sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Av femte stycket, som är nytt, framgår att beslag får kopieras, vilket innebär en kodifiering av vad som redan anses gälla. Kopiering får ske utan krav på att särskilda förutsättningar ska vara uppfyllda. Regeln gäller såväl traditionell kopiering som kopiering av datalagrad information, t.ex. spegelkopiering. Frågor om kopiering har behandlats i avsnitt 13.4. Skriftlig handling får inte tas i beslag, om dess innehåll kan antas vara sådant att befattningshavare eller annan, som avses i 36 kap. 5 §, inte får höras som vittne om det och handlingen innehas av honom eller henne eller av den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller. Skriftligt meddelande mellan den misstänkte och någon honom eller henne närstående som avses i 36 kap. 3 §, eller mellan sådana närstående inbördes, får inte tas i beslag hos den misstänkte eller någon närstående till honom eller henne, om det inte är fråga om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Om en digital informationsbärare tas i beslag, och denna kan antas ha ett sådant innehåll som avses i första stycket första meningen, får den inte genomsökas utan att den hos vilken beslaget gjorts och den befattningshavare eller annan som avses i 36 kap. 5 § har beretts tillfälle att närvara vid undersökningen. Om en digital informationsbärare tas i beslag, och denna visar sig ha ett sådant innehåll som avses i första stycket, är det inte tillåtet att ta ytterligare del av det innehållet. Ändringarna i första stycket är av språklig karaktär. Paragrafens andra stycke är nytt. Motiven har behandlats i avsnitt 13.5.3. Av bestämmelsen framgår att digitala informations- bärare som tas i beslag och som kan antas ha ett sådant innehåll som avses i första stycket första meningen, inte får genomsökas utan att den hos vilken beslaget gjorts och befattningshavare eller annan som avses 36 kap. 5 § RB har getts tillfälle att närvara vid undersökningen. Begreppet digital informationsbärare omfattar alla typer av informationsbärare som kan lagra digitala uppgifter. Exempel på detta kan vara datorer, mobiltelefoner och digitalkameror. Även separata lagringsutrymmen, t.ex. minneskort och fickminnen, omfattas. Hänvisningen till första stycket första meningen innebär att bestämmelsen inte gäller digitala informationsbärare som kan antas innehålla korrespondens mellan närstående. Att närvaranderätten inte uttryckligen omfattar personer som berörs av sådan korrespondens hindrar dock inte att förundersökningsledaren i ett enskilt fall kan tillåta exempelvis den misstänkte att närvara vid undersökningen. Kravet för att rätten till närvaro ska inträda ställs relativt lågt. Det är tillräckligt att det kan antas att informationsbäraren har ett sådant innehåll som avses i första stycket första meningen. Normalt sett bör det räcka med en invändning från t.ex. den misstänkte om att beslaget innehåller skyddat material, för att regeln ska bli tillämplig. Endast om det finns omständigheter som direkt talar emot att så skulle vara fallet bör en begäran om närvaro då vägras. När ett beslag av en digital informationsbärare däremot görs hos någon som omfattas av den skyddade personkretsen, t.ex. en advokat eller läkare, kan beviskravet ofta redan därigenom anses vara uppfyllt. Av lagtexten framgår att såväl den som beslaget gjorts hos som personer som ingår i personkretsen enligt 36 kap. 5 § RB har rätt att närvara vid undersökningen. I den mån det finns ombud eller försvarare ska även denne ges tillfälle att närvara. Om ett beslag gjorts hos exempelvis en misstänkt innebär det alltså att även dennes offentliga försvarare i förekommande fall har rätt att närvara, liksom den befattningshavare eller annan som de skyddade uppgifterna rör. Hur undersökningen i praktiken ska genomföras bör i enskildheter bestämmas från fall till fall. Utgångspunkten är dock att endast de dokument som påstås eller förväntas innehålla skyddat material ska undersökas. Eftersom materialet inte är genomgånget av polisen före undersökningen bör krävas att den hos vilken beslaget gjorts i största möjliga utsträckning preciserar var uppgifterna finns lagrade i informationsbäraren. En allmän genomgång av allt innehåll i informationsbäraren är inte avsedd. Enligt paragrafens tredje stycke, som är nytt, får inte de brottsutredande myndigheterna ta ytterligare del av elektroniska dokument som visat sig ha ett sådant innehåll som avses i första stycket. Hänvisningen till första stycket innebär att bestämmelsen är tillämplig både i yrkeskategorifallen och närståendefallen. Den eller de som genomför undersökningen får inte ta del av materialet i större utsträckning än vad som krävs för att konstatera om innehållet faller inom ramen för beslagsförbudet eller inte. Företrädare för den brottsutredande myndigheten måste alltså tillåtas att snabbt bedöma vad ett elektroniskt dokument innehåller. Om dokumentet visar sig innehålla uppgifter som är skyddsvärda i den bemärkelse som avses i första stycket ska dokumentet släckas ned eller tas bort. Av detta följer att materialet inte i något avseende bör användas i förunder- sökningen eller åberopas som bevisning. Om det inte inom den tid som avses i 7 § har väckts åtal eller kommit in någon begäran till rätten om förlängning av tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, ska beslaget hävas. Har beslut fattats enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål ska lämnas ut, får beslaget hävas först efter det att en underrättelse om beslutet enligt 4 a § andra stycket har sänts till den hos vilken beslaget har gjorts. Om denne medger det, får dock beslaget hävas . Detsamma gäller, om rätten fastställer ett beslut enligt 4 a § om att föremålet ska lämnas ut. Om någon har framställt ett anspråk på ett beslagtaget föremål eller yrkat att en viss åtgärd ska vidtas med detta föremål, utan att det har fattats beslut enligt 4 a § om att föremålet ska lämnas ut, får beslaget hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som framställt anspråket. Om denne medger det, ska dock beslaget hävas . Av underrättelsen ska det framgå hos vem beslaget har gjorts. Den som beslaget har gjorts hos behöver inte underrättas i detta fall. Ett beslag hävs av rätten eller, om beslaget inte har meddelats eller fastställts av rätten, av undersökningsledaren eller åklagaren. Har den som drabbats av beslaget begärt rättens prövning av ett beslut enligt 4 a § om att ett beslagtaget föremål ska lämnas ut, hävs beslaget av rätten. När målet avgörs, ska rätten pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Om målet avgörs genom dom, ska tredje stycket inte tillämpas. Rätten får i samband med dom besluta om beslag. Om det inte finns särskilda skäl mot det, ska rätten förordna att beslag av föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott ska bestå till dess domen i ansvarsdelen vinner laga kraft. I första–femte styckena har endast gjorts språkliga ändringar. Ett nytt sjätte stycke införs i paragrafen. Av bestämmelsen framgår att rätten som huvudregel ska förordna att beslag av föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott, dvs. bevisbeslag, ska bestå till dess domen vinner laga kraft i ansvarsdelen. Endast om det finns särskilda skäl mot ett sådant förordnande ska beslaget upphävas. Den föreslagna bestämmelsen innebär alltså en presumtion för att bevisbeslag, oavsett utgången i målet, ska bestå till dess domen vunnit laga kraft. Om det finns särskilda skäl ska domstolen dock kunna häva beslaget. I vissa situationer kan nämligen ett beslags fortsatta bestånd innebära ett oskäligt intrång för den som Så kan vara fallet om bevisbeslaget t.ex. avser en bil eller annat föremål av större värde, som också har ett betydelsefullt vardagligt användningsområde. Domstolen ska i dessa fall inte göra någon bedömning av det utredningsintresse som kan finnas av fortsatt beslag. Utredningsintresset av fortsatt beslag har i stället beaktats redan genom lagens utformning, på så sätt att bevisbeslag som huvudregel ska bestå. Detta har närmare utvecklats i avsnitt 13.3.1, där även proportionalitetsregelns tillämpning i samman- hanget behandlats. Det förekommer att åklagaren yrkar att ett beslag ska bestå både av utredningsskäl och i t.ex. förverkandesyfte. Om åtalet ogillas innebär det att grunden för beslag i de sistnämnda syftet upphör. Den föreslagna regeln är dock avsedd att tillämpas även i dessa fall, dvs. beslaget ska bestå om det inte finns särskilda skäl mot det. Det finns inget krav på att brottet ska vara av viss svårhet för att bestämmelsen ska vara tillämplig. Över beslag ska föras protokoll, där ändamålet med beslaget och vad som därvid förekommit ska anges samt beslagtaget föremål noga beskrivas. Vid omfattande beslag av skriftliga handlingar får, om det är lämpligt, handlingarna beskrivas genom samlande beteckningar. Den som drabbats av beslag har rätt att på begäran få bevis om beslaget. Detta ska även innehålla uppgift om det brott som misstanken avser. Ändringarna i första stycket första meningen är av språklig karaktär. I andra meningen samma stycke har införts en ny bestämmelse som gör det möjligt att vid omfattande beslag av skriftliga handlingar använda sig av samlande beteckningar i beslagprotokollet. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.2. Vid införandet av bestämmelserna i första meningen förekom inte beslag i den omfattning som det gör . Regeln som anger att beslagtaget föremål noga ska beskrivas är därför inte anpassad för större beslag av handlingar, som är vanligt före- kommande i samband med förundersökningar rörande t.ex. ekonomisk brottlighet. Det är också främst i sådana brotts- utredningar som det torde bli aktuellt att tillämpa den nu föreslagna bestämmelsen. Det huvudsakliga syftet med kravet på noggrann dokumentation av beslag är att misstänkta, försvarare, domare, åklagare och andra som kan ha anledning att läsa protokollen ska kunna bilda sig en uppfattning om vad som tagits i beslag. Denna möjlighet till identifiering måste finnas även vid omfattande beslag av skriftliga handlingar. För att samlande beteckningar ska få användas uppställs därför i bestämmelsen ett krav på att åtgärden ska vara lämplig. Bedömningen av lämpligheten ska göras med utgångspunkt från möjligheten för enskilda och andra att genom den samlande beteckningen identifiera vad som omfattas av beslaget. Typexempel på när det kan vara lämpligt att använda samlande beteckningar är då handlingarna vid beslagstillfället är sorterade i pärmar, mappar eller lådor, som märkts på visst sätt. Exempelvis är det vanligt med anteckningar på pärmryggen. Om handlingarna i och för sig är sorterade i t.ex. pärmar, men dessa är omärkta, torde krävas en i vart fall översiktlig genomgång av pärminnehållet för att en fullgod beskrivning ska kunna göras i protokollet. I vissa fall kan det från identifieringssynpunkt vara klargörande att till beslags- protokollet foga skisser eller fotografier som visar var på platsen för beslaget som pärmen var placerad. I största möjliga utsträckning bör de samlande beteckningarna ge en bild av hur handlingarna är ordnade när ett beslut om beslag verkställs. Om företrädare för beslagsmyndigheten samlat ihop osorterade handlingar och därefter satt in dem i t.ex. en pärm är det inte lämpligt att i beslagsprotokollet ange pärm med diverse handlingar eller liknande. I andra stycket har endast gjorts språkliga ändringar. Den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, får kroppsbesiktigas för ändamål som anges i 11 § eller enligt bestämmelserna i 12 a §. I den omfattning och för det ändamål som anges i 12 b § får också en annan person kroppsbesiktigas. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada. Paragrafen innehåller i sin nuvarande lydelse ett tredje stycke, i vilket det finns en bestämmelse om kvarhållande av den som ska kroppsbesiktigas. Denna bestämmelse föreslås, utan ändringar i sak, överförd till 28 kap. 13 a § RB, där regleringen av begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kropps- besiktning samlas. En polisman får hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning Den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas får hållas kvar för ändamålet eller, om det gäller kroppsbesiktning och det finns synnerliga skäl, . Den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas är skyldig att följa med till den plats där åtgärden ska genomföras och får, om han eller hon vägrar, tas med av en polisman. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om rörelse- inskränkningar vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Utredningen har behandlat motiven till paragrafen i avsnitt 16.5.1– 16.5.3. Bestämmelsen i första stycket innebär att en polisman får en lagstadgad befogenhet att hålla kvar en person i avvaktan på att ett myndighetsbeslut om kroppsbesiktning eller kroppsvisitation inhämtas. En polisman är nämligen behörig att besluta om dessa tvångsmedel endast om det är fara i dröjsmål, annars ska han eller hon inhämta ett beslut om tvångsmedlet från behörig förundersökningsledare (se 28 kap. 4 § första stycket och 13 § första stycket RB). Ett kvarhållande av någon i avvaktan på ett myndighetsbeslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får endast vara helt kortvarigt, som längst 10–. Tar det än så att inhämta ett myndighetsbeslut om tvångsmedlet, kan det föreligga fara i dröjsmål och polismannen vara behörig att själv fatta beslutet (se , Straffprocessuella tvångsmedel, 2009, s. 566 ff.). Paragrafens andra stycke innehåller bestämmelser om kvar- hållande i syfte att genomföra en beslutad kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Där återfinns den bestämmelse om rätt att hålla kvar den som ska kroppsbesiktigas eller, om det finns synnerliga skäl, , som finns i 28 kap. 12 § tredje stycket RB. Någon ändring i sak i denna del är inte avsedd. Vidare införs ett lagstöd för att hålla kvar även den som ska kroppsvisiteras. Ett sådant kvarhållande får som längst vara i sex Tidsfristerna räknas från det att beslutet om kropps- visitation eller kroppsbesiktning fattats (se prop. 1993/94:24 s. 81). Av regleringen i tredje stycket framgår uttryckligen dels att den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas är skyldig att följa med till den plats där åtgärden ska genomföras, dels att en polisman har befogenhet att ta med den som motsätter sig att följa med till en sådan plats. Bestämmelserna om medföljande och medtagande gäller inte i avvaktan på beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, utan endast när sådana beslut har fattats. Åklagaren ska beakta omständigheter och ta till vara bevis som talar till den tilltalades förmån och som kommer fram efter att åtal har väckts. Paragrafen är ny. Genom den lagfästs åklagarens skyldighet att vara objektiv även sedan åtal väckts och han eller hon blivit part i målet med uppgift att styrka åtalet. Utredningen har behandlat motiven till bestämmelsen i avsnitt 5.5 och 5.6. Sedan förundersökningen avslutats ligger en av tyngdpunkterna i det objektivitetskrav som vilar på åklagaren i övervägandena om åtal ska väckas eller inte. När åklagaren på objektiva grunder bestämt sig för att väcka åtal med inriktning på ett visst händelseförlopp, får det anses ligga i sakens natur att den bevisning som åklagaren åberopar är inriktad på att styrka åtalet. Det ankommer i första hand på den tilltalade och dennes försvarare att åberopa bevisning som talar till förmån för den tilltalade. Med hänsyn till objektivitetskravet kan det dock i vissa fall finnas anledning för åklagaren att överväga att åberopa även vittnen som i och för sig inte behövs för att styrka åtalet. Detta torde främst bli aktuellt när det finns ett vittne som kan tänkas komplettera bilden av det inträffade på ett objektivt sätt på grund av att han eller hon framstår som oberoende i förhållande till de inblandade personerna. Även när det gäller sådana vittnen kan det dock finnas godtagbara eller rentav starka skäl för åklagaren att välja att avstå från att åberopa vittnet. Så kan t.ex. vara fallet om åklagaren är övertygad om att vittnet ljugit under förundersökningen. I den situationen vore det ur åklagarens synvinkel att uppmana till mened om han eller hon åberopade vittnet. Sedan åtal väckts ligger tyngdpunkten i objektivitetskravet i att åklagaren under den fortsatta brottmålsprocessen måste vara observant på om det kommer fram något nytt som kan tala till den tilltalades förmån och, om så sker, utreda det vidare. Åklagarens objektivitetsplikt påverkas inte av att domstolen engageras i processen i och med att åtal väcks. Inte heller medför den omständigheten att den tilltalade har försvarare att det objektivitetskrav som vilar på åklagaren minskar. Den omständig- heten att försvarare finns kan dock i praktiken innebära att åklagaren får hjälp med att uppfylla objektivitetskravet och kan rikta in sig på att styrka åtalet. Av objektivitetskravet följer att åklagaren vid sin sakfram- ställning under huvudförhandlingen bör sträva efter att ge en allsidig bild av händelseförloppet. När åklagaren förhör parter och vittnen bör det ske utan hänsyn till att svaret kan bli till förmån för den tilltalade och om försvararen missar att ställa en fråga, som kan leda till att något som är till fördel för den tilltalade kommer fram, bör åklagaren ställa frågan. Åklagaren bör i sin plädering göra en objektiv värdering av bevisningen. Objektivitetskravet innefattar en skyldighet för åklagaren att överväga att lägga ned åtalet om det under brottmålsprocessen kommer fram nya omständigheter som ändrar bevisläget så att han eller hon kan förvänta sig en fällande dom. Det förhållandet att det föreligger en lagakraftvunnen dom innebär inte heller att objektivitetsprincipen upphör att gälla för åklagaren. Objektivitetsprincipen gäller också när åklagaren ska ta ställning till om en förundersökning bör återupptas med anledning av att en fråga om resning aktualiseras (se JO 2000/01 s. 69 och JO 2007/08 s. 87). 18.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Är någon misstänkt för att ha begått ett brott får, om det finns särskilda skäl, 1. beslag, husrannsakan och kroppsvisitation företas mot den 2. fotografi och fingeravtryck tas av den unge enligt bestämmelserna i 27 och 28 kap. . Det som i 27 kap. 7 och 8 §§ sägs om åtal och om verkan av att åtal inte väcks ska i stället avse bevistalan och talan om förverkande samt verkan av att sådan talan inte väcks. Vid kroppsvisitation enligt första stycket ska 28 kap. 13 a § gälla. Den unge som ska kroppsvisiteras får dock längst hållas kvar för ändamålet i . Ett nytt tredje stycke införs i paragrafen. Utredningen har behandlat motiven till bestämmelsen i avsnitt 16.5.5. Bestämmelsen innebär att den uttryckliga reglering om rörelseinskränkningar vid kroppsvisitation som utredningen har föreslagit ska införas i 28 kap. 13 a § RB också ska gälla vid kroppsvisitation av barn som misstänks för brott. Det handlar om befogenhet för en polisman att dels hålla kvar en person i avvaktan på att ett myndighetsbeslut om kroppsvisitation inhämtas, dels ta med den som ska kroppsvisiteras till den plats där åtgärden ska genomföras, men även om rätt att kvarhålla en person för att genomföra en beslutad kroppsvisitation. Den tid som den unge som ska kroppsvisiteras får kvarhållas har dock begränsats (enligt 28 kap. 13 a § RB får ett kvarhållande längst vara i ). Vid kroppsbesiktning enligt 36 a § ska 28 kap. 12 § andra stycket, 13 § första och andra styckena samt 13 a § första och tredje styckena gälla. Vid kroppsbesiktning enligt 36 b § ska 28 kap. 3 a och 9 §§, 12 § andra stycket andra meningen, 13 § andra stycket samt 13 a § första och tredje styckena gälla i tillämpliga delar. Motiven till paragrafen finns i avsnitt 16.5.5. Genom tilläggen i första och andra styckena görs de föreslagna bestämmelserna i 28 kap. 13 a § RB om befogenhet för en polisman att dels hålla kvar en person i avvaktan på att ett myndighetsbeslut om kroppsbesiktning inhämtas, dels ta med en person för att genomföra en beslutad kroppsbesiktning, tillämpliga vid kropps- besiktning som företas mot barn med stöd av lagen. 18.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder Denna lag gäller ersättning från staten för skador som orsakas av frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder samt av tekniska undersökningar som vidtas i brottsutredande syfte. Med anledning av de nya bestämmelserna i 8 a § har i paragrafen lagts till att lagen även omfattar ersättning för skador som uppkommer till följd av tekniska undersökningar som vidtas i brottsutredande syfte. Den som orsakas sakskada med anledning av att egendom genomgår teknisk undersökning i brottsutredande syfte har rätt till ersättning. Den skadelidande har inte rätt till ersättning om han eller hon själv uppsåtligen har föranlett den tekniska undersökningen. Ersättning kan vägras eller sättas ned, om den skadelidandes eget beteende har föranlett den tekniska undersökningen. Ersättning får dock inte vägras eller sättas ned enbart på den grunden att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Den som gjort sig skyldig till brott som föranlett den tekniska undersökningen har rätt till ersättning endast om det finns särskilda skäl. Paragrafen är ny. Motiven till bestämmelsen finns i avsnitt 14.3. Första stycket reglerar möjligheten att under vissa omständig- heter kunna få ersättning för egendom som skadats i samband med teknisk undersökning. Ersättning utgår endast för sakskada. Begreppet sakskada har samma betydelse som i bl.a. skadestånds- lagen (1972:207). En förutsättning för ersättning är att skadan uppkommit i samband med en teknisk undersökning som genomförts i brottsutredande syfte. Avsikten är att bestämmelsen ska omfatta alla former av undersökningar och analyser av teknisk natur. Tekniska undersökningar av olika slag kan förekomma såväl direkt på brottsplatsen som i laboratoriemiljö vid t.ex. SKL. Bestämmelsen är tillämplig oavsett i vilket skede skadan inträffat så länge undersökningen skett i syfte att utreda brott. Det innebär att även en skadebringande teknisk undersökning som vidtagits utanför en förundersökning, t.ex. vid en s.k. primärutredning, kan ge rätt till ersättning. Bortsett från en naturlig koppling till den tekniska under- sökningen saknar det i ersättningsfrågan betydelse hur sakskadan uppkommit. I vissa fall förstörs eller skadas det undersökta föremålet avsiktligt och i andra fall sker det oavsiktligt. Det är alltså tillräckligt att en skada kan konstateras för att ersättning ska kunna utgå. Avsikten är att det i första hand ska bli aktuellt att utge ersättning när det är ett brottsoffer – eller andra personer som inte är misstänkta för brott – som lidit skada till följd av en teknisk undersökning. Ett exempel på en situation där ersättning normalt sett bör utgå är när en målsägandes kläder klippts sönder för att analyseras inom ramen för en sexualbrottsutredning. Ett annat exempel är att en målsägandes mobiltelefon eller dator av något skäl kommer till skada i samband med att föremålet genomsöks. Ytterligare ett exempel kan vara att ett preparat som är tillåtet att inneha förbrukas vid en kemisk analys. Egendom som skadats vid teknisk undersökning, men som senare förverkas, ersätts däremot inte. I andra stycket anges att en skadelidande som själv uppsåtligen har föranlett att det genomförts en teknisk undersökning inte har rätt till ersättning. Regeln kan bli tillämplig t.ex. om någon felaktigt anger sig själv för brott. En motsvarande bestämmelse avseende frihetsinskränkning finns i 6 § första stycket frihetsberövande- lagen.