sou · GZB318 · 2011-03-02 00:00:00 — 15.9Europakonventionen och rekommendation om administrativa sanktioner Enligt artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänsk- liga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakon- ventionen) åtnjuter en person som står anklagad för brott de rättssäkerhetsgarantier som anges där, bl.a. rätten till en rättvis offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol. Sanktionsavgifter har till syfte att avskräcka och de ersätter det straff som överträdelsen annars skulle leda till. Det anses därför att bestämmelser om sanktionsavgifter har ett sådant syfte att artikel 6 i är tillämplig. Det nu anförda innebär bl.a. att den enskilde ska underrättas om vilken gärning som läggs honom till last och vidare att han ska ges tillfälle att yttra sig över anklagelsen. Det ska även finnas möjlighet för den enskilde att inom rimlig tid få sin sak prövad i domstol. rekommendation om administrativa sanktioner, som antogs (Rekommendation nr R (91) 1) är till skillnad mot inte rättsligt bindande. Principerna innebär att sanktionernas innehåll och villkoren för att ålägga sanktioner ska framgå av lag, förbud mot retroaktiv till- lämpning, förbud mot dubbla administrativa sanktioner grundade på samma gärning och till skydd för samma intressen och krav på snabb handläggning. Varje åtgärd som kan leda till en administrativ sanktion riktad mot en viss person ska leda till ett slutligt avgörande. En person som är föremål för ingripande och på grund härav riskerar drabbas av en administrativ sanktion ska informeras om anklagelserna och de bevis som åberopas till stöd för dessa samt beredas tillräckligt med tid för att besvara dessa. Bevisbördan ska ligga på den administrativa myndigheten och det ska vara möjligt att överklaga myndighetens beslut till domstol. 15.10 Frågan om dubbla sanktioner Det är en gammal straffrättslig princip att ingen får straffas två gånger för samma gärning, Ne bis in idem. Principen uppfattas inte endast som en grundläggande princip inom straffrättspro- cessen utan även som en sådan viktig rättsstatlig princip som har sin plats bland grundläggande mänskliga fri- och rättigheter. Prin- cipen finns således upptagen i bl.a. genom artikel 4 i dess sjunde tilläggsprotokoll. När det gäller olika former av sanktionsavgifter är frågan dock inte alltid lättbedömd. Så kan t.ex. en överträdelse som föranleder påförande av miljösanktionsavgift enligt kap. 30 avse en händelse som är ett brott enligt ansvarsbestäm- melserna i 29 kap. . HD har även konstaterat att enligt intern svensk rätt är en miljösanktionsavgift inte att anse som en straffrättslig påföljd.20 HD prövade i angivna rättsfall om ett slutligt beslut om miljö- 20 NJA 2004 s. 840, mål nr 948-03 sanktionsavgift utgjorde hinder för senare prövning av åtal för samma gärning. Vid denna prövning fann HD att skillnaden mellan sanktionsformerna, att miljösanktionsavgift å ena sidan påföres utan krav på uppsåt eller oaktsamhet medan miljöbalksbrott å andra sidan förutsätter att det finns subjektiv täckning, ledde till bedömningen att det inte var fråga om samma kriminella gärning. Slutsatsen för HD:s del blev att bestämmelsen i Europakonven- tionen om förbud mot dubbelbestraffning (Ne bis in idem) inte kunde anses innebära att ett slutligt beslut om miljösanktionsavgift utgjorde hinder mot att därefter lägga samma objektiva omstän- digheter till grund för en talan om straffrättsligt ansvar. HD prövade därför målet i sak. Rättsläget är emellertid komplicerat. HD har i två rättsfall där dom meddelades haft anledning att beröra frågan.21 Det nu anförda innebär således att påförande av sanktionsavgift enligt för överträdelse av strålsäkerhetsbestämmelserna i princip inte skulle behöva hindra ett senare åtal för samma överträdelse. När det gäller miljösanktionsavgift enligt är detta fullt möjligt. Har en miljösanktionsavgift blivit påförd någon behöver detta inte hindra ett senare åtal för samma överträdelse. En förutsättning är dock att det för överträdelsen endast är stadgat böter och att åtal är påkallat från allmän synpunkt.22 Som jämförelse bör nämnas att en annan lösning har valts när det gäller fiskelagstiftningen. Enligt fiskelagen kan en överträdelse som kan leda till sanktionsavgift inte leda till straff. Enligt 40 b § fiskelagen gäller sålunda uttryckligen att till ansvar enligt 40 § första eller andra stycket ska inte dömas om gärningen kan leda till sanktionsavgift. Det finns i detta sammanhang skäl att erinra om vad som anfördes i prop. 2005/06:182 sanktionssystem, m.m. sid 120-121: finns en åtalsprövningsregel i 29 kap. 11 § tredje stycket . Den innebär att när miljösanktionsavgift kan tas ut och gärningen inte kan antas föranleda annan påföljd än böter, får åtal endast väckas om det är påkallat från allmän synpunkt. har föreslagit att åtalsprövningsregeln ska finnas kvar eftersom det inte går att utesluta att det finns situationer där den kan behöva tillämpas trots den renodling av sanktionssystemet som 21Se , mål nr B 5498-09, B 2509-09. 22Jfr 29 kap. 11 § . Kommittén har också övervägt om det vore lämpligt att införa en regel som helt sätter stopp för dubbla sanktioner genom att ansvar inte döms ut om gärningen kan föranleda sanktionsavgift. Kommittén har dock inte föreslagit en sådan lösning, utan menat att det finns en fara med en sådan regel eftersom den inte innebär någon flexibilitet och att den i vissa fall kan leda till mindre lämpliga resultat. Kommittén har därför förordat att åtalsprövningsregeln ska utvidgas till att omfatta även gärningar som avses i 29 kap. 1-3 §§. Regeringen har dock funnit att en regel som helt sätter stopp för dubbla sanktioner är lämplig när det gäller otillåten miljöverksamhet. Det här lagstiftningsärendet är det första ledet i arbetet med att förtydliga och avgränsa det straffbara området och att så långt möjligt undvika dubbelsanktionering. Utgångspunkten bör vara att dubbla sanktioner inte ska kunna utgå för precis samma gärning. De ändringar som föreslås av straffbestämmelserna innebär att åtalsprövningsregeln kommer att bli aktuell i mindre utsträckning . Det finns dock ett behov av att behålla åtalsprövningsregeln och att även låta den omfatta gärningar som avses i 29 kap. 1-3 §§. Eftersom åtalspröv- ningsregeln inte kan anses omfatta andra gärningsmoment än sådana som omfattas av föreskrifter om miljösanktionsavgift, bör det inte finnas någon risk att den tillämpas så att ett brott inte blir föremål för åtal enbart på den grunden att en miljösanktionsavgift kan utgå för ett litet delmoment i den gärning som konstituerar det brottet – det förhållandet att ett gärningsmoment kan föranleda miljösanktions- avgift innebär inte att åtal för en samlad gärning i sin helhet ska underlåtas. Även om en överträdelse som kan leda till sanktionsavgift, som konstaterats, inte behöver helt undantas från den straffrätts- liga regleringen förhåller det sig annorlunda med vite. Här gäller allmänt principen att straff och vite inte får dömas ut för en och samma förseelse.23 15.11Bestämmelser i gällande svensk lagstiftning om sanktionsavgifter har sanktionsavgifter införts på många olika områden. Bestämmelser om sanktionsavgifter finns nu i – miljö- sanktionsavgift -, , arbetsmiljölagen och pro- duktsäkerhetslagen samt fiskelagen (1993:787). Dessutom finns olika och speciella former av sanktionsavgifter i annan lagstiftning såsom skattetillägg. 23Se lagrådets yttrande i prop. 1999/2000:51 s. 94. Se även 29 kap. 11 § tredje stycket som innehåller den i straffrätten sedvanliga skiljelinjen mellan straff och vite. I avsnitt 5.10.4 finns en närmare redogörelse för miljösanktions- avgifter enligt . Genom ändringar i fiskelagen, som trädde i kraft , överfördes, i syfte att effektivisera sanktionssystemet, vissa mindre allvarliga överträdelser från det straffrättsliga systemet till ett system med administrativa sanktionsavgifter. De överträdelser som ska föranleda sanktionsavgift ska vara lätt konstaterbara och inte kräva någon omfattande utredning eller ingående bedömning. Regeringen har bemyndigats att meddela närmare föreskrifter dels om vilka överträdelser som ska föranleda sanktionsavgift, dels om avgiftens storlek. Avgiften ska utgå efter en på förhand bestämd taxa och vara lägst och högst . Avgifts- skyldigheten ska bygga på strikt ansvar. Beslut ska fattas av och gälla som domstols dom. Enligt den nya (2010:900) som träder i kraft , ska en byggsanktionsavgift kunna tas ut av tillsynsmyndigheten om någon vidtar en åtgärd eller låter bli att vidta en åtgärd och därigenom bryter mot en byggbestämmelse i eller i föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av vissa bemyndiganden i lagen eller i en EU- förordning om krav på byggnadsverk eller byggprodukter. Bygg- sanktionsavgiften ersätter de tre olika sanktionsavgifter som enligt gällande lag kunnat tas ut nämligen byggnadsavgift, tilläggs- avgift och särskild avgift. Byggsanktionsavgiftens storlek ska framgå av föreskrifter som regeringen får meddela. Avgiften ska uppgå till högst 50 prisbas- belopp. När avgiftens storlek bestäms ska hänsyn tas till över- trädelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som över- trädelsen avser. En byggsanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgiften ska tas ut av den som när överträdelsen begicks var ägare av den fastighet eller det byggnadsverk som överträdelsen avser, den som begick över- trädelsen, eller den som har fått en fördel av överträdelsen. En byggsanktionsavgift som beslutas av ska tillfalla kommunen. Enligt ett förslag till ny lag om ekologisk produktion24 ska sanktionsavgifter kunna tas ut för vissa överträdelser enligt den föreslagna lagen. 24 Se Ds 2009:27. Ytterligare ett område där sanktionsavgifter f.n. övervägs är skogsvårdslagstiftningen. tillkallades en särskild utredare med uppgift att göra en översyn av sanktionsbestämmelserna i djurskydds- foder- och livsmedelslagarna och överväga om dessa bör kompletteras eller ersättas med bestämmelser om sanktionsavgifter. Resultatet redovisades i betänkandet Sanktionsavgift i stället för straff - områdena livsmedel, foder och djurskydd (SOU 2006:58). Utredningen föreslog att ett system med sanktionsavgifter skulle införas inom det aktuella området. Förslaget var utformat med miljösanktionsavgiften som förebild. De överträdelser som föreslogs kunna medföra sanktionsavgift var sådana som bedömdes som mindre allvarliga. Något behov av att utöver sanktionsavgift också ha möjlighet till ett straffrättsligt ingripande bedömdes inte finnas. Utredningen föreslog därför även att de överträdelser som skulle kunna föranleda sanktionsavgift undantogs från det straff- bara området. Inte heller vite och sanktionsavgift skulle kunna beslutas för samma överträdelse. Förslaget ledde inte till lagstift- ning sedan flera remissinstanser framfört kritik mot att sanktions- avgifter skulle införas på nu aktuella områden. 15.12.1 Straffbestämmelser och förverkande Straffbestämmelserna inom strålsäkerhetsområdet finns främst i kärntekniklagen, strålskyddslagen och . gäller, parallellt med bestämmelserna i kärntekniklagen och strålskyddslagen, även verksamheter med joniserande eller icke joniserande strålning. Straffbestämmelserna i liksom bestämmelserna om miljösanktionsavgift gäller således även verk- samheter inom strålsäkerhetsområdet. En förseelse på strålsäkerhetsområdet kan vara straffbart enligt såväl som kärntekniklagen eller strålskyddslagen. Det kan gälla till exempel att bedriva en verksamhet med strålning utan tillstånd, vilket är straffbart enligt såväl 25 § kärntekniklagen som enligt 29 kap. 4 § . Ett annat exempel kan vara att någon med uppsåt eller av oaktsamhet släpper ut radioaktiva ämnen som orsakar att det i mark, vatten eller luft släpps ut ett ämne som typiskt sett eller i det enskilda fallet medför eller kan medföra en förorening som är skadlig för människors hälsa, djur eller växter i en omfattning som inte har ringa betydelse, eller någon annan betydande olägenhet i miljön, och därigenom begår ett miljöbrott enligt 29 kap. 1 § . Samma gärning kan vara straffbart enligt strålskydds- lagen genom att utsläppet innebär ett åsidosättande av Strålsäker- hetsmyndighetens föreskrifter om skydd av människors hälsa och miljön vid utsläpp av radioaktiva ämnen från vissa kärntekniska anläggningar (SSMFS 2008:23). Intressant beträffande det sistnämnda exemplet är att för miljöbrott sträcker sig straffskalan för brott av normalgraden från böter till fängelse . För grovt miljöbrott döms till fängelse lägst och högst . För samma brott enligt strål- skyddslagen är straffvärdet enbart böter mot bakgrund av att handlingsregeln omfattas av ett så kallat blankettstraff25. Sammanfattningsvis kan sägas att överträdelser av bestämmelser i kärntekniklagen, strålskyddslagen och kan vara av mycket varierande art och svårighetsgrad. Det sanktionerade områ- det omfattar såväl mycket allvarliga brott mot människors hälsa miljön och säkerheten vid drift av verksamheten som brott av mindre allvarlig natur som till exempel vissa brott mot anmälnings- och rapporteringsbestämmelser. Som framgår av utredningens systematiska genomgång av täcker straffbestämmelser enligt 29 kap. i stort de straffbestämmelser som återfinns i kärntekniklagen och strålskyddslagen. Dessutom täcker straffbestämmelserna i miljö- balken även verksamheter som rör joniserande eller icke-joniserande strålning. Utredningen har dock funnit att vissa kompletteringar bör göras av straffbestämmelser om materiella strålsäkerhetsbestämmelser förs in i 12 kap. miljö- balken. - 29 kap. 1 § Straffbestämmelsen om miljöbrott enligt 29 kap. 1 § är central inom miljörätten och gäller parallellt med straffsanktionerna enligt bland annat 25 § kärntekniklagen och 36 § strålskyddslagen. 25 Av ett avgörande från (NJA 2005 s. 33) framgår att ett åsidosättande av en handlingsregel som har meddelats av en förvaltningsmyndighet inte kan sanktioneras med ett fängelsestraff, även om handlingsregeln omfattas av ett blankett- straffbud med fängelse i straffskalan. Paragrafen omfattar brott som begås inte bara uppsåtligen utan också av oaktsamhet och är indelad i fyra punkter. Bestämmelserna om miljöbrott enligt bestämmelsens punkt 1 gäller utsläpp till mark, vatten eller luft. Det kan till exempel gälla utsläpp av radioaktiva ämnen. Formen för utsläppet saknar betydelse. Det spelar alltså ingen roll om ämnet släpps ut direkt eller genom t.ex. eldning, uppvärmning eller avkylning.26 Kvalifika- tionen för miljöbrott är att gärningsmannen orsakar att det till omgivningen släpps ut ett ämne som typiskt sett eller i det enskilda fallet medför eller kan medföra antingen a) en förorening som är skadlig för människors hälsa, djur eller växter i en omfattning som inte har ringa betydelse eller b) någon annan betydande olägenhet i miljön.27 Det behöver i de fallen alltså inte vara fråga om att det funnits någon konkret risk för skada i det enskilda fallet, utan det är tillräckligt om omständigheterna varit sådana att det typiskt sett förelegat risk för skada. Bedömningen av risken för skada eller olägenhet behöver inte relateras till förhållanden just på den plats där utsläppet ägt rum eller vara helt uppenbar i det enskilda fallet. Något krav på att skadan ska visa sig finns inte heller. Om det handlar om ett ämne som har inneboende egen- skaper som har konstaterats vara farliga, torde det vara tillräckligt att det visas att ämnet släppts ut eller förvarats på ett sätt som innebär att det inte finns någon kontroll över huruvida ämnet kommer ut i miljön. Bestämmelserna om miljöbrott avser även enligt paragrafens punkt 2 förvaring. Det kan till exempel gälla förvaring av radio- aktivt avfall eller använt kärnbränsle. Här är det fråga om att gärningsmannen förvarar eller bortskaffar avfall eller annat ämne på ett sätt som kan medföra en förorening som är skadlig för människors hälsa, djur eller växter i en omfattning som inte har ringa betydelse eller som kan medföra någon annan betydande olägenhet i miljön. Uttrycken »inte har ringa betydelse» och »någon annan betydande olägenhet i miljön» har samma betydelse som när det gäller utsläpp i punkt 1.28 Med begreppet bort- skaffande avses att slutligt hantera avfallet t.ex. genom deponering och behandling i markbädd. Verksamhetsutövaren eller i vissa fall 2005/06:182 s. 60 27Med förorening avses i miljörättslig lagstiftning att tillföra en mottagare (recipient) ett eller flera ämnen som ändrar recipientens naturliga sammansättning enligt NJA II 1981 s. 304. 2005/06:182 s. 142. fastighetsägaren kan hållas straffrättsligt ansvarig om denne inte vidtagit åtgärder för att minska verkningarna av eventuella förore- ningar. Ansvar för miljöbrott kan således föreligga inte endast genom aktivt handlande utan också genom underlåtenhet. Utredningen föreslår att paragrafen kompletteras med en regel som innebär att den som orsakar otillåten exponering av jonise- rande eller icke joniserande strålning som är skadlig för människors hälsa, djur eller miljön ska kunna dömas för miljöbrott. En sådan komplettering av 29 kap. 1 § avseende otillåten exponering av joniserande strålning knyter på ett bra sätt an till de skydds- intressen som straffbestämmelserna syftar till att ta till vara. Det bör i sammanhanget observeras att enligt sista stycket i bestäm- melsen gäller att om ett visst förfarande omfattas av tillstånd eller dispens, döms inte till ansvar enligt paragrafens tredje stycke. Inte heller döms till ansvar, om en behörig myndighet i annat fall har tillåtit förfarandet. Undantagna från det straffbara området är också sådana förfaranden som är allmänt vedertagna eller sådana som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarliga. Människan har alltid utsatts för naturligt förekommande strålning med tillräcklig energi för att lösgöra elektroner från atomer eller slå sönder molekyler, så kallad joniserande strålning. Allt omkring oss och även vår egen kropp innehåller naturligt radioaktiva ämnen som ständigt utsätter oss för joniserande strål- ning. utsätts befolkningen även för strålning som människan orsakat, men den genomsnittliga stråldosen till personer som bor i domineras av naturligt förekommande strålning. Den största exponeringen för artificiellt producerad strålning orsakas av röntgendiagnostik inom sjuk- och tandvården, och är alltså avsikt- lig. Mindre utsläpp sker också från verksamheter med strålning inom forskning och industri. Den exponering av skadlig strålning som lagregeln vill träffa är sådan som inte är tillåten enligt de föreskrifter som utfärdats av . Strålning kan hos människor och djur ge upphov till två helt olika slags skador, deterministiska (förutbestämda) och stokastiska (slumpmässiga). En deterministisk skada uppstår alltid vid doser över ett visst värde, och högre doser ger allvarligare skador. Stokastiska skador beror också på bestrålningen, men här är det sannolikheten att få en skada som beror av dosen men inte hur allvarlig skadan blir. Deterministiska skador inträffar oftast , men vissa effekter kan uppträda efter bestrålningen. Påverkan på benmärgen är den viktigaste determi- nistiska effekten efter bestrålning av hela kroppen. Höga stråldoser till hela kroppen ger olika akuta effekter, t.ex. kräkningar och diarréer, beroende på dosens storlek. Bestrålas endast delar av kroppen krävs högre doser för att skador ska uppstå. Cancer och ärftliga förändringar är exempel på stokastiska skador. De skador som vanligen avses när man talar om sena skador efter bestrålning med joniserande strålning. Cancer kan uppkomma efter bestrålningen. - en ny paragraf: 29 kap. 1 a § (miljöfarlig verksamhet med strålning För att ersätta vissa straffbestämmelser i kärntekniklagen och strålskyddslagen, som annars skulle ramla bort om materiella strål- säkerhetsbestämmelser förs in i 12 kap. , anser utredningen anser att straffbestämmelser bör komp- letteras med en ny straffbestämmelse och en ny brottsrubricering - miljöfarlig verksamhet med strålning. Straffbestämmelsen föreslås få följande lydelse: För miljöfarlig verksamhet med strålning döms till böter eller fängelse i högst den som med uppsåt eller av oaktsamhet 1.bryter mot skyldigheterna att vidta de åtgärder som behövs för att enligt 12 kap. 21 § upprätthålla strålsäkerheten, 2.bryter mot skyldigheten att rapportera om olyckstillbud enligt 12 kap. 22 § eller uppgifter som har betydelse för bedömningen av arbetets strålningsrisker enligt 12 kap. 30 §, 3.bryter mot skyldigheten att omhänderta avfall mot verksamhet med strålning enligt 12 kap. 23 §, 4.bryter mot skyldigheten att bedriva forsknings- och utvecklings- verksamhet enligt 12 kap. 25 §, 5.bryter mot skyldigheten att genomföra en återkommande helhets- bedömning enligt 12 kap. 27 §. Ansvar ska inte dömas ut enligt denna paragraf, om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt 1 § eller 9 §. Bestämmelsens punkter 1-3 samt 5 motsvarar straffbestäm- melserna enligt 25§ första stycket punkten 3 kärntekniklagen samt paragrafens andra stycke samt 36 § strålskyddslagen. En skillnad mellan dessa bestämmelser och bestämmelsen om miljöbrott i 1 § är att det inte behöver ha förelegat någon risk för skada. Punkt 4 ersätter 15 § kärntekniklagen som innebär att ett tillstånd kan återkallas om reaktorinnehavaren inte bedriver föreskriven forsk- nings- och utvecklingsverksamhet samt att upprättar ett FoU- program och det föreligger synnerliga skäl från säkerhetssynpunkt. - en ny paragraf: 29 kap. 1 b § (olovlig verksamhet med strålning) För att ersätta vissa straffbestämmelser i kärntekniklagen och strålskyddslagen, som annars skulle ramla bort om materiella strålsäkerhetsbestämmelser förs in i 12 kap. , anser utredningen anser att straffbestämmelser bör komp- letteras med en ny straffbestämmelse och en ny brottsrubricering - olovlig verksamhet med strålning. Straffbestämmelsen föreslås få följande lydelse: För olovlig verksamhet med strålning döms till böter eller fängelse i högst den som med uppsåt eller oaktsamhet 1.bryter mot förbudet att åter ta en permanent avstängd kärn- kraftsreaktor i drift i strid med bestämmelsen enligt 12 kap. 32 §, 2.bryter mot förbudet att ha en annan förmånstagare för försäkring som syftar till att ersätta skada på byggnadsdelar, system, kompo- nenter och anordningar av betydelse för strålsäkerheten i verksamhet med strålning än den som är tillståndshavare för verksamheten enligt 12 kap. 33, 3.bryter mot skyldigheten att klassificera eller märka laser enligt 12 kap 34 §, 4.bryter mot förbudet att till föra in eller importera samt i övrigt inneha, tillverka, använda, förvärva, saluföra, upplåta eller överlåta laserpekare i laserklass 3R, 3B eller 4 enligt 12 kap. 35 §, 5bryter mot förbudet att sysselsätta den som är i verksamhet som är förenad med joniserande strålning enligt 12 kap. 36 §, 6.bryter mot förbudet att yrkesmässigt upplåta solarier avsedda att bestråla människor med ultraviolett strålning huvudsakligen i syfte att göra huden brun (kosmetiskt solarium) till personer enligt 12 kap. 37§. Första stycket punkten 3 gäller enbart i samband med yrkesmässig hantering av laser. Bestämmelsens punkterna 1-2 och 5 motsvarar straffbestäm- melserna enligt 25 § kärntekniklagensamt 36 § strålskyddslagen 1988:220. Punkten 3, 4 och 6 är nya. - en ny paragraf: 29 kap. 1 c § För att ersätta straffbestämmelserna i 26 § kärntekniklagen och 40 § strålskyddslagen, som annars skulle ramla bort om materiella strålsäkerhetsbestämmelser förs in i 12 kap. , bör miljö- balkens straffbestämmelser kompletteras med en ny paragraf. Straffbestämmelsen föreslås få följande lydelse: Radioaktivt ämne eller tekniska anordningar som någon utan tillstånd enligt 12 kap. 5 § förvärvat, innehaft, överlåtit, upplåtit, salufört, transporterat eller som i övrigt varit föremål för brott enligt denna lag kan förklaras helt eller delvis förverkat, om det inte är uppenbart obilligt.