sou · GZB339 · 2011-04-27 00:00:00 — Variablerna uppdateras av SCB med undantag av variabeln roten ur tätortsbefolkningen. Variablernas vikter i regressions- modellerna uppdaterades efter förslag av i betänkandet SOU 2003:88. Den genomsnittliga vägda standardkostnaden för rikets samtliga kommuner vad gäller IFO är per invånare 2011. Standardkostnaden varierar mellan 1 067 () och per invånare (). 5.7.2 Resultatet av kommitténs uppföljning Utjämningsmodellens förändring över tid Den modell som användes när kostnads- utjämningen enligt standardkostnadsmetoden introducerades byggde på variabler som samvarierade med kostnader för individ- och familjeomsorg. Standardkostnaden per kommun bestämdes av variablerna: Ensamstående kvinnor med barn . Andelen finska medborgare. Andelen utomnordiska medborgare. Andelen flyttande personer över församlingsgräns i åldern 18– . Ett mått på bebyggelsetätheten. Statistisk analys (multipel regressionsanalys) visade att de valda indikatorerna kunde förklara av kostnads- skillnaderna mellan kommunerna 1991. Men redan när systemet infördes hade förklaringsgraden sjunkit avsevärt. orsakerna till detta var kriget på och den ekonomiska krisen . det år på vilket analysen gjordes, var det i princip bara 20 kommuner som hade höga kostnader för individ- och familjeomsorg (de tre storstäderna, miljonprogrammets förortskommuner samt några f.d. större industri- kommuner i , t.ex. och ). Men i takt med att Bosnienflyktingarna spreds ut över landet som sysselsättningen sjönk ökade kommunernas kostnader för individ- och familjeomsorg i praktiskt taget alla kommuner. kom storstädernas och förortskommunernas beräknade standardkostnader att överstiga redovisade nettokostnader med cirka 400 respektive per invånare. För landsbygds- och glesbygdskommunerna översteg den faktiska kostnaden den beräknade standardkostnaden med nästan . Den Kommunala utjämningsutredningen kom fram till att utfallet i utjämningsmodellen för individ och familjeomsorg (IFO) gav oacceptabelt stora skillnader i förhållande till de faktiska kostnaderna och föreslog mot den bakgrunden i betänkandet SOU 1998:151 att modellen skulle ersättas med följande variabler: Ensamstående kvinnor 18–med barn 0–. Utrikes födda flyktingar och nära anhöriga som vistats i landet 3–samt övriga utrikes födda från länder utanför och EU som vistats i i högst . Arbetssökande utan ersättning från A-kassa eller KAS. Män 25–med årsinkomst . Roten ur tätortsbefolkningen. Effekterna av utredningens förslag blev, när de genomfördes, minskade intäkter för storstäderna och en ökad ersättning till framför allt landsbygds- och glesbygdskommunerna. som tillsattes 2001 konstaterade att det skett en förskjutning i verksamheten från ekonomiska trans- fereringar till enskilda hushåll till insatser som har mer vård- karaktär, speciellt barn- och ungdomsvård. stod det eko- nomiska biståndet för av de totala kostnaderna för individ- och familjeomsorg. uppgick motsvarande andel till . Vidare konstaterades att storstädernas kostnader för IFO bara hade ökat medan kostnadsökningen i industrikommuner, större och medelstora städer samt landsbygdskommuner uppgick till mellan . I betänkandet Gemensamt finansierad utjämning i kommun- sektorn (SOU 2003:88) föreslog att del- modellen för individ- och familjeomsorg skulle delas upp i två delar: en del för att beräkna strukturella skillnader för barn och ungdomsvård och en annan för övrig IFO. Förslaget kom att genomföras 2005 och modellen gäller än . Men förklarings- graden är låg, speciellt beträffande delmodellen för barn- och ungdomsvård. I Deluppföljning 2 av den kommunalekonomiska utjämningen (SOU 2007:61) föreslogs vissa förändringar i delmodellen för övrig IFO som det konstaterades att det stora problemet handlar om att finna en modell som speglar behovet av barn- och ungdomsvård. Uppgiften att förklara varför skillnaderna är så pass stora som de är – och att de dessutom tenderar att öka – är dock långt ifrån enkel. Utfallet i dagens modell Som framgår av tabell 5.7.1 överstiger kommunernas netto- kostnader för individ- och familjeomsorg (IFO) de beräknade standardkostnaderna för samtliga kommungrupper utom för stor- städer och förortskommuner till storstäder. Tabell 5.7.1 Jämförelse mellan standardkostnad och redovisad nettokostnad (oviktade värden, kr/inv) Förortskommuner till större städer Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region Källa: SCB och egna beräkningar. I sammanhanget bör dock nämnas att spridningen inom respektive kommungrupp är stor. Bland storstäderna redovisar en nettokostnad som väsentligt överstiger den beräknade standard- kostnaden. Beträffande förortskommunerna redovisar en faktisk nettokostnad som bara uppgår till halva standardkostnaden medan har en faktisk nettokostnad som är mer än dubbelt så hög som standardkostnaden. Likartade relationer återfinns i alla kommungrupper. då den nuvarande modellen infördes kunde den förklara av kostnadsskillnaderna mellan kommunerna för barn- och ungdomsvården och av kostnadsskillnaderna för övrig IFO. Modellen som helhet kunde förklara av kostnadsskillnaderna. Den genomgång av modellen som gjordes i Deluppföljning 2 av den kommunalekonomiska utjämningen (SOU 2007:61) visar att förklaringsgraden för modellen som helhet hade sjunkit till 52 pro- cent, främst beroende på att förklaringsgraden för barn- och ungdomsvården hade sjunkit till . Kommitténs analyser visar att förklaringsgraden i modellen har fortsatt att sjunka. uppgick förklaringsgraden för modellen som helhet till . För barn- och ung- domsvården har förklaringsgraden sjunkit till medan förklaringsgraden för övrig IFO har sjunkit till . Utvecklingen inom individ- och familjeomsorgen Individ- och familjeomsorgens andel av kommunernas totala kost- nader4 har sjunkit från 2009. En påtaglig minskning har framför allt skett i storstäderna där mot- svarande andel har sjunkit från . Barn- och ung- domsvårdens relativa andel av IFO-kostnaderna har ökat från 1999 till 2009. Anmärkningsvärt i sammanhanget är att kostnaderna för barn- och ungdomsvård har ökat mest i glesbygdskommunerna , , medan kostnaderna i i princip har varit oförändrade 1999–2009. har i stort sett samma kostnader för barn- och ungdomsvård som den genomsnittliga glesbygdskommunen mätt i kronor per 4 Kostnader för den egentliga verksamheten i vilken affärsverksamheten inte ingår. var det bara som hade högre kostnader än . Det mest anmärkningsvärda är dock att kostnadsskillnaderna inom respektive kommungrupp beträffande barn- och ungdoms- vården är så pass stora som de är. Det handlar om per invånare och år i flera kommungrupper. Kost- nadsskillnaderna inom respektive kommungrupp är betydligt större än skillnaden mellan grupperna. Vad gäller övrig individ- och familjeomsorg (missbruksvård och ekonomiskt bistånd m.m.) är det framför allt storstäderna som har höga kostnader, cirka 3 000–per invånare. Genoms- nittskostnaden i flertalet kommungrupper uppgår till per invånare. Men liksom beträffande barn- och ungdomsvården är kostnadsskillnaderna inom respektive kommun- grupp betydande. Mot bakgrund av vad som ovan redovisats är det mycket som talar för att det finns strukturella skillnader mellan kommunerna som till en del kan förklara kostnadsskillnaderna. Men mycket tyder på att det även finns betydande skillnader i praxis och det sätt på vilket individ- och familjeomsorgen är organiserad. Det gäller bl.a. kommunernas policy i fråga om s.k. placeringar på institution. Gränspendlingens effekter på utfallet Den variabel som påverkas av gränspendlingen i IFO-modellen är andelen män i åldersgruppen 20–med låg inkomst, dvs. Eftersom inkomsterna för de som pendlar inte finns med i underlaget blir det fler män som bokförs som låginkomsttagare än vad som annars skulle ha varit fallet. Jämfört med det negativa utfall som följer av en omfattande gränspendling i barnomsorgsmodellen blir förhållandet omvänt i IFO-modellen. Tolv kommuner får mer per invånare. Av dem ligger fem i och fem i . Den kommun som får det största positiva tillskottet på grund av modellens konstruktion är , plus per invånare. Kommitténs förslag: Nuvarande utjämningsmodell ersätts med en ny modell som bygger på en regressionsanalys där den genomsnittliga nettokostnaden för hela individ- och familje- omsorgen (2007–2009) i respektive kommun skattas med hjälp av följande variabler: andelen arbets- lösa utan ersättning, andelen lågutbildade svenskar 20–, roten ur tätortsbefolkningen 2005, andelen boende i flerfamiljshus byggda –1975 och andelen av befolk- ningen med ekonomiskt bistånd som varar . Skälen för kommitténs förslag: Liksom tidigare utjämnings- utredningar har kommittén konstaterat att behovet av insatser inom den kommunala individ- och familjeomsorgen kontinuerligt påverkas av olika samhällsförändringar. Kommitténs bedömning är att utfallet i den nuvarande utjämningsmodellen för individ- och familjeomsorg (IFO) ger oacceptabelt stora skillnader i förhållande till de faktiska kostnaderna i olika typer av kommuner varför modellen bör förändras. För att försöka hitta en modell som så långt det är möjligt kan förklara kommunernas strukturellt betingade kostnadsskillnader har olika statistiska ansatser prövats. Ett stort antal variabler har testas, både på barn- och ungdomsvården respektive övrig IFO var för sig samt på kommunernas hela nettokostnad för individ- och familjeomsorg. Härvid har kommittén kunnat konstatera att den bästa förklaringsgraden erhålls om individ- och familjeomsorgen inte delas upp på barn- och ungdomsvård respektive övrig IFO utan betraktas som en alltigenom integrerad verksamhet. Kommitténs förslag till förändrad modell bygger på en regres- sionsanalys där den genomsnittliga nettokostnaden för hela individ- och familjeomsorgen (2007–2009) i respektive kommun skattas med hjälp av följande variabler: Andel arbetslösa utan ersättning i befolkningen (Arbl. Andel lågutbildade svenskar 20–(LågUtbSv 20–40)5. Roten ur tätortsbefolkningen i kommunen 2005 (Rottätbef05). 5 Beräknad på den andel av befolkningen som är födda i , totalt cirka 8 miljoner invånare. Med lågutbildad avses de med okänd utbildningsnivå samt de med förgymnasial utbildning som är högst . Andel av befolkningen boende i flerfamiljshus byggda – 1975 (Boende i Fh 65–75). Andel av befolkningen med ekonomiskt bistånd (Ek bist>6 mån). Formeln för att beräkna standardkostnaden för individ- och familjeomsorg kommer enligt kommitténs förslag att se ut som följer: Standardkostnad individ- och familjeomsorg = 795,4+38590,0* Arbl. + 23703,5*LågUtbSv 20–40 + 1,5* Rottätbef05 + 1922,8* Boende i Fh 65–75 + 85912,3* Ek bist>6 mån Jämfört med dagens utjämningsmodell ger den föreslagna modellen en betydligt högre förklaringsgrad, jämfört med . Kommentarer kring några av de föreslagna variablerna Variabeln andel arbetslösa utan ersättning kan förklara av skillnaden beträffande andelen bidragstagare mellan kommunerna men av kostnadsskillnaderna för ekonomiskt bistånd, vilket tyder på att antingen försörj- ningsbördan eller bidragstidens längd varierar mellan bidrags- tagarna. På uppdrag av kommittén har SCB undersökt storleken på det ekonomiska biståndet till olika bidragstagare – mer än 60 000, mer än 80 000 respektive mer än per bidragstagare och år – samt bidragstidens längd, mer än 6 månader respektive mer än 12 månader. Resultatet visar att både bidragens storlek och bidragstidens längd samvarierar med kommunernas kostnader för ekonomiskt bistånd. Det gäller även kostnaderna för individ- och familjeomsorgen i sin helhet liksom för barn- och ungdomsvården. I villkor – Om levnads- förhållanden, risker och kommunala kostnader för barn och unga (2010) pekas både arbetslöshet och hushåll med långvarigt ekono- miskt bistånd ut som betydande riskfaktorer för ofärd bland barn. Detsamma gäller föräldrar med låg utbildning. Miljonprogrammet, dvs. flerbostadshus byggda –1975 löste många bostadspolitiska problem, men har kritiserats. Diskus- sionerna om miljonprogramsområdena är ständigt återkommande. De beskrivs ofta som problemområden där socialt utanförskap frodas. Med statistik har man visat att de är både etniskt, socialt och ekonomiskt segregerade. Även om kostnadsskillnaderna inom individ- och familje- omsorgen har jämnat ut sig över landet visar jämförelsetal för att kostnaderna är högst i storstäder och större städer, vilket motiverar befolkningsvariabeln i den föreslagna modellen. Ytterligare värt att notera i sammanhanget är att ingen av de två invandrarvariabler som används i dagens IFO-modeller blir statistiskt signifikanta i kombination med de av utredningen före- slagna variablerna. Om t.ex. variabeln Utrikes födda flyktingar och nära anhöriga som vistats i landet 3–samt övriga utrikes födda från länder utanför och EU som vistats i 0–adderas till den ovan föreslagna modellen blir samvariationen negativ, dvs. ju högre andel med utländsk bakgrund desto lägre kostnader. Slutsatsen är att höga IFO-kostnader snarare speglar ett utan- förskap som i mångt och mycket beror på annat än befolkningens härkomst. 5.7.4Ekonomiska effekter för kostnadsutjämningen Kommitténs förslag innebär att 219 kommuner får höjda standard- kostnader medan 71 får sänkta. I kommitténs förslag omfördelar modellen . På kommungruppsnivå är det framför allt storstäder, större städer och förortskommunerna till storstäderna som får sänkta standardkostnader jämfört med dagens modell medan samtliga övriga kommuntyper får höjda standardkostnader, se tabell 5.7.2. Varuproducerande kommuner samt pendlingskommuner får de största positiva förändringarna. I den av kommittén föreslagna modellen elimineras de effekter som f.n. gynnar kommuner med omfattande gränspendling. Tabell 5.7.2 Jämförelse mellan föreslagen standardkostnad, redovisad nettokostnad samt förändring jämfört med dagens modell (kr/inv., oviktade värden) Källa: SCB och egna beräkningar. Delmodellen för äldreomsorg är en matrismodell där de äldre delas in i 48 olika grupper6. Antalet personer i respektive grupp multi- pliceras med en kommunspecifik normkostnad för respektive grupp. Förutom normkostnad beräknas även av tillägg och avdrag för hemtjänst i glesbygd samt institutionsboende i glesbygd i delmodellen. De kommunspecifika normkostnaderna för äldreomsorg beräk- nas utifrån antalet män respektive kvinnor uppdelade på civilstånd (gift/ej gift) och etnicitet (född i /ej född i ) i åldersgrupperna 65–69, 70–74, 75–79, 80–84, 85–89 samt . 6 Egentligen 240 olika grupper eftersom de äldre även är indelade efter yrkesbakgrund i fem olika grupper Standardkostnad äldreomsorg = Normkostnad * justerings- faktor + Institution (glesbygdsstöd) + Hemtjänst * förändring av NPI. Befolkningen i respektive grupp uppdateras . Hemtjänst- tillägget och de kommunspecifika normkostnaderna uppdaterades senast efter förslag från i betänkandet SOU 2003:88 och har varit oförändrade . Tillägget för institutionsboende i glesbygd förändras med avseende på kommunernas befolkningssammansättning. Delmodellen omfördelar mellan kom- munerna 2011. Den genomsnittliga standardkostnaden för riket (vägd efter befolkningen) är per invånare 2011. Standardkostnaden varierar mellan per invånare () och per invånare (). Uppräkning av standardkostnaden till utjämningsårets () kostnadsnivå sker med hjälp av NPI för åren 2010–2011. 5.8.2 Resultatet av kommitténs uppföljning Utjämningsmodellens förändring över tid Sedan modellen infördes har den genomgått ett antal förändr- ingar, vilket främst visat sig i att detaljeringsgraden har ökat. –1999 baserades modellen på Strukturkostnads- utredningens förslag i betänkandet SOU 1993:53. Vårdbehovet för 65-åringar och äldre beräknades efter kön, ålder (65–74, 75–84 samt ), samboendeförhållanden och yrkesbakgrund. Dessutom ingick två faktorer som avsåg att kompensera för merkostnader för hemtjänst och institutionsboende i glesbygd. Kommunerna erhöll även ett generellt tillägg på per invånare och år för färdtjänst och handikappomsorg. I betänkandet från den Kommunala utjämningsutredningen (SOU 1998:151) föreslogs vissa förändringar som kom att gälla för bidragsåren 2000–2004. Variabeln sammanboende respektive ej sam- manboende ersattes med gifta respektive ej gifta. Vidare tillkom en etnicitetsfaktor där man delade upp de äldre i två grupper varav den ena bestod av personer födda i södra och flertalet . Dessa personer fick ett schablonmässigt tillägg på jämfört med den andra gruppen. De äldres yrkesbakgrund uppdaterades också i samband med översynen. Beräkningen för merkostnader för hemtjänst i glesbygd uppda- terades med nya befolkningsdata. Institutionstillägget och det generella tillägget för färdtjänst och handikappomsorg lämnades dock orörda. föreslog i betänkandet SOU 2003:88 att äldreomsorgsmodellen skulle genomgå ett antal förändringar, som infördes . De äldre delades in i sex åldersklasser i stället för som tidigare tre. Etnisk bakgrund ändrades till födda i respektive utanför . Det schablonmässiga tillägget för personer med annan etnisk bakgrund ersattes med modell- beräknade merkostnader. Vidare utökades antalet yrkeskategorier vid beräkningen av de kommunspecifika normkostnaderna. Dessutom uppdaterades hemtjänstfaktorn, vilken baserats på befolkningsdata . Den generella justeringen på per invånare för färdtjänst och handikappomsorg togs bort medan tillägget för institutionsboende i glesbygd behölls oförändrat. I Deluppföljning 2 av den kommunalekonomiska utjämningen (SOU 2007:61) föreslogs vissa förändringar i delmodellen som aldrig kom att genomföras. Bland annat föreslogs att norm- kostnadsberäkningen efter socioekonomisk grupp (yrkesbakgrund) skulle ersättas med en indelning efter inkomst eftersom allt färre äldre i befolkningen har en identifierbar socioekonomisk grupp. Det enda underlag som finns tillgängligt beträffande de äldres yrkesbakgrund härstammar års folk- och bostadsräkning. Vidare föreslogs en uppdatering av modellen för beräkning av mer- kostnader för hemtjänst i glesbygd samt att tillägget för institu- tionsboende i glesbygd och könsuppdelningen skulle upphöra. Utfallet i dagens modell Som framgår av tabell 5.8.1 överstiger kommunernas netto- kostnader för äldreomsorg de beräknade standardkostnaderna för samtliga kommungrupper utom för storstäder och kommuner i tätbefolkad region. Spridningen beträffande avvikelsen mellan stan- dardkostnad och redovisad nettokostnad inom respektive kommun- grupp är dock stor. Det handlar om per invånare. Tabell 5.8.1 Jämförelse mellan standardkostnad och redovisad nettokostnad (oviktade värden, kr/inv) Förortskommuner till större städer Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region Källa: SCB och egna beräkningar. Dagens modell, som tar hänsyn till både demografiska och socio- ekonomiska skillnader mellan kommunerna, kan förklara av kostnadsskillnaderna, vilket jämfört med andra del- modeller i kostnadsutjämningen är mycket högt. Standardkostnadsberäkningen påverkas inte av gränspendlingen till , och . Sedan nuvarande kostnadsutjämning infördes är äldre- omsorgen den enda verksamhet av s.k. välfärdskaraktär som har fått vidkännas en neddragning i den meningen att prestationerna inte har ökat i samma takt som det demografiska behovet, se figur 5.8.1. Skälet härtill är bl.a. att kommunernas socialtjänst har omprioriterat resurser från äldreomsorgen till handikappomsorgen. Medan standarden inom handikappomsorgen har fördubblats har äldreomsorgens resurser givet det demografiska behovet utifrån standard reducerats med . Denna omprioritering har varit nödvändig eftersom lagen (1993:387) om stöd och service till funktionshindrade är en rättig- hetslagstiftning medan hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) respektive socialtjänstlagen (2001:453), som är styrande för äldre- omsorgen, ger större utrymme för bedömningar. heller inte uteslutas att det skett en viss förbättring av de äldres hälsa . Vidare har det skett strukturella förändringar inom äldreomsorgen . Figur 5.8.1 Äldreomsorgens utveckling –2005 i relation till andra s.k. välfärdsverksamheter (prestationer jämfört med demografiskt behov) Källa: , Uppföljning av HSU på uppdrag av . har andelen 65-åringar och äldre av befolkningen ökat från till vid utgången av 2010. Enligt SCB:s befolkningsprognoser förväntas andelen 65-åringar och äldre i befolkningen öka till 2030. I takt med att befolkningen åldras ökar det demografiska trycket på kommunerna. Det gäller inte bara kostnaderna för äldreomsorg utan även personal- och kompetensförsörjningen. Situationen beträffande personal- och kompetensförsörjningen är redan besvärlig och riskerar att förvärras i kommuner där de yngre i arbetsför ålder flyttar ut medan de äldre blir kvar. I rapporten kommuner – Om små kommuners problem och utmaningar7 redovisas en framskrivning av befolkningen som indikerar att av den arbetsföra befolkningen 7 m.fl., rapportserie (2006) kommer att behöva arbeta inom äldreomsorgen 2030 i vissa kommuner om dagens standard ska kunna upprätthållas. När det gäller kommunernas kostnader för äldreomsorg är spridningen stor. Det gäller såväl spridningen mellan olika kommungrupper som inom respektive kommungrupp. Orsaken härtill är främst av demografisk natur. I kommun är av befolkningen . Motsvarande andel för kommun är . Men det finns även skillnader i det kommunala åtagande och skillnader i servicenivå. I ungefär hälften av länen har kommunerna övertagit ansvaret för hem- sjukvården från landstingen. En liknande huvudmannaskaps- förändring är föremål för överläggningar i resten av länen. Regeringen har utsett en nationell samordnare för hem- sjukvård med uppgift att stödja kommuner och landsting att på frivillig väg kommunalisera hemsjukvården i de län där ansvaret för hemsjukvården fortfarande ligger kvar på (dir. 2010:71). Dagens asymmetriska gränssnitt medför att kommuner som inte har övertagit ansvaret för hemsjukvården blir marginellt överkompenserade i äldreomsorgsmodellen eftersom modellens omslutning även omfattar hemsjukvården. Kommitténs bedömning: Modellen bör liksom kompen- sera för de merkostnader som kan uppstå på grund av att många äldre med utomnordisk bakgrund både har sämre hälsa och bristfälliga kunskaper i svenska. Vidare ska kostnadsskillnader på grund av geografiska förhållanden beaktas. Det gäller både merkostnader för hemtjänst i glesbygd och ett större behov av institutionsboende. Kommitténs förslag: Nuvarande utjämningsmodell ersätts med en ny modell som bygger på skillnader i andelen gifta respektive ej gifta i åldersgrupperna 65–79, 80–89 samt . Delmodellen ska även utjämna för skillnader i hälsa och behov med hjälp av en dödlighetskorrigering. Skälen för kommitténs bedömning och förslag: Dagens utjäm- ningsmodell för äldreomsorg är komplicerad. I kommitténs uppdrag ingår att se över möjligheterna och vid behov lämna förslag i syfte att förenkla kostnadsutjämningen. Mot den bakgrunden har kommittén lagt ned ett omfattande arbete för att försöka skapa en modell som ger samma förklaringsvärde som dagens modell men med en enklare metod. På uppdrag av kommittén har docent uppdaterat den delmodell som togs fram åt uppföljning av utjämningssystemet. modell som både bygger på fältstudier och SCB:s undersökning av levnadsförhållanden () visar att kommunernas kostnader för äldreomsorg i hög grad beror på kommunernas åldersfördelning, de äldres civilstånd samt etnicitet. Genomförda fältstudier visar liksom ULF- undersökningarna att äldre med höga inkomster som grupp är betydligt friskare än de med låga inkomster. Kommitténs egna analyser visar att samtliga nämnda faktorer utom de äldres inkomstförhållanden fungerar för att fånga upp de strukturella kostnadsskillnaderna mellan kommunerna. De äldres inkomster fungerar förvisso som en indikator på hälsotillståndet inom respektive kommun eller region, men när variabeln appliceras på rikets samtliga kommuner överensstämmer inte utfallet med det förväntade resultatet. Detta beror i allt väsentligt på regionala inkomstskillnader.