det är riksdag och regering som bestämmer vilka sjukdomar hos människor där det offentliga tar ett särskilt ansvar. Epizootilagen och zoonoslagen riktar sig mot åtgärder hos djur. Smittskyddslagstiftningen avser åtgärder riktade mot människor. Flera sjukdomar finns i båda lagstiftningarna och ett stort antal andra sjukdomar som är allmänfarliga enligt smittskyddslagen är zoonoser. I förarbetet till epizootilagen konstateras att lagens omfattning gäller allmänfarliga djursjukdomar som kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller medföra stora ekonomiska förluster för samhället. Uttrycket allvarligt hot preciseras inte närmare. I smittskyddslagen ges däremot en mer utförlig beskriv- ning vad som ska menas med en allmänfarlig humansmitta. Den ska vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande. Men det ska också vara möjligt att förebygga smittspridning genom åtgärder som riktas till den smittade. De sjukdomar som enligt smittskyddslagstiftningen är allmän- farliga och samhällsfarliga anges i lag. Begreppet allmänfarlig finns också inom djurområdet. Smittor hos djur som kan ge upphov till sjukdomar hos människor som campylobakter och EHEC omfattas varken av epizootilagen eller zoonoslagen men är enligt smitt- skyddslagstiftningen allmänfarliga. Zoonoslagstiftningen beaktar inte sjukdomens farlighet för människor som ett kriterium för att den ska omfattas av lagstiftningen. Som utredningen visar i det följ- ande orsakar emellertid både campylobakter och EHEC sjukdom och lidande hos många människor . För att framgångsrikt bekämpa sjukdomarna krävs kunskap och en bekämpningsstrategi. Det förutsätter att när en ny sjukdom ska bekämpas måste denna fråga också prioriteras inom forskningen. I proposition 1998/99:88 förutsåg föredragande statsråd att EHEC stod i tur att omfattas av den nya zoonoslagen. Det har dock inte infriats. utarbet- ade SVA, , , och en handlingspolicy avseende kontroll av EHEC. I dokumentet angavs att ett kontrollprogram skulle utvecklas för EHEC. har sökt medfinansiering för kontrollprogram för VTEC O157:H7. Programmet är tänkt att löpa , 2011–2015, se vidare del B, kapitel 11. Att permanent eller tillfälligt ha krav på anmälning av olika sjuk- domar är också av stor betydelse för övervakningen av smittläget i landet. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur Dagens regelverk innehåller också ett flertal regler om hur information ska spridas, där fungerar som vidarerap- portör. I propositionen till epizooti- och zoonoslagen angav departe- mentschefen bland annat följande skäl till roll som vidarerapportör har bättre möjligheter än en enskild veterinär att sköta den nödvändiga informationen till berörda myn- digheter.29 Det anfördes längre fram också följande om att rap- porteringen kring sjukdomar som skulle omfattas av zoonoslagen (dvs. salmonella) bara gäller konstaterade fall. Att information förs vidare till en större krets endast i de fall där smitta påvisats, har till syfte att undvika att misstankar som visar sig obefogade får stor spridning. Det är viktigt att en kontakt etableras mellan läns- veterinären och smittskyddsläkaren på ett tidigt stadium, eftersom dessa tillsammans med har en central och betyd- elsefull roll vid bekämpning av zoonoser.30 Det kan här upprepas att i de fall zoonosen omfattas av epizootilagen så ska även rapportera misstänkta fall. Utredningen anser att detta system inte är anpassat till dagens möjligheter att elektroniskt hålla information tillgänglig för de som kan behöva vidta åtgärder med hänsyn till det aktuella smittämnet. Utredningen anser också att misstänkta smittutbrott har stor betyd- else inte bara för hur myndigheter ska agera för att begränsa eller bekämpa smittan utan även för agerandet hos andra företag eller organisationer som har kontakter med den misstänkt drabbade anläggningen. Utredningen bedömer att utveckling av analysmetoder är ange- läget för staten att följa. Utredningen visar också att misstankar om en smitta normalt endast gäller dagar och att kostnaderna för- knippade med detta är små för den enskilde och staten. Utred- ningen återkommer till den närmare utformningen av förslaget i denna del. Utredningen kan konstatera att det råder samstämmighet om betydelsen av att påbörja arbetet med att begränsa eller bekämpa ett smittämne så fort som möjligt för att minska risken för spridning. En förutsättning för detta är att misstänkta eller konstaterade fall av utbrott av en smitta blir kända för den eller de myndigheter som ska vidta åtgärder för att begränsa eller bekämpa smittämnet. Utredningen noterar att regelverket inte innehåller någon beskriv- ning eller uppräkning av vilka förhållanden som ger anledning att 1998/99:88 s. 20. 1998/99:88 s. 37. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur misstänka en viss sjukdom. Detta förekommer däremot i dansk lag- stiftning, där det i myndighetsföreskrifter anges vilka symtom som ska föranleda anmälningsskyldighet för en viss sjukdom. Dagens regelverk stadgar att en djurägare som med flit eller efter allvarligt slarv inte anmäler ett misstänkt fall av epizooti kan dömas till böter eller fängelse i högst . Om en veterinär där- emot inte anmäler ett misstänkt fall av epizooti så är denna under- låtenhet inte förenat med något straff enligt epizootilagstiftningen. För de fall den enskilde ska ha anmälningsplikt ska det klart framgå vilka förutsättningar som ska uppfyllas. Vidare bör samma förut- sättningar gälla för djurägare, veterinärer eller andra som åläggs anmälningsplikt vid underlåtenhet att anmäla. 3.6EU:s regelverk för handel med djur m.m. med tredje land Import av djur får inte ske fritt till unionen. Import av djur till ett medlemsland får generellt bara ske från tredjeländer som godkänts av EU. Produkter eller djur från tredjeland ska föras in i unionen vid någon av unionens gränskontrollstationer. Gränskontrollstation- erna är belägna i medlemsstaterna men de utgör en del i unionens kontroll mot tredje land. I finns sex gränskontrollstationer: , Göteborg- , , , och Stockholm- . Ansvaret i stort för dessa gränskontrollstationer är delat mellan flera myndigheter beroende bland annat på transportmedel eller produkt som ska kontrolleras. har det form- ella ansvaret för gränskontrollstationen31 och allmän utrustning där. Tullen ansvarar för att produkterna inte förs in över annan ort än där det finns godkänd gränskontrollstation. å sin sida ansvarar för att det finns utrustning för att kontrollera djur och vissa produkter av djur32, medan ansvarar för att det finns möjlighet att kontrollera t.ex. livsmedel. Praktisk skötsel kan ha uppdragits åt annan t.ex. är det som har drifts- och underhållsansvaret för stationen (byggnaden) som finns på flygplatsområde. 315 § förordningen (2006:812) om offentlig kontroll av livsmedel som importeras från tredje land jfr kommissionens beslut /812/EG. 32FVO rapport om bl.a. gränskontrollstation i (DG(SANCO)/8330/2006). Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur Vid EU:s gränskontrollstationer ska varje sändning av produkter eller djur kontrolleras. De dokument som ska åtfölja sändningen ska kontrolleras och djur eller produkter ska kontrolleras fysiskt, bland annat ska nödvändiga laboratorieundersökningar genomföras. Har en sändning av produkter eller djur förts in till gemenskapens ter- ritorium utan att ha underkastats veterinärkontroll eller om det vid kontrollen av sändningen visas att den inte uppfyller importkrav ska sändningen hanteras. En sändning av produkter ska beslagtas och den behöriga myndigheten ska besluta att sändningen förstörs eller återsänds. Gäller det en sändning av djur ska den behöriga myn- digheten efter samråd med importören besluta att antingen hysa, utfordra, vattna och om nödvändigt, behandla djuren, sätta djuren i karantän eller återsända dem. Den behöriga myndigheten kan besluta att djuren får gå till slakt, eventuellt med restriktioner för hur slaktkroppen får användas. De kostnader som åtgärderna, destruk- tion eller utnyttjande av kött för annat ändamål orsakar ska betalas av importören. Intäkter från försäljning av produkterna ska tillfalla ägaren av djuren. På ett motsvarande sätt ska importör eller den som för in sändning stå för kostnader som uppstår kring kontroller av produkter. Veterinärkontroller av djur sker enligt direktiv /496/EEG vid import till EU. För produkter av djur gäller direktiv /78/EG, för veterinärkontroller vid import. De specifika krav som ställs på en viss produkt från djur eller ett visst djur framgår av reglerna för respektive djur eller djurprodukt. De två direktiv som berörs i det följande anger hur veterinär- kontroller ska göras och vilka åtgärder som kan vidtas dels om regler inte följs, dels om det vid veterinärkontrollerna konstateras att en sändning kan innebära en allvarlig risk. Som nämnts ska djur eller produkter av djur från tredjeland föras in i unionen vid någon av unionens gränskontrollstationer där sänd- ningen ska kontrolleras i enlighet med direktiv /496/EEG avse- ende djur respektive direktiv /78/EG avseende produkter av djur. Båda direktiven föreskriver också om vilka skyddsåtgärder som en medlemsstat kan få vidta om en allvarlig risk upptäcks. Import till EU faller helt under unionens beslutanderätt. Detta gör att det i första hand ankommer på kommissionen att vidta skyddsåtgärder. Regler kring sjukdomar, smittämnen och andra ämnen hos djur De skäl som kan utlösa skyddsåtgärderna är att det på tredje lands territorium uppträder eller sprids sådana sjukdomar som är anmälningspliktiga enligt direktiv /894/EEG, zoonos eller sjuk- dom eller varje annan företeelse eller orsak som kan utgöra en all- varlig fara för människors eller djurs hälsa eller om några andra allvarliga orsaker som rör djurhälsa eller skydd för människors hälsa.