sou · GZB342 · 2011-05-04 00:00:00 — Vad därefter gäller frågan om den framtida placeringen av de nu- varande reglerna i 4 kap. och motsvarande regler i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar kan först noteras att den nuvarande bestämmelsen i 4 kap. 1 § , om att lag- faren domare ska vara svensk medborgare och ha avlagt av reger- ingen föreskrivna kunskapsprov samt att den som är i konkurs- tillstånd eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § inte får utöva domarämbete, har en given plats i en ny lag om domstolar och domare. Att ordinarie domare ska vara svenska medborgare följer numera av 11 kap. 11 § regeringsformen. Grundlagsregeln omfattar emeller- tid inte de domare i övrigt som 4 kap. 1 § gäller för. Frågan om det bör finnas krav på svenskt medborgarskap även för andra domare än ordinarie sådana har överlämnats åt oss genom tilläggsdirektiven. Vi återkommer till denna fråga i kapitel 9 och kan här nöja oss med konstaterandet att om det även i fortsätt- ningen ska finnas ett lagfäst krav om att även icke ordinarie domare ska vara svenska medborgare bör bestämmelsen finnas i lagen om domstolar och domare. Vid en jämförelse mellan 4 kap. 1 § och den motsvarande bestämmelsen i 28 § lagen om allmänna förvaltnings- domstolar förefaller det vid en första anblick finnas en skillnad i så måtto att den senare inte innehåller någon föreskrift om att lagfaren domare i de domstolarna ska ha avlagt föreskrivna kunskapsprov. Skillnaden beror dock på bestämmelsernas olika uppbyggnad. I 4 kap. 1 § avhandlar första stycket endast lagfarna domare, medan andra stycket avser också andra domare än lagfarna. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare Bestämmelsen i 28 § förvaltningsprocesslagen avser i sin helhet samt- liga ledamöter i förvaltningsdomstolarnas olika instanser och kan således inte uppställa något generellt krav på juristutbildning. För de lagfarna domarna i förvaltningsdomstolarna gäller samma krav som bestämmelse talar om. När bestämmelserna förs samman kan därför uppbyggnaden av 4 kap. 1 § rättegångs- balken användas även såvitt avser domarna i de allmänna förvalt- ningsdomstolarna. Enligt 4 kap. 4 § meddelar regeringen bestäm- melser om beviljande av ledighet och förordnande av vikarie för lag- faren domare i tingsrätt och hovrätt. Frågan hör samman med de som ska regleras i lagen om domstolar och domare. Vi återkommer till hur denna reglering lämpligen bör vara utformad (se avsnitt 6.4 och särskilt 6.4.3). I 4 kap. 11 § återfinns den domared som alla de som i olika egenskaper medverkar som ledamöter i domstolarna ska avlägga. Bestämmelsen om detta finns i 28 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar och är uttryckligen tillämplig även på föredrag- ande. Bestämmelsen har – om den ska finnas kvar – en given plats i en lag om domstolar och domare. Vi återkommer senare till frågan om domaredens fortsatta existens och utformning (kapitel 10). I 4 kap. 13–15 §§ finns bestämmelser om domar- jäv och hur frågor om jäv ska hanteras. Genom föreskrifter i 7 kap. 6 och 9 §§ äger bestämmelserna motsvarande tillämplighet för bl.a. åklagare och poliser. Reglerna om domarjäv gäller också för domare i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Bestämmelsen om detta är intagen i 41 § förvaltningsprocesslagen. Bestämmelserna om jäv tar sikte på förhållandet mellan den enskilde domaren och omständigheter som är direkt hänförliga till ett enskilt mål. Uttalandet i direktiven, om att sådana bestämmelser som enbart gäller rättegången inte bör föras över till den nya lagen, talar för att bestämmelserna om jäv bör finnas kvar i rättegångs- balken. I samma riktning talar förhållandet att bestämmelserna som nämnts har verkan i andra avseenden som regleras i rättegångs- balken. I sammanhanget kan för övrigt åter noteras att jävsregeln när det gäller de allmänna förvaltningsdomstolarna inte finns i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, utan i förvaltningsprocess- lagen. Vi har mot denna bakgrund kommit till slutsatsen att be- stämmelserna om domarjäv bör finnas kvar i . Enligt 4 kap. 12 § får domare som är närstående till varandra inte sitta som domare i rätten. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare gäller enligt 28 § tredje stycket lagen om allmänna förvaltnings- domstolar. Regeln är generell och tar inte sikte på något enskilt mål. Detta talar för att den kan föras in i en ny lag om domstolar och domare. Å andra sidan kan bestämmelsen sägas ha särskild an- knytning till bestämmelserna om jäv i det att den vilar på över- väganden om att alltför nära personliga relationer kan ge upphov till föreställningar om jävsliknande förhållanden mellan ledamöter i rätten. Det finns därför goda skäl att även fortsättningsvis låta be- stämmelserna angående jäv och om närstående domare systematiskt återfinns i direkt anslutning till varandra. Tilläggas kan att bestäm- melsen även har ett visst samband med bestämmelserna om dom- stolens sammansättning i skilda situationer och att de bestämmel- serna, enligt vad vi tidigare kommit fram till, bör finnas kvar i rätte- gångsbalken. Vi har mot den angivna bakgrunden slutligen stannat för att regeln om närstående domare bör stå kvar i rättegångs- balken. Förutom de ovan omtalade reglerna finns i 4 kap. rättegångs- balken och lagen om allmänna förvaltningsdomstolar särskilda be- stämmelser om nämndemän, ekonomiska experter samt särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning enligt kommunallagen och kyrkolagen. Som vi tidigare varit inne på är dessa att beteckna som domare när de tjänstgör och det finns en del bestämmelser som är gemensamma för alla slags domare. Exempelvis ska alla domare ha avlagt domared, oavsett om de är lagfarna domare, nämndemän, ekonomiska experter eller särskilda ledamöter. Likaså omfattas de alla av reglerna om oavhängighet i dömandet, om jäv och om att personer som är närstående till varandra inte får döma i samma mål. När man överväger den framtida placeringen av reglerna om nämndemän, ekonomiska experter och särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning måste det beaktas att dessa tre domarkate- gorier utgör några exempel av den mängd olika slag av domare som finns reglerade i andra författningar. Som ett par andra exempel kan nämnas särskilda ledamöter i mål om fastighetstaxering och i mål om sjöförklaring. I allmänhet är reglerna om sådana särskilda leda- möter intagna i den författning som reglerar den materiella juridiken, dvs. i fastighetstaxeringslagen, sjölagen, etc. De tre domarkatego- rierna nämndemän, ekonomiska experter och särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning uppvisar systematiskt sett större lik- heter med sådana särskilda ledamöter än de gör med de lagfarna domarna. Det gäller naturligtvis inte minst i fråga om tillsättnings- förfaranden, anställningsformer och tjänstgöringstider. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare Mot denna bakgrund har vi kommit till slutsatsen att det inte är lämpligt att införa mer detaljerade bestämmelser om olika slags särskilda ledamöter, nämndemän, jurymän, etc. i lagen om domstolar och domare. Som huvudregel bör sådana bestämmelser även fort- sättningsvis finnas i den lag som reglerar den materiella juridiken. Hur detta lämpligen bör ske såvitt avser de särskilda ledamöterna i mål om laglighetsprövning, nämndemännen och de ekonomiska experterna behandlas i de följande avsnitten 5.3.3–5.3.5. Lagen om allmänna förvaltningsdomstolar innehåller som nämnts också uttryckliga bestämmelser om föredragande och särskilda sakkunniga. Bestämmelserna om föredragande finns i 28 §, där det föreskrivs att föredragande, liksom domstolens ledamöter, ska vara svenska medborgare och inte får vara underåriga, i konkurs eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Föredragande ska också ha avlagt domared. Vi återkommer till frågan om denna regels fram- tida utformning och placering i anslutning till att vi nedan behand- lar den i tilläggsdirektiven väckta frågeställningen angående fram- tida krav på svenskt medborgarskap för den som, utan att vara ordi- narie domare, utövar rättskipningsuppgifter. Vad slutligen gäller s.k. särskilda sakkunniga framgår av 29 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar att regeringen på begäran av allmän förvaltningsdomstol får förordna sådana sakkunniga med uppgift att tillhandagå domstolen med utlåtanden. Bestäm- melsen har varken en naturlig plats i en lag om domstolar och dom- are eller i en lag som reglerar processen. Enligt vår mening finns det dock inget hinder mot att föra över den till förvaltningsprocess- lagen. 5.3.3Bestämmelser om särskilda ledamöter i mål om laglighetsprövning enligt kommunallagen Vårt förslag: Bestämmelsen om att särskilda ledamöter ska ingå i kammarrätt i vissa mål enligt kyrkolagen ska upphävas. Bestämmelserna om att särskilda ledamöter ska ingå i förvalt- ningsrätt och kammarrätt vid laglighetsprövning enligt kommunal- lagen ska flyttas till 10 kap. kommunallagen. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare Som framgått innehåller lagen om allmänna förvaltningsdomstolar bestämmelser om att särskilda ledamöter ska ingå i kammarrätt i vissa mål enligt kommunallagen och kyrkolagen samt i förvalt- ningsrätt i vissa mål enligt kommunallagen (13 a–b och 17 a–b §§). Som också framgått har vi kommit till slutsatsen att dessa bestämmelser inte bör finnas i lagen om domstolar och domare, utan att de i stället bör placeras i den lag som reglerar den materiella rätten i de aktuella målen. Eftersom kyrkolagen upphävdes per finns det inte längre något behov av en föreskrift om kammarrätts samman- sättning i sådana mål. Vi föreslår således att de nuvarande bestämmelserna i 13 a–b och 17 a–b §§ lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ersätts av regler i kommunallagen med motsvarande materiella innehåll. Bestäm- melserna bör placeras i lagens 10 kap. där laglighetsprövningen be- handlas. Bestämmelserna i 13 b § och 17 b §, som behandlar hur de sär- skilda ledamöterna i förvaltningsrätt och kammarrätt utses, har samma innebörd och bör föras samman till ett gemensamt lagrum. Vårt förslag: De bestämmelser om nämndemän som finns i och i lagen om allmänna förvaltningsdom- stolar ska samlas i en särskild lag om nämndemän. Samma principer ska ligga till grund för bestämmelserna oav- sett domstolsslag. Varje domstol ska själv få besluta hur många nämndemän det ska finnas för tjänstgöring i domstolen. Bestämmelsen om att regeringen för visst län får förordna att nämndemän i kammarrätt ska väljas bland dem som för samma mandatperiod har utsetts till nämndemän i hovrätt ska upphävas. Det ska också bestämmelsen att nämndeman i hovrätt även i annat fall, om han eller hon är behörig, får tjänstgöra som nämndeman i den kammarrätt inom vars domkrets han eller hon är folkbok- förd. Bestämmelsen om att rättens ordförande vid akut brist på nämndemän till tjänstgöring får kalla den som är valbar till nämndeman i domstolen (nuvarande 4 kap. 10 § rättegångs- En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare balken) ska göras tillämplig också för förvaltningsrätt och kam- marrätt. I kretsen av olika slags icke lagfarna domare utmärker sig nämnde- männen, tillsammans med jurymännen, i det att deras medverkan inte är avsedd att tillföra rätten sakkunskap inom något särskilt område. I stället är deras medverkan tänkt att ge allmänheten insyn i den dömande verksamheten och utgöra en slags garanti för att domstolarnas verksamhet ligger i linje med allmänna värderingar i samhället. Nämndemännen utses heller inte normalt sett för att medverka i någon enstaka måltyp vid domstolen. En till viss domstol knuten nämndeman kan som regel tjänstgöra i samtliga de mål där nämnde- män ska ingå i rätten. Det enda undantaget härifrån är att särskilda nämndemän ska utses för att delta vid behandlingen av mål enligt fastighetstaxeringslagen (21 kap. 8 § fastighetstaxeringslagen). Vid såväl tingsrätt och hovrätt som förvaltningsrätt och kammarrätt ingår nämndemän i rätten vid prövning av mer än en typ av mål. Med hänsyn till det nu anförda finns det inte någon särskild materiell lagstiftning där bestämmelserna om nämndemän lämpligen skulle kunna placeras. Som vi tidigare utvecklat anser vi inte heller att det skulle vara lämpligt att placera bestämmelserna i lagen om domstolar och domare och inte heller i respektive förvaltningsprocesslagen. Mot denna bakgrund kan man se flera fördelar med att skapa en särskild lag om nämndemän. Bestämmelserna om nämndemän i 4 kap. och lagen om allmänna förvaltningsdomstolar är dessutom väsentligen likalydande. Att skapa gemensamma regler för samtliga nämndemän erbjuder inga svårigheter. De fåtaliga skillnader som bör finnas kan lätt identifieras och, vid behov, särregleras i en gemensam lag. Med en särskild lag om nämndemän skulle reglerna bli enklare att överblicka, klarare och mer lättillgängliga än . Exempelvis kan den som överväger att kandidera för att bli nämnde- man förhållandevis lätt sätta sig in i vilka bestämmelser som gäller. De redovisade förhållandena har lett oss till slutsatsen att ar- betet med att utforma en ny sammanhållen lagstiftning om dom- stolar och domare även bör innefatta förslag till utformning av en särskild lag om nämndemän. Dagens regler om nämndemän är som sagt huvudsakligen upp- byggda kring samma principer, oavsett vilket domstolsslag det rör En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare Det är därför i stora delar möjligt att lägga samman de olika bestämmelserna utan att detta kräver några särskilda förklaringar. Endast i ett fåtal fall föreligger skillnader av sådan betydelse att det finns anledning att göra några närmare utvikningar här. I1 kap. 4 § och 2 kap. 4 b § anges att rege- ringen eller myndighet som regeringen bestämmer ska fastställa hur många nämndemän som ska finnas i tingsrättens och hov- rättens domkrets för tjänstgöring i domstolen. Domstolen fördelar tjänstgöringen mellan nämndemännen efter samråd med dem. Mot- svarande bestämmelser för kammarrätter och förvaltningsrätter finns i13 § och 17 § fjärde stycket lagen om allmänna förvaltnings- domstolar. Bestämmelser om antalet nämndemän bör finnas i inledningen av lagen om nämndemän. Föreskriften om att domstolen ska för- dela tjänstgöringen mellan nämndemännen efter samråd med dem bör emellertid frikopplas från bestämmelsen i övrigt. Isammanhanget bör noteras att regeringen genom förordningen om antalet nämndemän i de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna föreskrivit att hovrätter och kammarrätter samt tingsrätterna och förvaltningsrätterna i , och själva fastställer hur många nämndemän som ska finnas för tjänstgöring i domstolen. För övriga tingsrätter och förvalt- ningsrätter ska enligt förordningen i stället vederbörande hovrätt respektive kammarrätt fastställa antalet nämndemän efter förslag från underrätten. När de nu redovisade bestämmelserna ska föras samman i en lag bör principerna bakom bestämmelserna vara desamma för samtliga domstolsslag. Den nuvarande ordningen, enligt vilken hovrätterna och kammarrätterna, men bara vissa av tingsrätterna och förvalt- ningsrätterna, själva får fastställa hur många nämndemän som det ska finnas för tjänstgöring i domstolen framstår inte som rationell. Det är enligt vår mening otidsenligt att hovrätterna och kammar- rätterna ska fastställa antalet nämndemän för vissa andra domstolar (jfr våra överväganden i avsnitt 5.3.6.3). Vi föreslår därför att reg- lerna ändras så att varje domstol själv får besluta hur många nämndemän det ska finnas för tjänstgöring i domstolen. En diskrepans mellan hovrätter och kammarrätter är att det i 19 § fjärde stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar har tagits in en regel enligt vilken regeringen för visst län får förordna att nämndemän i kammarrätt ska väljas bland dem som för samma mandatperiod har utsetts till nämndemän i hovrätt. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare att nämndeman i hovrätt även i annat fall, om han eller hon är be- hörig, får tjänstgöra som nämndeman i den kammarrätt inom vars domkrets han eller hon är folkbokförd. Vi kan inte se något behov av dessa särregler och föreslår att de upphävs. I 4 kap. 10 § återfinns en bestämmelse som saknar motsvarighet i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Bestäm- melsen avser situationen då det uppstår en akut brist på nämnde- män i ett särskilt fall. Om en nämndeman i tingsrätt eller hovrätt är jävig i ett mål eller om nämndemannen underlåter att inställa sig till ett sammanträde får, om annan nämndeman inte utan tidsutdräkt kan inställa sig, rättens ordförande kalla någon annan person, som är valbar till nämndeman för domkretsen, till tjänstgöring i stället. Bestämmelsen kan ha stor praktisk betydelse i enskilda fall och bör gälla även fortsättningsvis. Den bör dessutom göras tillämplig även på de allmänna förvaltningsdomstolarna. De övriga bestämmelser om nämndemän som gäller enligt 4 kap. och lagen om allmänna förvaltningsdom- stolar är av så likartad karaktär att närmare kommentarer till deras sammansmältning i den föreslagna lagen kan anstå till specialmoti- veringen. 5.3.5Bestämmelser om ekonomiska och skatterättsliga experter Vår bedömning: De bestämmelser om ekonomiska och skatte- rättsliga experter som finns i bör även i fram- tiden finnas där. Som redogjorts för i det föregående anger 1 kap. 8 § och 2 kap. 4 a § de mål i vilka ekonomiska och skatterättsliga experter kan förordnas att ingå som särskilda ledamöter i tingsrätt och hovrätt. I tingsrätt är möjligheten begränsad till vissa brottmål, men i hovrätt kan sådana experter medverka även vid handläggningen av tvistemål. I likhet med vad som gäller för nämndemännen kan alltså dessa experter medverka i mer än en viss måltyp. Således kan inte heller dessa regler föras in i någon särskild materiell lagstiftning. En tänk- bar lösning skulle vara att skapa en särskild lag för de ekonomiska En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare och skatterättsliga experterna. En sådan lag skulle dock få ett mycket begränsat innehåll. Vi har i stället stannat för att föreslå att de korta bestäm- melserna om ekonomiska och skatterättsliga experter huvudsakligen får stå kvar i de sammanhang där de återges. Således bör 1 kap. 8 § och 2 kap. 4 a § även fortsättningsvis kunna vara placerade i anslutning till reglerna om tingsrätts respektive hovrätts sammansättning. Bestämmelsen om hur regeringen utser de ekonomiska experterna finns i 4 kap. 10 a § första stycket rätte- gångsbalken. Som konstaterats i det föregående föreslår vi att övriga bestämmelser om hur domare utses flyttas från det kapitlet till andra lagar. Med hänsyn härtill skulle vara det inte lämpligt att låta 4 kap. 10 a § stå kvar på sin nuvarande plats. Vi föreslår att bestämmelsen flyttas till 1 kap. , där den bör placeras i omedelbar anslutning till 8 §. Till följd härav bör hänvisningarna i 1 kap. 8 § och 2 kap. 4 a § ändras. 5.3.6Vissa lagbestämmelser i rättegångbalken och lagen om allmänna förvaltningsdomstolar som bör upphävas I de föregående avsnitten 5.3.2–5.3.5 har vi identifierat ett antal lagbestämmelser som enligt vår bedömning införas i annan lag. Det stora flertalet av dessa bestämmelser har i sak knappast något sam- band alls med de frågor kring domstolarnas organisation vi har till huvudsaklig uppgift att överväga. I dessa delar föreslår vi i allt väsent- ligt att de befintliga bestämmelserna flyttas till en ny författning utan förändring av deras innehåll. Därtill har vi saknat möjlighet att inom ramen för vårt uppdrag göra en närmare översyn av vissa av de enligt förslaget flyttade lagbestämmelserna, trots att det förefaller att finnas ett behov av en sådan. Som exempel på sådana lagregler kan nämnas förvaltnings- processlagens utformning och forumreglerna vid åtal för brott be- gånget i anställning som domare. Vissa av de lagrum som i anledning av våra överväganden bör utmönstras ur och lagen om allmänna förvalt- ningsdomstolar anser vi emellertid ska upphävas, antingen på grund av att de är mindre lämpliga eller för att de avser frågor som enligt vår mening inte behöver behandlas på lagnivå. I detta avsnitt be- handlas dessa lagrum. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare 5.3.6.1Bestämmelser om domstols kansli samt om när och var sammanträde ska hållas Vårt förslag: Bestämmelser om domstols kansli samt om när och var sammanträde ska hållas ska inte framgå av lag. I såväl som lagen om allmänna förvaltningsdom- stolar finns bestämmelser om domstols kansli. Sålunda föreskriver nuvarande 1 kap. 2 § femte stycket, 1 kap. 5 § och 2 kap. 3 § tredje stycket samt 30 § lagen om allmänna förvaltnings- domstolar att tingsrätt, hovrätt och allmän förvaltningsdomstol ska ha kansli. I förhållande till tingsrätt och hovrätt föreskriver bestäm- melserna också att kansliet ska hålla öppet för allmänheten på be- stämda tider. Vi har i avsnitt 5.3.2 behandlat kopplingen mellan begreppet kansli och tingsrätternas geografiska placering. Som vi där redovisat anser vi att regleringen av domstolarnas placering inte bör vara knuten till begreppet kansli. Den andra aspekten av att domstolar ska ha kansli – dvs. en lokal där handlingar tas emot respektive expedieras, m.m. – berör domstolarnas organisation på sådant sätt att bestämmelser om detta, om de ska finnas kvar i lag, borde framgå av lagen om domstolar och domare. Enligt vår bedömning kan emellertid dessa föreskrifter i stället framgå av förordning. Att rättens kansli omnämns i andra lagbestämmelser (17 kap. 9 §, 30 kap. 7 § och 33 kap. 3 § rättegångs- balken respektive 44 § förvaltningsprocesslagen) föranleder ingen annan bedömning. Vi föreslår därför att dessa bestämmelserna upp- hävs. På motsvarande sätt finns i såväl rättegångbalken som lagen om allmänna förvaltningsdomstolar bestämmelser om var domstol ska hålla sammanträde och – beträffande tingsrätt och hovrätt – att sammanträde ska hållas så ofta det krävs för arbetet (se 1 kap. 6 § och 2 kap. 5 § rättegångbalken respektive 27 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Också dessa bestämmelser har enligt vår mening så liten betydelse att de, i den mån de alls ska finnas kvar, bör finnas i förordning. Således föreslår vi att lagbestämmelserna upphävs. En sammanhållen lagstiftning om domstolar och domare 5.3.6.2Möjligheten till gemensam för tingsrätt och förvaltningsrätt Vårt förslag: Möjligheten att utse en gemensam för tingsrätt och förvaltningsrätt på samma ort ska avskaffas. Enligt nuvarande 1 kap. 2 § första stycket andra meningen rätte- gångsbalken respektive 15 § första stycket andra meningen lagen om allmänna förvaltningsdomstolar får en tingsrätt och en förvalt- ningsrätt på samma ort ha gemensam som en del i en admi- nistrativ samverkan. Bestämmelserna har sitt ursprung i tiden före sammanslagningen av 23 länsrätter till tolv förvaltningsrätter (jfr vår redogörelse i avsnitt 4.1). Det finns inte några tingsrätter och förvaltnings- rätter med gemensam . Med anledning av förändringarna av tingsrätternas och förvalt- ningsrätternas yttre organisation finns det inte längre förutsätt- ningar för och behov av sådan administrativ samverkan som inne- fattar en gemensam . Den möjligheten bör därför avskaffas. Ett motsvarande förslag har presenterats i departementspromemorian En mer ändamålsenlig förvaltningsprocess, Ds 2010:17. 5.3.6.3Hovrätternas tillsyn över tingsrätterna Vårt förslag: Hovrätternas tillsyn över tingsrätterna ska avskaffas. Enligt nuvarande 2 kap. 1 § andra meningen äger hovrätt tillsyn över de domstolar som hör under hovrätten. Bestämmelsen hade tidigare betydelse i så måtto att hovrätten fyllde ett antal administrativa funktioner i förhållande till tingsrätt- erna. Exempelvis fastställdes tingsrätts arbetsordning av hovrätten. Bestämmelsen är otidsenlig och i allt väsentligt obsolet. Utifrån perspektivet att varje domstol ska vara självständig ger bestämmel- sen ett opassande intryck.