sou · GZB320 · 2011-03-15 00:00:00 — 3 § Har en svensk myndighet fått uppgifter eller bevisning från en annan stat för att användas i underrättelseverksamhet om brott, vid utredning av brott eller för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet, och gäller på grund av en överenskommelse med den andra staten villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna eller bevisningen, ska svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som är föreskrivet i lag eller annan författning. Första stycket gäller också i fråga om överenskommelser med mellanfolkliga organisationer. 3 a § En svensk brottsbekämpande myndighet får i enskilda fall ställa upp villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifter eller bevisning som lämnas till en annan stat, om det krävs med hänsyn till enskilds rätt eller från allmän synpunkt. Sådana villkor får inte strida mot en internationell överenskommelse som är bindande för . Första stycket gäller också i fråga om uppgifter eller bevisning som lämnas till en mellanfolklig organisation. Resterande förslag i promemorian bereds i Justitie- departementet och avsikten är att en proposition med lagförslag i dessa delar ska kunna beslutas . Lagstiftning om internationellt samarbete 5.4Lagstiftning om internationellt tullsamarbete Lagen om internationellt tullsamarbete Syftet med det internationella tullsamarbetet, som regleras i lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete, är att förhindra, upptäcka, utreda och beivra överträdelser av tullbestämmelser. eller annan behörig svensk myndighet ska bistå utländsk myndighet och mellanfolklig organisation. Behöriga myndigheter är, förutom , , polismyndigheter, och (1 kap. 5 §). har ansvaret för samordningen av samarbetet. Vid internationellt tullsamarbete kan de svenska myndigheterna agera endast inom ramen för sina befogenheter enligt nationell lagstiftning (1 kap. 3 §). Samarbetet består bl.a. i att länderna självmant eller efter ansökan ska delge varandra uppgifter som behövs för tullsamarbetet. Bestämmelser om utbyte av uppgifter finns i 2 kap. 6–8 §§. När det är nödvändigt för att genomföra internationellt tullsamarbete, får en svensk behörig myndighet lämna ut uppgifter till behörig utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation, även om uppgiften är sekretessbelagd. Endast uppgifter som är tillgängliga för myndigheten inom dess verksamhetsområde omfattas (2 kap. 6 §). Uppgifterna får förenas med villkor för användandet, om det krävs med hänsyn till enskilds rätt eller från allmän synpunkt (2 kap. 7 §). Har en uppgift översänts till en utländsk myndighet, är den svenska myndigheten i princip skyldig att på begäran av den som uppgiften avser underrätta denne om vart uppgiften har sänts och för vilket ändamål (2 kap. 8 §). Detta gäller dock inte om det är uppenbart obehövligt eller om det kan befaras att underrättelsen skulle försvåra den utländska utredningen eller beslutet. Gäller sekretess för uppgiften behöver underrättelse inte heller lämnas (2 kap. 8 §). Om en svensk myndighet har tagit emot uppgifter eller bevisning från en annan stat enligt en internationell överens- kommelse om samarbete i fråga om bekämpning av överträdelser av tullbestämmelser som innehåller villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna, ska svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning (4 kap. 2 §). Lagstiftning om internationellt samarbete I 4 kap. 3 § i lagen framgår även att en behörig svensk myndighet får i en pågående utredning om överträdelse av tull- bestämmelse begära att få ta del av uppgifter i en annan stat. För sådana uppgifter gäller bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen samt sådana villkor för uppgifternas användning som avses i 2 §. Lagen är dock inte tillämplig på sådant samarbete som avses i lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga eller lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med annan stat (1 kap. 1 §). Angående nämnda lag och , se även avsnitt 5.9.7 nedan. 5.5Lagstiftning om internationellt rättsligt samarbete Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser om skyldighet att på en utländsk myndighets begäran vidta åtgärder som bl.a. förhör under förundersökning, bevisupptagning, telefonförhör, kvarstad, husrannsakan och användning av hemliga tvångsmedel (1 kap. 2 §) och motsvarande bestämmelser om hur kan begära rättslig hjälp utomlands (3 kap.). Verkställighetsregler finns i förordningen (2000:704) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Lagen är generell, dvs. den gäller i förhållande till alla stater även om dessa inte har tillträtt samma konventioner om rättslig hjälp i brottmål som . Vissa regler gäller dock bara i förhållande till medlemsstater i Europeiska unionen samt och . En utländsk stats begäran om rättslig hjälp i handläggs av åklagare och domstol, under förutsättning att åtgärden kan vidtas enligt svensk lag under en förundersökning eller rättegång. I vissa fall får rättslig hjälp beviljas, även om den misstänkta gärningen inte utgör brott enligt svensk lagstiftning (2 kap. 2 §). I 2 kap. finns allmänna bestämmelser om förfarandet vid en ansökan om rättslig hjälp i . I princip används samma förfarande som vid motsvarande svensk åtgärd under förundersök- ning eller rättegång (2 kap. 10 §). Åklagaren kan begära biträde av en polismyndighet, eller i samma Lagstiftning om internationellt samarbete utsträckning som för en motsvarande svensk förundersöknings- åtgärd. Om en svensk myndighet i ett ärende om rättslig hjälp har fått uppgifter eller bevisning från en annan stat för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott, och gäller bindande villkor som begränsar möjligheterna att använda uppgifterna eller bevisningen, ska, enligt 5 kap. 1 §, villkoret följas oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Detsamma gäller beträffande villkor som en stat har ställt upp när den på eget initiativ lämnar sådana uppgifter. På motsvarande sätt får rättslig hjälp som lämnas av en svensk myndighet i enskilda fall förenas med villkor som är påkallade med hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt (5 kap. 2 §). Detsamma gäller för uppgifter som lämnas i form av rättslig hjälp utan samband med ett ärende. Villkor som strider mot en internationell överenskommelse som är bindande för får dock aldrig ställas. Den åklagare eller den domstol som har ställt ett villkor enligt 5 kap. 2 § får enligt 5 kap. 3 § på begäran av en myndighet i den mottagande staten medge undantag från villkoret. Överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder Inom Europeiska unionen tillämpas ett förenklat förfarande för ut- lämning med anledning av brott. Om en medlemsstat har meddelat ett rättsligt avgörande och begär att en annan stat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller verkställighet tillämpas lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Lagen tillämpas också för överlämnade av svenska medborgare. Regleringen genomför rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresterings- order och överlämnande mellan medlemsstaterna. I lagen anges att överlämnande ska ske antingen om överlämnandet avser lagföring (om gärningen utgör brott enligt svensk lagstiftning samt det för brottet är föreskrivet en frihetsberövande påföljd ) eller om överlämnandet avser verkställighet (och den utdömda påföljden innebär ett frihetsberövande ), se 2 kap. 2 § första stycket. Lagstiftning om internationellt samarbete Enligt andra stycket i samma paragraf ska överlämnande beviljas även om gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag, under förutsättning att gärningen finns angiven i bilagan till lagen och det för gärningen enligt den utfärdande medlemsstatens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd (s.k. listbrott). I lagen anges också när överlämnande inte får ske (2 kap. 3– 6 §§). Det gäller bl.a. om arresteringsordern är bristfällig, om den eftersökte ska överlämnas till tredje stat eller , om den dömde var när gärningen begicks eller om överlämnandet skulle strida mot Europa- konventionen. En arresteringsorder kan översändas genom Schengens informationssystem eller annat system för eftersökning av personer som är misstänkta för brott. En arresteringsorder kan också skickas direkt till behörig åklagare i den region där man antar att den eftersökte befinner sig (4 kap. 1 §). Allmän åklagare är ansvarig för handläggningen av ärenden enligt lagen. Åklagaren utreder om det finns grund för överlämnande och fattar beslut om anhållande av eller reseförbud eller anmälningsplikt för den efterlyste (4 kap. 3 §). Allmän domstol beslutar om överlämnande, men åklagaren får avslå en begäran. I brådskande fall får en polisman, tulltjänsteman eller tjänste- man vid även utan ett anhållningsbeslut gripa den som är efterlyst i en arresteringsorder som översänts t.ex. genom Schengens informationssystem (4 kap. 5 § fjärde stycket lagen). Polisen, och har direktåtkomst till , enligt 10 § förordningen (2000:836) om Schengens informationssystem. När någon har gripits ska åklagaren genast inleda en utredning om det finns förutsättningar för överlämnande från . Utredningen ska göras enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Regeringen har i sin promemoria Ds 2010:26, Överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder, föreslagit att ska godkänna konventionen om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder), se vidare avsnitt 5.9.8. I promemorian har även lämnats förslag till en ny lag om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder samt vissa övriga lagändringar som behövs för att Lagstiftning om internationellt samarbete ska leva upp till de åtaganden som ett tillträde till konven- tionen medför. Lagändringarna föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Erkännande och verkställighet av frysningsbeslut Inom Europeiska unionen tillämpas också ett förenklat förfarande för verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. Lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet i Europeiska unionen av frysningsbeslut genomför rådets rambeslut /577/RIF av om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning eller bevismaterial. Med frysningsbeslut avses i lagen dels beslut om kvarstad enligt 26 kap. , som avser värdet av förverkad egendom, dels ett svenskt beslut om beslag enligt lagen, och dels vissa motsvarande beslut som har meddelats av en rättslig myndighet i en annan medlemsstat. Rambeslut om en europeisk bevisinhämtningsorder presenterade Europeiska unionens kommission ett förslag till rådets rambeslut om en europeisk bevisinhämtningsorder. Avsikten är att genom rambeslutet och andra instrument ersätta den traditionella rättsliga hjälpen med enklare förfaranden. Bevisinhämtningsordern är tänkt att utgöra steget efter ett frysningsbeslut. Rambeslutet är inriktat på föremål, handlingar och uppgifter som erhållits genom processrättsliga åtgärder och som är direkt tillgängliga. Det innebär att bevismaterial som först har varit föremål för ett frysningsbeslut därefter kan bli föremål för en bevisinhämtningsorder. Rambeslutet bygger vidare på principen om ömsesidigt erkännande. Direktiv om europeisk utredningsorder Europeisk utredningsorder (European Investigation order) är ett förslag inom Europeiska unionen som är tänkt att tillåta myndigheter i en medlemsstat att kunna begära att specifika Lagstiftning om internationellt samarbete SOU 2011:20 utredningsåtgärder rörande brottmål vidtas i en annan medlemsstat. Direktivet omfattar i princip allt straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen som avser inhämtande av bevisning. Det straff- rättsliga samarbetet om bevisinhämtning inom Europeiska unionen är baserat på både traditionell ömsesidig rättslig hjälp och principen om ömsesidigt erkännande. Direktivet syftar till att åstadkomma en ny strategi och en heltäckande reglering som bygger på principen om ömsesidigt erkännande men även tar hänsyn till flexibiliteten i traditionell rättslig hjälp. Direktivet avser att ersätta rådets rambeslut /978/RIF av om en europeisk bevisinhämtningsorder för att inhämta föremål, handlingar eller uppgifter som ska användas i straffrättsliga förfaranden (rambeslutet om en europeisk bevis- inhämtningsorder) samt rådets rambeslut /577/RIF av om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial (rambeslutet om frysning) och de olika instrument som avser ömsesidig rättslig hjälp i brottmål i den mån de behandlar inhämtande av bevis som ska användas i straffrättsliga förfaranden. är som medförslagsställare till förslaget positiv till direktivets syfte. Rambeslut om utbyte av information ur kriminalregister Det fleråriga , som antogs under Europeiska rådets möte den 4–, innehåller tio prioriteringar för Europeiska unionen när det gäller att stärka området med frihet, säkerhet och rättvisa . I Haagprogrammet uppmanades kommissionen bl.a. att framlägga förslag till ökat utbyte av uppgifter om domar i nationella register. lade kommissionen fram ett förslag till rambeslut om utbyte av information ur kriminalregister. Utkastet till rambeslut innebär en utveckling av artiklarna 13 och 22 i Europa- rådets konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. Arbetet ska ske i två faser. I första steget åtar sig medlemsstaterna att dels mer regelbundet informera varandra när en person döms för brott i en medlemsstat men denne är medborgare i en annan medlemsstat, dels effektivisera informationsutbytet när uppgifter begärs i ett enskilt ärende. I den andra fasen av arbetet är målet att Lagstiftning om internationellt samarbete denna information ska kunna utbytas elektroniskt med hjälp av ett standardiserat format. Medlemsstaterna ska informera den medlemsstat i vilken den dömde är medborgare om en dom i brott- mål. Vidare ska det med domen följa information om hur länge en registrering kommer att finnas kvar i domslandets kriminalregister. Information om de ändringar eller den gallring av uppgifter som sker i kriminalregistret ska också översändas till den medlemsstat som fått information om domen. När information ur kriminalregistret begärs i en medlemsstat finns det möjlighet att även begära information från en annan stats kriminalregister. Detta gäller även när en enskild person efterfrågar uppgifter om sig själv, under förutsättning att personen är eller har varit bosatt eller är medborgare i den andra staten. En myndighets begäran om information ur kriminalregister ska besvaras eller i vart fall . Kommer förfrågan från en privatperson ska information lämnas . Uppgifter som erhålls från en annan stat får användas endast för det ändamål för vilket uppgifterna begärdes. De får dock alltid användas för att avvärja omedelbara och allvarliga hot. Dessutom kan den andra staten medge användning för andra ändamål, men kan då ställa upp särskilda villkor. Slutligen ska medlemsstaterna efter antagandet av rambeslutet genomföra de tekniska åtgärder som krävs för att information ur kriminalregister ska kunna överföras elektroniskt. En politisk överenskommelse har nåtts om innehållet i rambeslutet. I propositionen antagande av rambeslut om utbyte av uppgifter i kriminalregister (prop. 2008/09:18) har regeringen översiktligt redovisat vilka lagstiftningsåtgärder som kan krävas. godkände utkastet till rambeslut (bet. 2008/09:JuU11, rskr. 2008/09:33). En särskild utredare har fått i uppdrag att överväga hur rambeslutet och rådsbeslutet lämpligast bör genom- föras för svensk del. Utredaren ska lämna förslag till de för- fattningsändringar som bedöms nödvändiga och lämpliga (dnr 2010/2196/P). Lagstiftning om internationellt samarbete 5.6Lagstiftning om samarbete i fråga om verkställighet av frihetsberövande påföljder Det internationella samarbetet om överförande av verkställighet av straffrättsliga påföljder mellan och andra stater sker ofta på avtalsrättslig grund. Det finns emellertid flera internationella överenskommelser om överförande av straffverkställighet som har ingått och som har genomförts i svensk lagstiftning. Dessa redovisas i korthet nedan. För en närmare redogörelse för lagstiftningen när det gäller verkställighet av frihetsberövande straff hänvisas till Ds 2008:1 antagande av rambeslut om överförande av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen, s. 21 ff. och för motsvarande redovisning när det gäller bötesstraff hänvisas till Ds 2007:18 Verkställighet inom Europeiska unionen av bötesstraff och beslut om förverkande, s. 86 ff. Enligt 1 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen) får regeringen bestämma att domar avseende frihetsberövande, böter eller förverkande, som har dömts ut i andra stater, får verkställas i eller att svenska påföljder får verkställas i en annan stat, i den mån det följer av en överenskommelse som har ingått med en annan stat. De viktigaste överens- kommelserna är konvention om brottmålsdoms interna- rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen), konvention om överförande av dömda personer (överförande- konventionen) och tillämpningskonvention till Schengen- avtalet (). Även om det inte finns något bilateralt eller multilateralt avtal om överförande av verkställighet kan regeringen enligt 3 § lagen, om det föreligger synnerliga skäl i ett enskilt fall, genom regeringsbeslut förordna att en frihetsberövande påföljd som har dömts ut i får verkställas i en annan stat eller att en sådan påföljd som har ådömts en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i får verkställas här. Vid verkställighet enligt brottmålsdomskonventionen och enligt överförandekonventionen Lagstiftning om internationellt samarbete krävs dubbel straffbarhet, dvs. gärningen ska utgöra brott enligt svensk lagstiftning. Om ett straff verkställs i efter överförande hit sker verkställigheten enligt svenska regler. Straff som är strängare än vad som är möjligt att utdöma enligt svensk lag kan förekomma. Lagen innehåller få regler av allmän karaktär. Flertalet bestäm- melser reglerar de specifika förutsättningar och förfaranden som gäller enligt respektive konvention. Överförandekonventionen syftar i första hand till att främja dömda personers återanpassning till samhället. Konventionen innebär inte någon skyldighet att överföra eller överta straff- verkställighet. Ett överförande förutsätter alltid både domslandets och den verkställande statens samtycke. Den dömde själv måste också samtycka till överförandet. Samtliga medlemsstater i Europeiska unionen har tillträtt överförandekonventionen. Flertalet överföranden inom sker med stöd av den. Överförande inom sker dock alltjämt normalt med stöd av den nordiska verkställighetslagen, (se nedan i detta avsnitt). Enligt kan överförande av verkställighet i princip ske enligt samma förutsättningar som gäller enligt överförandekonventionen, men utan den dömdes samtycke om denne har flytt för att undandra sig verkställighet av en dom i domslandet, eller om den dömde enligt domen ska utvisas eller annars inte får vistas i domslandet. Regleringen gäller i förhållande till de stater som ingår i och är bundna av i relevanta delar. Överföranden enligt brottmålsdomskonventionen förekommer eftersom förfarandet upplevs som komplicerat. Brottmålsdomskonventionen har samma syfte som överförande- konventionen, men innebär en förpliktelse för en stat att överta verkställigheten om förutsättningarna för detta är uppfyllda. Förfarandet är mera detaljreglerat än förfarandet enligt överförandekonventionen, bl.a. på det sättet att det krävs ett domstolsbeslut i den stat som övertar verkställigheten. Lagstiftning om internationellt samarbete Rambeslut om överförande av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen tog , och initiativ till ett rambeslut om överförande av dömda mellan Europeiska unionens medlemsstater. Vid rådets för rättsliga och inrikes frågor möte nåddes en principöverenskommelse om innehållet i rambeslutet. Rambeslutet bygger vidare på den av i antagna principen om att ömsesidigt erkännande ska vara hörnstenen i det rättsliga samarbetet mellan Europeiska unionens medlemsstater. Innebörden i rambeslutet är att medlemsstaterna ska erkänna och verkställa varandras av- göranden utan någon vidare prövning. I rambeslutet är prövningen av om en annan stats avgörande ska erkännas och verkställas begränsad till några få omständigheter (vägransgrunder). Om en sådan omständighet föreligger, får erkännande och verkställighet vägras. I annat fall ska den tillfrågade staten överta verkställigheten av påföljden. har godkänt utkastet till rambeslut (jfr betänkande 2007/08:JuU23 och prop. 2007/08:84). Tidpunkten är ännu inte bestämd för när medlemsländerna ska ha genomfört bestämmelserna i rambeslutet. För de nordiska länderna finns en enhetlig och i princip likalydande lagstiftning om överförande av verkställighet av straff. Lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen) reglerar förfarandet. De nordiska lagarna möjliggör verkställighet av böter, förverkande, frihetsstraff och övervakning av villkorligt dömda och villkorligt frigivna. Verkställighet av överlämnande till särskild vård regleras inte i lagen, men då kan i stället överförandekonventionen eller internationella verkställighetslagen tillämpas. Lagstiftning om internationellt samarbete Övertagande av straffverkställighet till följd av en arresteringsorder Enligt lagen om en europeisk arresteringsorder (se kap. 5.5) kan en annan stats begäran om överlämnade avslås i vissa fall. Om domstolen har avslagit en begäran om överförande till en annan stat för verkställighet av en frihetsberövande påföljd därför att den som söks för verkställigheten är svensk medborgare och begär denne att påföljden ska verkställas i , ska överta verkställigheten, om inte den andra staten motsätter sig det (2 kap. 6 § och 7 kap. 1 § lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder). Straffverkställighet i av straff utdömda av internationella tribunaler och domstolar har ingått straffverkställighetsavtal med för f.d. , Internationella brotts- målstribunalen för och Specialdomstolen för (SÖ 1999:25, 2004:17 och 2006:10). Enligt lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt och lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för får regeringen besluta att fängelsedomar meddelade av dessa internationella domstolar ska verkställas i . I Romstadgan för Internationella brottmåls- domstolen, som tillträdde , (SÖ 2002:59) finns också regler om verkställighet av straff. Dessa har genomförts i svensk rätt genom lagen (2002:329) om samarbete med . 5.7Samarbete rörande kriminalvård i frihet Lagen om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet En annan lag reglerar på motsvarande sätt samarbetet rörande icke frihetsberövande påföljder, lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet. Lagen bygger på den europeiska konventionen rörande över- vakning av villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer och Lagstiftning om internationellt samarbete omfattar endast samarbete med sådana stater som har tillträtt konventionen (1 §). Rambeslut om erkännande och övervakning av uppskjutna, alternativa och villkorliga påföljder presenterade och ett förslag till rambeslut om erkännande och övervakning av uppskjutna, alternativa och villkorliga påföljder mellan medlemsstaterna inom Europeiska unionen. Rambeslutet syftar till att förbättra samarbetet mellan medlemsstaterna i de fall där en person har dömts till en icke frihetsberövande påföljd i en medlemsstat men har sin hemvist i en annan medlemsstat.