sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Sådana jämkningar av gränserna för straffansvaret kunde enligt utredaren vara motiverade om därigenom en bättre överensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen kunde uppnås och förtroendet för rättssystemet stärkas. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer att ett sålunda utvidgat straffansvar förutsatte noggranna överväganden. Regeringen beslutade direktiv till en utredning om vissa frågor inom den allmänna straffrätten. I direktiven nämndes inte särskilt frågan om straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställda personer, men utredaren angavs vara oförhindrad att beröra också andra frågor av allmänstraffrättslig art om dessa hade anknytning till de frågor som särskilt togs upp i direktiven. Till särskild utredare utsågs hovrättsrådet, numera justitierådet . I sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) föreslog utredningen att det skulle införas en särskild straffbestämmelse i avseende underlåtenhet att bistå nödställd. Den som underlät att tillkalla hjälp eller att försöka rädda eller på annat sätt bistå en person som befinner sig i allvarlig fara för liv eller hälsa eller i därmed jämförlig utsatt situation, skulle enligt förslaget dömas till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skulle inte dömas till ansvar. Till ansvar skulle inte heller dömas om ett ingripande inte kan ske utan fara för den handlande eller för någon annan. Utredningen framhöll (Del 1, s. 335 ff.) att man ställs inför en rad frågeställningar av moralisk och rättslig natur när man diskuterar frågan om straff för underlåtenhet att bistå nödställd. För de flesta människor torde det enligt utredningen vara en självklar utgångspunkt och en moralisk skyldighet att man, så långt det är möjligt, bör ingripa för att hjälpa andra personer som befinner sig i livsfara eller i allvarlig fara för sin hälsa eller i därmed jämförliga situationer. Frågan är då, menade utredningen, om det finns skäl att inskrida med straff mot den som inte uppfyller denna moraliska skyldighet. Utredningen erinrade om att det bakomliggande syftet med bestämmelser om underlåtenhet att avslöja eller hindra brott (23 kap. 6 §) är att förhindra att någon skadas eller på annat sätt drabbas av olägenheter till följd av företagandet av straffbelagda gärningar. På ett mer allmänt plan måste man då enligt utredningen fråga sig om det inte i så fall är rimligt att också föreskriva en skyldighet att försöka rädda, tillkalla hjälp åt eller på behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer annat sätt bistå personer som befinner sig i livsfara eller i allvarlig fara för sin hälsa, alldeles oberoende av om faran ytterst härrör från en straffbelagd gärning eller inte. Med ett mer allmänt betraktelsesätt måste det också ibland framstå som stötande att vissa beteenden, som ter sig högst straffvärda, inte inryms inom det straffvärda området. Som exempel kan nämnas att den som underlåter att rädda en annan person från att drunkna, om det hade kunnat ske utan fara eller uppoffring för honom själv eller någon annan, inte kan ställas till svars för detta. Ett annat exempel är att en äldre person misshandlas i en folksamling utan att någon försöker stoppa detta. Ytterligare ett exempel är att en person som varit inblandad i en trafikolycka med personskada som följd, stannar på platsen utan att göra något för att förhindra att en skadad person förblöder. I situationer som de nämnda förefaller avståndet mellan vad som för gemene man torde framstå som ett i hög grad straffvärt och moraliskt förkastligt agerande och vad lagstiftningen pekar ut som straffbart vara väl stort. Det framstår för oss som stötande att inte någon som helst påföljd inträder för en underlåtenhet att bidra till räddandet av annans liv eller hälsa i situationer där detta kunnat ske utan olägenhet för den försumlige. Mot denna bakgrund är det rimligt att föreskriva ett straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå nödställda personer. För detta talar också det förhållandet att en underlåtenhet att bistå någon som är nödställd nog för de flesta framstår som betydligt mer straffvärt än många andra beteenden som är straffbelagda, t.ex. en underlåtenhet att lämna in hittegods. Även om ett införande av en straffbestämmelse rörande underlåtenhet att bistå nödställd ytterst skulle syfta till att motverka att personer utsätts för faror till liv eller hälsa eller därmed jämförliga situationer bör man vara medveten om att en sådan föreskrift kanske inte får några mer påtagliga praktiska konsekvenser. Det torde emellertid trots detta ligga ett värde i att det i lag slås fast en gräns för hur pass likgiltig man kan tillåtas vara inför sina medmänniskors väl och ve, utan att straffrättsligt ansvar kan aktualiseras. Nytto- och effektivitetsresonemang kan inte ensamma vara avgörande när det gäller frågan, vad som bör vara straffbelagt. Straffbestämmelser torde vidare ha en moralförstärkande och handlingsdirigerande funktion. En viss styrning av människors handlande i riktning mot en större beredvillighet att ingripa för att hjälpa andra människor i nöd kan därför bli följden av en lagstiftning i enlighet med vårt förslag. Om inte annat synes det kunna ses som ett förstärkt stöd för de människor som vägrar att vara passiva när andra människor befinner sig i fara eller i motsvarande utsatts situationer, vilket inte är oviktigt i sammanhanget. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer betänkande remissbehandlades i sedvanlig ordning, varvid det visade sig att uppfattningarna rörande önskvärdheten av en straffsanktionerad handlingsplikt gick vitt isär, även inom de juridiskt sakkunniga instanserna. Till dem som ansåg det vara värdefullt med en reglering hörde , , , , , Juridiska fakultetsstyrelsen vid och vid . Till dem som ställde sig klart avvisande till utredningens förslag i berörd del hörde Hovrätten för , , Riksåklagaren och flera regionala åklagarmyndigheter. Andra instanser, såsom Justitiekanslern och , ställde sig tveksamma till förslaget eller menade att dess konsekvenser inte blivit tillräckligt belysta. I det följande redogörs närmare för hur ett antal av remissinstanserna motiverade sina principiella ställningstaganden. höll med utredningen om att det framstår som stötande att det enligt gällande rätt inte inträder någon som helst påföljd för underlåtenhet att bistå nödställda i de situationer som utredningen beskrivit. En straffbestämmelse på området skulle enligt hovrätten fylla en viktig uppgift redan som ett uttryck från samhällets sida för vad som är god medborgarmoral. Hovrätten framhöll att om ett straffbud införs måste det i förekommande fall också tillämpas; först härigenom får straffbudet avsedd moralbildande karaktär. Riksåklagaren anmärkte att utredningen syntes vara av den uppfattningen att en straffsanktionerad bestämmelse om underlåtenhet att bistå nödställd närmast har ett moralbildande syfte och inte skulle komma till användning särskilt ofta. För egen del ifrågasatte Riksåklagaren om inte en sådan bestämmelse rent av skulle motverka sitt syfte: Den allmänna uppfattningen är förmodligen att det finns en på moral grundad plikt att bistå andra i nödsituationer, även om några straffsanktioner inte finns. Förslaget kan få till följd att denna plikt uppfattas som mera begränsad än . Enligt min mening är de föreslagna ändringarna i bestämmelserna om skyldighet att avslöja eller hindra brott tillräckliga för det syfte som utredningen vill uppnå. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Överåklagaren i tog bestämt avstånd från tanken på en straffsanktionering: rör närmast ett moraliskt problem, där de flesta torde vara överens om att det föreligger en självklar skyldighet att efter förmåga bistå någon som är i nöd, och där det sociala trycket från omgivningen på den som står passiv där ett ingripande hade varit naturligt torde upplevas som synnerligen besvärande. – Däremot har jag svårt att se det som en fråga som lämpar sig för en straffrättslig reglering. Straffhotet torde i de flesta fall väga lätt mot de andra konsekvenser av passivitet som berörts. Utredningen förutser att den föreslagna föreskriften kanske inte får några mer påtagliga praktiska konsekvenser. Men hänsyn till strävandena att inte annat än i fall där det finns ett verkligt behov därav införa nya straffbestämmelser bör man därför redan av detta skäl avstå från att genomföra förslaget. Det straffrättsliga systemet bör inte utnyttjas för rena symbolåtgärder. Det måste finnas andra metoder att, om det anses föreligga ett behov därav, påverka allmänhetens inställning till moralfrågor som den aktuella. – Om en bestämmelse som den föreslagna genomförs torde den komma att medföra en betydande osäkerhet om vad som egentligen åligger den handlingspliktige. Det kan ifrågasättas om de krav på förutsebarhet som måste ställas på en straffbestämmelse här kan anses uppfyllda. Det rör sig ju inte bara om en skyldighet att larma eller på annat sätt tillkalla hjälp utan i vissa fall även om ett direkt personligt ingripande i händelseförloppet. Ett av utredningens egna exempel på situationer där det principiellt skulle föreligga en plikt att ingripa – en äldre person misshandlas i en folksamling – kan tjäna till belysning av svårigheterna att i efterhand bedöma om en passivitet varit straffbar eller skall anses straffri med hänsyn till att den misstänkte bedömt att ett ingripande kunde utsätta honom själv för fara. I anslutning till sistnämnda problematik förklarade sig Överåklagaren vid för speciella mål vara tveksam till utredningens förslag om en ny straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd. Hon frågade sig hur man exempelvis skulle se på den situationen att någon iakttar hur en prostituerad, som är känd för att vara HIV-smittad, plockas upp av en kund samt fortsatte: Kan man då anse att kunden befinner sig i en potentiellt allvarlig fara för liv eller hälsa som innebär att åskådaren måste upplysa kunden om HIV-smittan? Faran för HIV-smitta torde vara konkret och överhängande, som effekten av en sådan smitta visar sig först . I varje fall rör det sig enligt min mening om en påtagligt utsatt situation som eventuellt kan falla in under det straffbara området. Vilket ansvar bär sociala myndigheter för barn som påstås ha varit utsatta för sexuella övergrepp i hemmet och som tillfälligt behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer kvarlämnas i familjens vård? – – – Vad krävs av socialarbetarna i detta fall för att undgå straffansvar? Vilka krav kan ställas på sjukvården när det gäller att undanröja fara om en psykiskt störd våldsman får tillfällig möjlighet att vistas utanför den inrättning där han är intagen och det finns risk för att han skadar någon? Överåklagaren i anförde att underlåtenhet att bistå nödställd inte är ett sådant samhällsproblem att det i sig motiverar införandet av en ny straffbestämmelse. Han delade heller inte uppfattningen att en straffbestämmelse skulle ha en moralförstärkande och handlingsdirigerande funktion. I allmänhet bistår människor varandra i nöd, och när någon avstår beror det oftast på rädsla för egen del eller handlingsförlamning på grund av chock. I övrigt förklarade han sig emellertid inte ha någon invändning mot att den föreslagna bestämmelsen infördes. I kontrast härtill menade i att det har ett stort pedagogiskt och brottspreventivt värde med en reglering sådan som den av utredningen föreslagna. Det framstod enligt henne som stötande att inte någon som helst påföljd inträder för en underlåtenhet att bidra till räddande av annans liv eller hälsa i situationer där detta kunnat ske utan olägenhet. Hon ansåg också att det låg ett värde i att det i lag slås fast en gräns för hur pass likgiltig man kan tillåtas vara inför sina medmänniskor utan att straffrättsligt ansvar aktualiseras. Överåklagaren i och Överåklagaren i tillstyrkte införandet av en straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd, den förstnämnde dock med förbehåll för den enligt honom otillfredsställande utformningen av den föreslagna lagtexten. Enligt Överåklagaren i talade starka skäl för att man borde avstå från den föreslagna regeln men han ville ändå inte motsätta sig att en sådan regel infördes. Han framhöll i det sammanhanget att den föreslagna bestämmelsen knappast torde bli mer frekvent tillämpad. Förslagets värde låg i stället i huvudsak på det moralförstärkande planet. Man kunde därför med fog invända att kriminalisering inte var det lämpligaste verktyget för att sända sådana moraliska signaler. Helt kunde man dock inte frånkänna bestämmelsen praktisk betydelse. Exempelvis kunde man tänka sig att den kan aktualiseras i misshandelsärenden där bevisningen inte medger att någon eller några gärningsmän kan bindas vid överfallet, men där en eller flera kan beslås med att ha lämnat den nedslagne åt sitt öde. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer tillstyrkte förslaget och ansåg det angeläget att det i lag slås fast att var och en har skyldighet att bistå nödställd. Verket anförde att genom förslaget skulle en harmonisering uppnås med rättsläget i , och samt och . I takt med att det gemensamma larmnumret 112 successivt införs inom EU var det enligt en fördel om även skyldigheten att ingripa vid en olycka rättsligt regleras på ett likartat sätt inom . Juridiska fakultetsstyrelsen vid uttalade i fråga om ett utvidgat straffansvar när det gäller att bistå nödställd att ett sådan förslag har låtit vänta på sig alltför . Förslaget borde enligt fakultetsstyrelsen realiseras utan onödiga dröjsmål. vid förklarade sig dela de överväganden som hade framförts i betänkande. Även om den föreslagna bestämmelsen skulle få begränsade praktiska konsekvenser innebar den enligt nämnden en viktig markering av ett solidaritetsansvar mellan människor. förklarade att förbundet i och för sig inte hade någon erinran mot förslaget men påtalade att värdet av den föreslagna bestämmelsen torde bli begränsat. Förbundet framförde dessutom invändningar av lagteknisk art gentemot förslaget. tillstyrkte utredningens förslag och framhöll att förslaget torde vara väl förankrat i det allmänna rättsmedvetandet. Kritik mot utredningsförslaget framfördes, från delvis andra utgångspunkter än övriga remissinstansers, av Svenska cardiologföreningens arbetsgrupp för hjärt-lungräddning. Enligt arbetsgruppen var utredningens motivering för att införa ett straffansvar mycket vag. Arbetsgruppen befarade att den föreslagna straffbestämmelsen skulle föra med sig svåra tillämpningsproblem och öppna för godtycke i rättskipningen. Gruppen tog upp bland annat utredningens exempel där en person varit inblandad i en trafikolycka och stannat på platsen utan att göra något för att förhindra att en skadad person förblöder: Det krävs ett mycket speciellt kunnande för att hindra så stora blödningar att de kan leda till döden. Att med hot om straff tvinga människor utan utbildning att ingripa ter sig både medicinskt tveksamt och etiskt oacceptabelt. – Det framgår av texten att införandet av straffbestämmelserna om underlåtenhet att bistå nödställd ytterst skall syfta till att motverka att personer utsätts för faror till liv eller hälsa. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Man antar således att ett straffansvar skulle innebära att fler människor är villiga att hjälpa till. Arbetsgruppen befarar att effekten blir den rakt motsatta. Det finns en risk för att de personer som tvekar att ingripa men som ändå stannar kvar på platsen i stället väljer att försvinna för att inte bli åtalade för underlåtenhet. Arbetsgruppen anförde vidare att de exempel på skadade som utredningen hade tagit upp, nämligen personer med stora blödningar i samband med trafikolyckor eller drunknande som kan räddas, närmast är av anekdotisk karaktär medan det i särklass vanligaste livshotande tillståndet är ett hjärtstopp. Det fanns därför enligt arbetsgruppen skäl att granska effekten av straffansvar på omhändertagandet av personer med hjärtstopp. Om, som utredningen hade föreslagit, en förutsättning för ansvar skulle vara att ett ingripande framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna, kunde konsekvensen bli att de som inte är utbildade i hjärt-lungräddning går fria från ansvar medan de som gått kurser i ämnet anses skäligen ha bort ingripa och därför fälls till ansvar. En sådan konsekvens kom i konflikt med cardiologföreningens inställning att utbildning i hjärt-lungräddning inte medför en plikt att ingripa utan en möjlighet härtill: De flesta tvekar exempelvis att ge mun-till-mun-andning till en person som har kräkts eller till en person med misstänkt narkomani eller HIV smitta. Människor kan få den uppfattningen att den nya lagen tvingar dem att starta behandling även på dessa människor. Konsekvensen kan bli att de väljer att avstå från [hjärtlungräddningutbildning] för att inte riskera att drabbas av straffansvar. Arbetsgruppen kritiserade även utredningens argument att det var önskvärt med en enhetlig reglering inom och menade att det avgörande i stället borde vara om erfarenheterna av en straffsanktionering i grannländerna var positiv eller negativ, något som arbetsgruppen menade att utredningen hade underlåtit att analysera. Enligt arbetsgruppens mening övervägde för del de sannolika nackdelarna med en reglering kraftigt de fördelar som fanns i form av vikten av en markering från samhällets sida. behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer behandlade i betänkandet 1997/98:JuU9 två enskilda motioner om straff för den som underlåter att bistå nödställd. I en motion (c) föreslogs sålunda, främst i syfte att bekämpa våldet i samhället, en skyldighet att ingripa och hjälpa brottsoffer. I den andra motionen (m) begärdes en lagändring innebärande en skyldighet att bistå den som befinner sig i en nödsituation. I motionen nämndes pågående misshandel samt drunknings- och trafikolyckor. I sitt av godkända betänkande hänvisade justitieutskottet till att förslag i frågan hade remissbehandlats och var under beredning i . Utskottet konstaterade för sin del att frågan om det bör vara straffbart att underlåta att bistå nödställd är av stor betydelse. Utan att vilja föregripa resultatet av utredningens arbete ville utskottet framhålla att en generell straffrättslig reglering av frågan kan bidra till att lagens innehåll i högre utsträckning kommer att sammanfalla med det allmänna rättsmedvetandet. Utskottet framhöll att det torde vara särskilt viktigt att sådana nödsituationer som består i att någon utsätts för brott omfattas av en kommande reglering. Med dessa uttalanden avstyrkte utskottet enhälligt bifall till motionsyrkandena. En ledamot (c) förklarade sig i ett särskilt yttrande fogat till betänkandet vilja understryka vikten av att bland annat frågan om skyldighet att ingripa vid brott kom under prövning. I likhet med majoriteten ansåg hon emellertid att regeringens beredningsarbete först borde avslutas. Vid 1998/riksdag väcktes en enskild motion (fp) med yrkande att förslag till lagbestämmelse om straff för den som underlåter att bistå nödställd skulle genomföras. I sitt enhälliga, av godkända betänkande 1998/99:JuU22 erinrade justitieutskottet om att förslag hade remissbehandlats och att frågan om straff för underlåtenhet att bistå nödställd skulle – enligt vad utskottet erfarit – komma att behandlas i en proposition till behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Utskottet hänvisade till sina uttalanden i föregående års betänkande och förklarade att utskottet stod fast vid dessa. Utskottet höll för sannolikt att en generell reglering av frågan om straff för den som underlåter att bistå nödställd har stöd i det allmänna rättsmedvetandet men ville inte föregripa det pågående lagstiftningsarbetet och avstyrkte således bifall till motionsyrkandet. I ett särskilt yttrande fogat till betänkandet uttryckte ett antal ledamöter (m, fp) som sin uppfattning att det i svensk lag bör införas en lagbestämmelse om straff för underlåtenhet att bistå nödställda i enlighet med det förslag som hade presenterat. De förklarade sig emellertid dela majoritetens uppfattning att det pågående lagstiftningsarbetet inte borde föregripas. I proposition tog regeringen ställning till huvuddelen av förslag (prop. 2000/01:85 s. 21 ff.). Regeringen gjorde bedömningen att något generellt straffrättsligt ansvar för underlåtenhet att bistå nödställd inte bör införas. Efter att ha redogjort för utredningens förslag och remissinstansernas inställning anförde regeringen som skäl för sin bedömning följande. När man diskuterar frågan om en särskild straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd bör införas, ställs man inför en rad frågeställningar av såväl moralisk som rättslig natur. Det torde för de flesta människor vara en självklar utgångspunkt att var och en har en moralisk skyldighet att, så långt som det är möjligt, ingripa och försöka hjälpa andra människor som befinner sig i livsfara eller allvarlig fara för sin hälsa. Den första frågan som inställer sig är därför om det finns behov av en regel som föreskriver straff för den som underlåter att hjälpa till i en situation där det varit möjligt att göra det. Syftet med en dylik bestämmelse, att understryka att personer som befinner sig i en utsatt situation av visst allvarligare slag skall få hjälp på de sätt som är möjliga, kan givetvis aldrig anses förfelat. Samhället har ett ansvar för att ständigt verka för medborgarnas säkerhet. Den nuvarande lagstiftningen innehåller emellertid redan bestämmelser om underlåtenhetsansvar för de allra mest straffvärda fallen. En förälder som underlåter att hjälpa sitt barn som befinner sig i allvarlig risk för sitt liv eller hälsa har således en straffsanktionerad skyldighet att ingripa, liksom den som t.ex. själv framkallat fara för behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Detsamma gäller för bland andra lärare gentemot sina elever. Som framgått tidigare innehåller gällande rätt även en allmän straffsanktionerad skyldighet att varna eller alarmera vid brand eller olycka. Dessutom föreskrivs i 23 kap. 6 § straffansvar i vissa fall för den som underlåter att avslöja eller hindra brott. Den som bevittnar t.ex. en våldtäkt eller en grov misshandel är således skyldig att vidta åtgärder för att avslöja brottet, förutsatt att det kan ske utan fara för denne eller någon av hans eller hennes närmaste. Även inom lagstiftningen rörande väg-, sjö- och lufttrafiken finns bestämmelser om straffansvar för underlåtenhet att ingripa på visst sätt i nödsituationer. Utredningen har också själv konstaterat att förslaget inte torde innebära några större praktiska förändringar. Sammantaget anser regeringen därför att det praktiska behovet av en allmän straffrättslig bestämmelse om handlingsplikt rörande underlåtenhet att bistå nödställd kan ifrågasättas. Frågan om det ändå kan finnas skäl att från mer moraliska utgångspunkter införa en nykriminalisering av den föreslagna typen bör emellertid också övervägas. Rent allmänt kan sägas att det, precis som utredningen anför, kan finnas ett värde i att i lag fastslå att enskilda inte får vara hur likgiltiga som helst inför en situation där någon svävar i allvarlig fara, även om det rent praktiska behovet av en sådan bestämmelse inte har gjort sig gällande med någon större tydlighet. Principiellt bör dock kriminaliseringsinstitutet, dvs. att föreskriva straff för ett visst handlande eller en underlåtenhet, som en metod för att försöka hindra överträdelser av olika normer i samhället användas med försiktighet. Särskild återhållsamhet bör härvid iakttas vid nykriminaliseringar. Det bör beaktas att kriminaliseringar kanske inte i varje enskilt fall utgör det mest effektiva medlet för att motverka beteenden som inte är önskvärda.