sou · GYB370 · 2011-01-01 00:00:00 — Alla människor har rätt att åtnjuta de mänskliga rättigheterna utan någon form av diskriminering. Frågor om de mänskliga rättigheterna aktualiseras i alla länder och har också en lång historia. Skrivna rättsliga urkunder som begränsar statens och det allmännas maktutövning gentemot de egna medborgarna har funnits . Det engelska parlamentet antog Habeas Corpus Act 1679 och of Rights 1689. I antogs tryckfrihetsförordningen 1766 med regler bl.a. om offentliga handlingar och förbud mot censur. Den amerikanska oavhängighetsförklaringen slog fast oförytterliga rättig- heter, och 1789 antogs en of Rights som tillägg till författning. , under den , antogs också en deklaration om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna. Flera stater införde grundlagsbestämmelser om fri- och rättigheter och 1900-talets början. Det bör dock nämnas att medan de mänskliga rättigheterna som begrepp karaktäriseras av att alla människor ska ses som lika i värde och rättigheter, så var detta inte fallet med de rättigheter som slogs fast i många av de tidigare nationella rättighetsurkunderna och författningarna. Dessa avsåg i regel endast en privilegierad grupp, såsom män, personer med vit hudfärg eller med viss egendom eller inkomst. Som exempel kan rösträtten nämnas. När den amerikanska kongressen antog of Rights 1789 så hade av befolkning rösträtt. och 1870 utfärdade kongressen de fjortonde och femtonde tilläggs- artiklarna som formellt tillförsäkrade rösträtt och full medborgerlig likställighet för alla medborgare, oavsett bl.a. hudfärg. Dessa rättigheter inskränktes sedan ändå i flera sydstater. Vid antagandet 1789 av den franska deklarationen om de mänskliga och medbor- gerliga rättigheterna hade endast männen rösträtt. Kvinnlig rösträtt infördes inte förrän långt in i de flesta europeiska stater.1 De ovan nämnda urkunderna om de mänskliga rättigheterna reglerade rättigheterna på det nationella planet. I samband med blev det emellertid uppenbart att sådana garan- tier inte gav tillräckligt skydd för enskilda i förhållande till den egna statsmakten. Idén om universella och internationellt erkända mänskliga rättigheter började utvecklas. När FN bildades slogs det fast i organisationens stadga som ett av dess ändamål att åstadkomma internationell samverkan vid // befordrande och främjande av aktningen för mänskliga rättigheter och grundläg- gande friheter för alla utan åtskillnad med avseende på ras, kön, språk eller religion (artikel 1.4). antog 1948 den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, som innehåller såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter.2 Därefter har ett stort antal inter- nationella konventioner om de mänskliga rättigheterna antagits (se vidare avsnitt 2.1.2). De mänskliga rättigheterna kan sägas omfatta frågor och ställ- ningstaganden av tre slag: -Etiska principer – Hur kan de mänskliga rättigheterna motive- ras? Bör några grupper ha ett förstärkt rättighetsskydd i förhål- lande till andra? -Politiska ställningstaganden – Hur ska de mänskliga rättig- heterna genomföras i olika sammanhang och på olika nivåer i samhället? Hur ska rättigheterna prioriteras vid avvägningar mellan olika värden och intressen? 1Strzelewicz, De mänskliga rättigheternas historia, 2001, s. 114–117. 2FN:s generalförsamlings resolution GA 217 A (III), antagen . -Rättsregler – Hur skyddas de mänskliga rättigheterna av rätts- ordningen nationellt och internationellt? Vad händer när kränk- ningar av de mänskliga rättigheterna inträffat? De mänskliga rättigheterna rör alla delar av samhället och omfattar medborgerliga, politiska, ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter. De omfattar bl.a. alla människors rätt till en rimlig levnads- standard, en kostnadsfri grundskoleutbildning, politiskt deltagande och ett flertal rättigheter som syftar till att skydda individen från den egna statens eventuella maktmissbruk och övergrepp. för mänskliga rättigheter 1993 (se avsnitt 1.2) slog fast att de mänskliga rättigheterna är odelbara och samverkande.3 Om en enskilds rätt till utbildning åsidosätts så urholkas också rätten till politiskt deltagande. På liknande sätt kan enskilda inte utkräva sina mänskliga rättigheter om rätten till domstolsprövning inte respekteras. slog också fast att de mänskliga rättigheterna är universella, dvs. att rättigheterna i FN:s allmänna förklaring gäller i hela världen. Ingen regering kan åsidosätta de mänskliga rättigheterna med hänsyn till särskilda förhållanden som tradition, kultur eller religion. Ytterligare en central princip är principen om icke-diskrimine- ring, enligt vilken de mänskliga rättigheterna ska gälla för var och en utan åtskillnad, såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Uppräkningen är bara exemplifierande, både i den allmänna förklaringen och i de olika bindande internationella människorättskonventionerna. Av praxis från FN:s olika övervakningsorgan, liksom från Europa- domstolen för de mänskliga rättigheterna, framgår att icke-diskri- mineringsprincipen gäller också för många andra grunder, såsom sexuell läggning, funktionsnedsättning och ålder. Principen om icke-diskriminering utesluter dock inte möjligheten att använda särskilda åtgärder för att påskynda jämlikhet och jämställdhet, förutsatt att åtgärderna upphör när jämlikhet eller jämställdhet uppnåtts.4 3A/CONF.157/23, of Action, . 4Konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering, artikel 1.4, konven- tionen om avskaffande av alla former av diskriminering av kvinnor, artikel 4, för mänskliga rättigheter, General . 18: Non-discrimination, 1989, p. Att de mänskliga rättigheterna är odelbara hindrar inte att de är av olika karaktär. De medborgerliga och politiska rättigheterna syftar, enkelt uttryckt, dels till att skydda grundläggande friheter och politiska rättigheter, dels till att skydda mot övergrepp. Bland den förstnämnda kategorin kan t.ex. yttrandefriheten, religionsfri- heten och rätten till politiskt deltagande nämnas. I den andra kategorin finns t.ex. rätten att inte bli godtyckligt frihetsberövad och förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förned- rande behandling eller bestraffning. De medborgerliga och politiska rättigheterna gäller direkt när en stat formellt åtagit sig att följa en konvention och ger inget utrymme för att rättigheterna genomförs successivt. De ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna är rättig- heter som ska tillgodose människans grundläggande behov, bl.a. till en tillfredsställande levnadsstandard, inklusive bostad, till hälsovård och till utbildning. Dessa rättigheter är, rättsligt sett, av en annan karaktär eftersom de medger att staterna förverkligar rättigheterna gradvis i förhållande till sina resurser och förutsättningar. Olika krav kan alltså ställas på olika länder, eller på samma land under olika perioder. Däremot gäller rättigheterna i lika hög grad för alla landets invånare i enlighet med principen om icke-diskriminering. Denna typ av kategoriseringar är dock förenklingar utan skarpa gränser. Minoriteters rätt att utöva sin egen kultur och religion och att använda sitt eget språk har t.ex. både aspekter av grundläggande friheter och kulturella rättigheter. Andra regelverk som avser att särskilt skydda en viss del av befolkningen, t.ex. barnets rättigheter, omfattar också rättigheter av blandad karaktär. Det går inte heller att säga att det faktum att de ekonomiska och sociala rättigheterna får förverkligas gradvis hänger samman med att de generellt skulle förutsätta större resurser, eller att de grundläggande friheterna endast förutsätter att den offentliga sektorn avstår från vissa handlingar. Även de grundläggande friheterna ställer krav på att det allmänna agerar för att skydda friheterna, t.ex. att myndigheterna skyddar demonstranter från att utsättas för fysiska angrepp från motdemonstranter. 2.1.2Från politisk viljeyttring till juridiskt bindande dokument När FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna antogs av generalförsamlingen skedde detta i form av en dekla- ration, dvs. som en politisk viljeyttring och ett målsättningsdoku- ment för FN:s medlemsstater. Såsom deklaration, snarare än juridiskt bindande traktat, hade den från början en begränsad juri- disk status. Den allmänna förklaringen har dock senare genom den internationella sedvanerättens utveckling till stora delar kommit att bli juridiskt bindande för alla stater, vilket understryks av universa- litetsprincipen, som nämnts ovan.5 För att ge de mänskliga rättigheterna större juridisk tyngd och tydlighet har de mänskliga rättigheterna med utgångspunkt i den allmänna förklaringen med tiden utvecklats till en rad konven- tioner, dvs. folkrättsligt bindande avtal mellan stater. Konventioner och fördrag antas först i form av en text som utarbetas genom internationella förhandlingar, t.ex. inom FN och . När detta har skett öppnas möjligheten för stater att underteckna konventionen, vilket innebär att staten godkänner konventionens text. Efter beslut av behörig politisk instans på nationell nivå, i i de flesta fall , kan konventionen ratificeras. Genom ratificeringen bekräftar en stat att den är juridiskt bunden att se till att de rättigheter som konventionen i fråga innehåller respekteras och främjas inom landet. Konventionen blir i regel bindande när den ratificerats av ett visst antal stater, vilket anges i konventionstexten. De stater som ansluter sig till konventionerna kan sägas ha ett tredelat ansvar. För det första ska de avstå från vissa handlingar som skulle begränsa eller kränka individens rättigheter. För det andra ska de skydda människor från att utsättas för övergrepp från andra aktörer. Slutligen ska de ge förutsättningar för enskilda att åtnjuta och utkräva sina rättigheter. 2.1.3Centrala konventioner om de mänskliga rättigheterna Mot bakgrund av FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättig- heterna utarbetades först två centrala konventioner som vunnit stor anslutning: FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kultu- 5 Se t.ex. skr. 2003/04:20 s. 6, skr. 2005/06:95, s. 16, skr. 2007/08:109, s. 8. rella rättigheter och FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Båda konventionerna öppnades för underteck- nande 1966 och trädde i kraft . Dessa konventioner utgör tillsammans med den allmänna förklaringen och de två fakultativa protokoll som hör till konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter ett grundläggande ramverk för de mänskliga rättigheterna som på engelska brukar kallas of Human Rights. undertecknade konventionerna 1967 och ratificerade dem 1971. har det inom FN utvecklats ytterligare sex konventioner som har trätt i kraft och som betecknas som kärn- konventioner (core international human rights instruments) av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter. För var och en av dessa konventioner finns en övervakningskommitté som bevakar hur de stater som ratificerat konventionen följer konventionens krav. De sex konventionerna är: -Internationella konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering (1965). Konventionen trädde i kraft . undertecknade konventionen 1966 och ratificerade den . För del trädde konventionen i kraft . -Konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvin- nor (1979). undertecknade och ratificerade konven- tionen 1980. Den trädde i kraft . -Konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning (1984). underteck- nade konventionen 1985 och ratificerade den . Den trädde i kraft . -Konventionen om barnets rättigheter (1989). underteck- nade och ratificerade konventionen 1990. Den trädde i kraft . -Konventionen om migrantarbetares rättigheter (1990). har varken undertecknat eller ratificerat denna konvention. Den trädde i kraft . -Konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsätt- ning (2006). undertecknade konventionen 2007 och rati- ficerade den . Den trädde i kraft . En annan viktig internationell traktat är Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (1950), eller . ratificerade 1952 och den trädde i kraft . Konventionen inkorporerades i svensk rätt 1995, dvs. blev svensk lag i sin helhet, vilket gör den unik i ett svenskt samman- hang när det gäller konventioner om mänskliga rättigheter. Rättig- heterna i denna konvention motsvarar i stort sett de medborgerliga och politiska rättigheter som återfinns i om medborgerliga och politiska rättigheter. beslutade också 1961 om den europeiska sociala stadgan (egentligen Stadgan om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter), vilken till stora delar motsvarar FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. En reviderad version av stadgan antogs av 1996 och ratificerades av 1998. Inom har vidare flera andra viktiga konventioner utarbetats, bl.a. den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (1987), ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter (1995) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (1992). Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter har genom Lissabonfördraget blivit ett inom EU bindande dokument om mänskliga rättigheter med samma rättsliga ställning som själva. Bestämmelserna i stadgan riktar sig i första hand till unionens institutioner men ska även tillämpas av medlemsstaterna när dessa tillämpar . Grundläggande fri- och rättigheter kommer till uttryck på ett flertal sätt inom EU- rätten. Genom Lissabonfördragets ikraftträdande har de mänskliga rättigheternas roll i unionen tydliggjorts. Som exempel kan nämnas att artikel 2 i fördraget om Europeiska unionen () föreskriver att unionen bl.a. ska bygga på respekt för de mänskliga rättigheterna, inklusive rättigheter för personer som tillhör minori- teter. Vidare slås det fast i , artikel 6.3, att de grund- läggande rättigheterna, såsom de garanteras i , och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutio- nella traditioner, ska ingå i unionsrätten som allmänna principer. Konventioner om mänskliga rättigheter och angränsande frågor har, förutom inom FN, EU och , utarbetats inom bl.a. Internationella Arbetsorganisationen (International Labour Orga- nization, ), () och Afrikanska Unionen (AU). 2.1.4Begränsningar av de mänskliga rättigheterna De mänskliga rättigheterna kan delas in i två typer vad gäller vilka möjligheter staterna har att begränsa dem utan att bryta mot de internationella konventionerna. En sådan uppdelning indikerar ingen viktning i rättigheternas värde utan ska ses som en konsekvens av rättigheternas karaktär. För det första finns det absoluta och oåterkalleliga rättigheter som aldrig, oavsett omständigheterna, får inskränkas. Bland dessa kan nämnas förbudet mot tortyr och förbudet mot slaveri. För det andra finns det rättigheter som staten får begränsa under vissa förutsättningar och på visst sätt, t.ex. yttrandefriheten, religionsfri- heten, föreningsfriheten och rätten till privatliv. För yttrandefri- heten enligt om medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 19.2) gäller t.ex. att den medför särskilda skyl- digheter och särskilt ansvar och att dess utövande därför får underkastas vissa inskränkningar, men endast sådana som är angivna i lag och som är nödvändiga. Det är viktigt att notera att de inskränkningar av de mänskliga rättigheterna som är tillåtna enligt konventionerna måste göras med stöd av lag. Inskränkningar får endast göras av skäl som kan anses godtagbara i ett demokra- tiskt samhälle, t.ex. för att skydda andra personers rättigheter, befolkningens hälsa eller den allmänna säkerheten. Vidare måste inskränkningar av de mänskliga rättigheterna vara proportionerliga, dvs. de får inte gå utöver vad som krävs med hänsyn till inskränk- ningens ändamål. 2.1.5Hur begreppet mänskliga rättigheter ska förstås i betänkandet Ovan har beskrivits att de mänskliga rättigheterna är ett begrepp med bl.a. juridiska, etiska och politiska dimensioner. När begreppet används i detta betänkande ska det främst förstås i sin betydelse av bindande internationella regler som ska efterlevas nationellt. I avsnitten som exempelvis rör rättsligt skydd, myndighetsstyrning och en nationell mänskliga rättigheterna (kapitel 4–6) avses alltså i första hand mänskliga rättigheter som ett regelverk som skyddar individens rättigheter gentemot det all- männa och som alla delar av den offentliga sektorn har skyldighet att följa. För att de mänskliga rättigheterna ska kunna skyddas och få genomslag behöver dock även deras etiska och politiska dimension ges utrymme. Rättigheternas förverkligande kräver t.ex. en mängd avvägningar som förutsätter en djupare förståelse av deras innebörd och betydelse. Utbildning och forskning om de mänskliga rättig- heterna kan mycket väl behandla rättigheternas etiska och politiska dimensioner utan att med nödvändighet ta sin utgångspunkt i deras juridiska uttryck. Det är dock, enligt delegationens uppfattning, viktigt att de mänskliga rättigheterna inte förstås som enbart poli- tiska eller etiska riktlinjer. Den rättsliga bundenhet som staterna underkastat sig genom att ratificera konventioner om de mänskliga rättigheterna är en central aspekt, eftersom det framför allt är denna bundenhet som gör rättigheterna till ett skydd för individen. Att de mänskliga rättigheterna slagits fast i ett bindande, interna- tionellt regelverk innebär också ett skydd mot godtycke och mot politiskt, religiöst eller kulturellt motiverade omtolkningar. I betänkandet används uttrycken att respektera, efterleva och följa de mänskliga rättigheterna som en samlande beteckning för rättsliga skyldigheter enligt de internationella konven- tionerna. Dessa uttryck omfattar, så som de används här, alla de förpliktelser som det allmänna har enligt konventionerna om mänskliga rättigheter, såväl sådana som innebär att det allmänna ska avstå från vissa handlingar som sådana som ställer krav på aktiva handlingar. Uttryckssättet ansluter även till det som används i regeringens långsiktiga mål, att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna.6 2.2De mänskliga rättigheterna i relation till angränsande begrepp 2.2.1Relationen rättigheter – skyldigheter De mänskliga rättigheterna är statens skyldigheter. Rela- tionen mellan rättigheter och skyldigheter inom människorätts- området är dock av en särskild karaktär i den meningen att relationen inte rör förhållandet mellan två lika starka parter utan mellan staten och individen. Staten har omfattande makt över indi- videns liv genom lagstiftning och politiska beslut. I de flesta stater finns också individens skyldigheter noggrant reglerade i lag, t.ex. 2005/06:95, s. 12. vad gäller skatteinbetalning, förbud mot att använda våld eller begå andra brott. Staten har också rätt att begränsa en individs frihet eller frånta individen ekonomiska medel om denne har brustit i att leva upp till sina skyldigheter enligt lag. Ur ett människorättsperspektiv är det dock centralt att rätten att åtnjuta mänskliga rättigheter inte är villkorad av att individen lever upp till sina lagstadgade skyldigheter. Alla har rätt att åtnjuta de allra flesta mänskliga rättigheter, även den som brutit mot lagen eller som befinner sig olovligen i ett annat land. Som beskrivits ovan medger dock regleringen av flera mänskliga rättigheter att staten inskränker dem genom lag, under vissa bestämda förut- sättningar. Därmed kan staten, så länge dessa förutsättningar upp- fylls, t.ex. lagstifta om hets mot folkgrupp utan att detta innebär en kränkning av yttrande- eller religionsfriheten. Alla har rätt att åtnjuta sina mänskliga rättigheter, men rättig- heterna kan inte utkrävas i ett tomrum. Den enskilde måste accep- tera det faktum att alla andra har mänskliga rättigheter som också ska respekteras. Därför kan en individ inte hävda utövandet av sina rättigheter till den grad att det negativt påverkar någon annans möjligheter att åtnjuta sina rättigheter. I den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna sägs t.ex. att var och en har plikter mot samhället och att ingenting i denna förklaring får tolkas som att det innebär en rätt för en stat, en grupp eller en enskild person att ägna sig åt en verksamhet eller att utföra en handling som syftar till att omintetgöra någon av de rättigheter eller friheter som anges i förklaringen (artikel 29 och 30). En bestämmelse med förbud mot missbruk av rättigheter finns också i (artikel 17). För att de mänskliga rättigheterna ska kunna för- verkligas krävs således att enskilda är medvetna om sina egna mänskliga rättigheter och att de respekterar andras rättigheter. 2.2.2Relationen mänskliga rättigheter – demokrati Demokratin och de mänskliga rättigheterna är nära förbundna med och förstärker varandra. Ett demokratiskt styrelseskick är en mänsklig rättighet i sig. En koppling mellan mänskliga rättigheter och demokrati görs t.ex. i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna (artikel 21) enligt vilken var och en har rätt att delta i sitt lands styre, direkt eller genom fritt valda ombud. I artikel 1 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter slås folkens rätt till självbestämmande fast. Vidare finns det flera andra mänskliga rättigheter som är nödvändiga för att en demokrati ska kunna fungera, t.ex. yttrandefrihet, mötesfrihet och förenings- frihet. som de mänskliga rättigheterna omfattar flera demo- kratiska rättigheter är det uppenbart att mänskliga rättigheter bäst skyddas och främjas i en demokrati. I en demokratisk stat kan enskilda eller organisationer inom det civila samhället påtala kränk- ningar av de mänskliga rättigheterna och andra missförhållanden. Genom en fri och öppen debatt kan också svåra avvägningsfrågor ventileras, t.ex. om vilka begränsningar av de mänskliga rättig- heterna som är nödvändiga och proportionerliga. Sambanden mel- lan demokrati och mänskliga rättigheter är därför tydliga. Demokratier respekterar dock inte alltid de mänskliga rättig- heterna. Historiskt sett har de mänskliga rättigheterna sällan garan- terats alla individer ens i demokratier. Mänskliga rättigheter kan ses som en begränsning av majoritetsstyrets maktutövning i en demokrati. Om staten ska leva upp till sina åtaganden vad gäller de mänskliga rättigheterna finns det således beslut som inte kan fattas, inte ens av demokratiskt valda beslutsfattare. Som exempel kan nämnas att minoritetsskyddet är centralt för att förhindra att den politiska majoriteten i en demokrati åsidosätter minoritetens rättig- heter. Det kan också hävdas att det i vissa avseenden finns en inne- boende motsättning mellan de mänskliga rättigheterna och demo- kratin. Demokratins idé bygger på att personer tillhörande en viss grupp inkluderas i demos (folket), vilket innebär att andra utestängs, t.ex. från att delta i val. Demokrati i betydelsen ett demokratiskt styrelseskick bygger ofta på medborgarskap som kriterium för vilka som får delta i val. De mänskliga rättigheternas idé baseras i stället på att alla individer har vissa grundläggande rättigheter, oavsett medborgarskap. Mänskliga rättigheter och demokrati styrs också av delvis olika logik. Demokrati handlar om hur ett politiskt system ska fungera och hur beslut ska fattas.7 I en mer formell mening fokuserar alltså det demokratiska styrelseskicket på procedurer, medan de mänsk- liga rättigheterna framför allt handlar om de politiska beslutens innehåll. På så sätt sätter rättigheterna även gränser för vad man 7 Se t.ex. , On Democracy, 2000, Lijphart, Patterns of Democracy: Government Forms and Performance in Thirty-six Countries, 1999, och och , Demokratins mekanismer, 2003. kan besluta om i en demokrati.