sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Om det blir vanligare att inspelade polisförhör spelas upp i domstol när den hörde ändrar sina tidigare uppgifter eller vägrar uttala sig, är en möjlig utveckling att fullständiga utskrifter kommer att blir mer frekventa i utredningar där det på förhand kan misstänkas att uppspelning av polisförhöret kommer att bli aktuellt. Enligt utredningens uppfattning kommer det dock inte att handla om någon stor ökning av mängden fullständiga utskrifter. Kostnaden för en fullständig utskrift av en timmes förhör beräknas uppgå till ca (åtta timmars arbete). En möjlig följd av utredningens förslag är att det blir vanligare att upptagningar från polisförhör spelas upp i domstol. Domstolarnas förhandlingstider kan förväntas bli något längre i de fall upptagningar av polisförhör spelas upp i domstol. Sammanfattningsvis väntas alltså utredningens förslag angående inspelning av förhör leda till ökade kostnader, främst för investeringar i nödvändig teknisk utrustning m.m., men i viss utsträckning även för lagring av en ökad mängd inspelningar. Utredningens förslag om en vidgad möjlighet att omhänderta bevisföremål förutsätter att det finns ett ändamålsenligt ärende- hanteringssystem för dokumentation och registrering av spår. finns ett särskilt system, TekPro, som används för spårregistrering vid polismyndigheternas tekniska rotlar. Med en utökad spårhantering kan detta system dock behöva utvecklas och förbättras, vilket bör ge upphov till vissa kostnader. En annan effekt av utredningens förslag är att det kan behövas större fysiska utrymmen för lagring av bevismaterial. Anledningen till detta är att omhändertagna föremål – till skillnad från beslagtagna föremål – ska kunna sparas så länge det behövs, oberoende av om för- undersökningen lagts ned eller en lagakraftvunnen dom meddelats. Förslaget om rätt till ersättning för skador som uppkommit i samband med teknisk undersökning kommer att innebära en viss kostnadsökning för i första hand , även om det är svårt att göra en bedömning av antalet ersättningsärenden. De flesta ersättningsfall bör dock vara av tämligen enkel natur och därmed inte kräva någon nämnvärd förstärkning i personal- hänseende hos de centrala förvaltningsmyndigheterna. Vidare bedöms ersättningsbeloppen generellt sett bli låga. I övrigt bedöms utredningens förslag inte få några konsekvenser av det slag som anges i kommittéförordningen. 18.1Förslaget till lag om ändring i Vid förundersökningen ska omständigheter och bevis som talar såväl mot den misstänkte som till hans eller hennes förmån beaktas och tas till vara. Undersökningen bör genomföras så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller besvär. Förundersökningen ska bedrivas så skyndsamt det går med hänsyn till omständigheterna. Om det inte längre finns anledning att fullfölja förundersökningen, ska den läggas ned. Även brottsutredande verksamhet före förundersökningen ska bedrivas allsidigt och förutsättningslöst. Ändringarna i såväl första som andra stycket är enbart språkliga. Ett nytt tredje stycke införs i paragrafen. Utredningen har behandlat motiven till bestämmelsen i avsnitt 5.3 och 5.6. Att objektivitetsprincipen gäller vid brottsutredning som äger rum inom ramen för en förundersökning är reglerat i inledningen till paragrafens första stycke. Genom den nya bestämmelsen lagfästs att objektivitetsprincipen även gäller vid brottsutredande verksamhet som sker innan en förundersökning har inletts. Med brottsutredande verksamhet avses här inte enbart verksamhet som går ut på att utreda konkreta brottsmisstankar utan även verksamhet som syftar till att upptäcka brott, som t.ex. allmän brottsspaning. I skedena före förundersökningen handlar objektivitetskravet i stor utsträckning om den mentala inställningen hos utredaren; denne måste lägga sig vinn om att inte bara se och ta till vara sådant som talar för en viss hypotes utan också om att vara öppen för och undersöka andra hypoteser samt ta till vara sådant som stödjer dessa. Detta innebär dock inte att utredningsarbetet inte får avgränsas. Det är naturligt att utredningen bedrivs utifrån en plan eller hypotes och att tips eller tidigare erfarenheter får stor betydelse vid t.ex. bestämmande av mot vem eller vilka platser en spaningsinsats ska riktas. Men vid genomförandet av åtgärden måste de som deltar vara uppmärksamma på och ta till vara inte bara sådant som bekräftar den ursprungliga hypotesen, utan även sådant som talar för alternativa hypoteser. Som exempel kan nämnas att polisen genomför en spanings- insats mot en viss trappuppgång med anledning av ett tips om att det pågår narkotikahandel på den aktuella adressen. Om en av de boende är känd för att ha hanterat narkotika, är det givet att han eller hon framstår som särskilt intressant. Vid genomförandet av spaningsinsatsen får dock inte all uppmärksam- het koncentreras på denne, utan även sådant som talar för att det kan vara någon annan person som uppehåller sig på adressen som hanterar narkotikan måste observeras och utredas vidare. En polisman får tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikations- utrustning från den som ska höras, om det kan antas att utredningen annars försvåras. Om det är nödvändigt för att söka efter egendom som anges i första stycket, får en polisman kroppsvisitera den som skäligen kan misstänkas för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse. Annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får kroppsvisiteras, om det finns synnerlig anledning att anta att utredningen annars kommer att försvåras. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller även om förunder- sökning inte har inletts. Omhändertagen egendom ska återlämnas så snart det inte längre finns skäl för omhändertagandet och senast . Protokoll ska föras över omhändertagandet och kroppsvisitationen. Paragrafen är ny. Motiven till bestämmelsen har behandlats av utredningen i avsnitt 15.4.4–15.4.7. I första stycket lagfästs en möjlighet för en polisman att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikationsutrustning för att en utredning inte ska försvåras. Ett exempel på en situation när det kan bli aktuellt för polisen att använda sig av befogenheten är i samband med hämtning av en misstänkt till förhör. Genom att omhänderta den misstänktes mobiltelefon kan polismannen hindra honom eller henne från olämplig kommunikation med någon annan inblandad person innan förhöret har hållits. Kravet för att ett tillfälligt omhändertagande av egendom ska få ske är lågt ställt; det ska kunna antas att utredningen kommer att försvåras om omhändertagandet inte görs. Redan själva ingripandesituationen kan ibland vara sådan att kravet är uppfyllt. Exempelvis torde det, när två misstänkta på grund av kollusionsfara ska hämtas till förhör, regelmässigt kunna antas att utredningen kommer att försvåras om inte deras mobiltelefoner och annan egendom som kan användas för olämpliga kontakter omhändertas. I andra fall kan kravet vara uppfyllt genom att det finns någon omständighet som talar för att den som ska hämtas kan ha ett intresse av att före förhöret kontakta någon annan för att anpassa sin berättelse efter dennes eller för att påverka andra inblandade. Tillfälliga omhändertaganden av egendom kan enligt bestäm- melsen endast göras från den som ska höras. I denna krets ingår, utöver misstänkta, vittnen och målsägande, även annan som ska höras för att han eller hon antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (se 23 kap. 6 § [RB] om vem som får förhöras). Den egendom som kan bli föremål för ett tillfälligt omhänder- tagande är begränsad till elektronisk kommunikationsutrustning. Begreppet omfattar all slags egendom som kan användas för att kommunicera elektroniskt, exempelvis mobiltelefoner och handdatorer, men även fasta telefoner och stationära datorer. Andra stycket innehåller bestämmelser om befogenhet för en polisman att kroppsvisitera den som ska höras för att söka efter egendom som får omhändertas. För att i detta syfte få kroppsvisitera den som skäligen kan misstänkas för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse, krävs att åtgärden är nödvändig. Kroppsvisitation får alltså inte användas regelmässigt vid omhändertagande av egendom, utan endast om egendomen inte överlämnas frivilligt. Med brott för vilket är föreskrivet fängelse avses att fängelse ska finnas i straffskalan. Kravet för att få kroppsvisitera annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet är högre ställt. I dessa fall krävs, utöver att utredningen avser ett brott för vilket är föreskrivet fängelse, att det finns synnerlig anledning att anta att utredningen kommer att försvåras om inte det görs en kroppsvisitation i syfte att söka efter egendom som får omhändertas. Ett exempel på en situation när det strängare kravet för att få göra en kroppsvisitation kan vara uppfyllt är vid hämtning till förhör av en målsägande eller ett vittne som på grund av en nära relation till den misstänkte eller någon annan inblandad eller av något annat skäl kan ha ett intresse av att försvåra utredningen. Närmare reglering av förfarandet vid en kroppsvisitation (jfr 28 kap. 13 § andra–tredje styckena RB) har inte bedömts nödvändig, eftersom kroppsvisitation med stöd av bestämmelsen huvudsakligen torde bli aktuellt i hastigt uppkomna situationer i samband med verkställighet av ett hämtningsbeslut, och då det ytterst sällan kan bli fråga om att företa någon mer ingående kroppsvisitation. Bestämmelsens tredje stycke innebär att befogenheten för en polisman att tillfälligt omhänderta elektronisk kommunikations- utrustning och att kroppsvisitera för att söka efter egendom som får omhändertas inte är begränsad till förundersökningsstadiet. Befogenheten gäller även när polisen med stöd av 23 kap. 3 § tredje stycket RB genomför vissa utredningsåtgärder innan en förundersökning har inletts. Så snart omhändertagandet inte behövs för att syftet med åtgärden ska uppnås, ska egendomen återlämnas. Ett omhänder- tagande får dock aldrig bestå längre än . Detta framgår av bestämmelsens fjärde stycke. Eftersom befogenheten för polisen att omhänderta mobil- telefoner m.m. syftar till att möjliggöra genomförande av förhör utan att förhörspersonen först talar med någon annan inblandad och t.ex. samordnar sin berättelse med dennes, upphör normalt skälen för omhändertagandet när förhöret är genomfört. Bestämmelserna om skyldighet att stanna kvar för förhör i 23 kap. 9 § RB har därför betydelse för hur länge ett omhändertagande kan komma att bestå. Enligt bestämmelsen är en person som inte är anhållen eller häktad inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än , men den som kan misstänkas för brottet är i vissa fall skyldig att stanna . När ett förhör avslutas för att förhörspersonen kan hållas kvar med stöd av nämnda regler, ska också den omhändertagna egendomen återlämnas. Detta innebär att det endast är omhändertaganden som riktas mot misstänkta som kan komma att bestå i . Om förhöret avslutas innan tiden för kvarhållandet gått ut, ska självklart också egendomen återlämnas. Egendomen ska återlämnas till den från vilken den togs, om inte denne uttryckligen begär något annat. I femte stycket föreskrivs att protokoll ska föras över omhändertagandet och kroppsvisitationen. Vid förundersökningen ska protokoll föras över vad därvid förekommit av betydelse för utredningen. Sedan en utsaga av en misstänkt eller någon annan har upptecknats ska utsagan läsas upp eller tillfälle på annat sätt ges den som har hörts att granska uppteckningen. Han eller hon ska också tillfrågas om han eller hon har något att invända mot innehållet. Uppteckning och granskning ska ske innan förhöret avslutas eller, om förhöret är särskilt omfattande eller behandlar komplicerade sakförhållanden, därefter. En invändning som inte medför någon ändring ska antecknas. Efter granskningen får uppteckningen inte ändras. Har utsagan först efter granskningen antecknats i protokollet, ska uppteckningen biläggas handlingarna. Vad som sägs i andra stycket gäller inte förhör som dokumenteras genom en ljud- eller bildupptagning och skrivs ut i sin helhet. I mindre mål får i stället för protokoll föras kortfattade anteckningar över det väsentliga, som förekommit vid förundersökningen. Så snart åtal beslutats, har den misstänkte eller dennes försvarare rätt att på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Har offentlig försvarare förordnats för den misstänkte, ska en avskrift utan särskild begäran lämnas eller sändas till försvararen. Tredje stycket i paragrafen är nytt. Utredningen har behandlat motiven till bestämmelsen i avsnitt 9.2.7. Genom bestämmelsen undantas ljud- eller bildinspelade förhör som skrivs ut i sin helhet från det i andra stycket föreskrivna kravet på att den hörde ska ges tillfälle att granska uppteckningen av en utsaga. Bestämmelsen innebär vidare att det inte finns något krav på att sådana fullständiga utskrifter ska göras innan förhöret avslutas. De kan således alltid göras efter denna tidpunkt. Förhör får dokumenteras genom en ljud- eller bildupptagning. Ett förhör ska, om det inte finns hinder mot det, dokumenteras genom en ljud- eller bildupptagning, om det finns en påtaglig risk för att den hörde ändrar eller återtar sina uppgifter under senare förhör eller om det annars finns skäl för det med hänsyn till brottets svårhet, utsagans betydelse eller den hördes personliga förhållanden. Paragrafen, som är ny, reglerar dokumentation av förunder- sökningsförhör genom ljudupptagning eller ljud- och bild- upptagning. Regleringen avser dialogförhör (direktinspelningar av förhör i deras helhet där den hördes röst framgår) men däremot inte referatförhör (inspelning av förhörsledarens sammanfattning av vad som har framkommit under förhöret). Utredningen har behandlat motiven till bestämmelsen i avsnitt 9.2.5 och 9.2.6. I paragrafens första stycke ges ett författningsstöd för möjligheten att dokumentera förundersökningsförhör genom ljudupptagning eller ljud- och bildupptagning. Andra stycket innehåller en uppräkning av de omständigheter som främst ska beaktas vid bedömningen av om det finns skäl att göra en inspelning av ett förundersökningsförhör. Regleringen innebär att det inför varje förhör ska göras en bedömning av om det finns skäl att dokumentera förhöret genom en inspelning. En av de angivna omständigheterna kan i sig vara tillräcklig för att det ska finnas skäl att göra en inspelning, men vanligare torde vara att flera av omständigheterna föreligger och motiverar en inspelning. Uppräkningen är inte avsedd att vara uttömmande, utan även andra omständigheter än de som anges i bestämmelsen kan utgöra skäl för att dokumentera ett förhör genom en inspelning. Exempel på sådana omständigheter ges i avsnitt 9.2.6. Att det finns en påtaglig risk för att den hörde ändrar eller återtar sina uppgifter under senare förhör är en omständighet som kan motivera inspelning, eftersom det då kan förväntas bli särskilt aktuellt för åklagaren att under huvudförhandlingen åberopa vad som uppgetts under förundersökningsförhöret. Inspelningar av förundersökningsförhör bör bli särskilt frekventa i utredningar avseende sådana brottstyper där det är vanligt att förhörspersonen på grund av en hotsituation eller sin nära relation till någon annan inblandad inte står fast vid de uppgifter som lämnats under förundersökningsförhöret. Som exempel kan nämnas utredningar rörande utpressning, grovt narkotikabrott och grov kvinnofrids- kränkning. Brottets svårhet är en annan omständighet som ska beaktas vid bedömningen av om det föreligger skäl för inspelning. Ju allvarligare brott, desto större anledning att dokumentera förhöret genom inspelning. Som exempel på utredningar där brottets svårhet normalt inte motiverar att inspelning görs kan nämnas misshandel som inte är grov, stöld, trafiknykterhetsbrott och bedrägeri. En annan omständighet som ska beaktas är utsagans betydelse. Inspelning av förundersökningsförhör bör framför allt komma i fråga när det gäller förhörspersoner vars utsagor kan förväntas vara av väsentlig betydelse för utredningen, dvs. i första hand den misstänkte och målsäganden. Även vittnesförhör är ibland så betydelsefulla att en inspelning är motiverad. Utsagans betydelse är en omständighet som inte ensam torde kunna utgöra särskilda skäl för en inspelning, utan det förutsätts att det också finns någon annan omständighet som talar för en inspelning, t.ex. brottets svårhet. Även den hördes personliga förhållanden hör till de omständig- heter som räknas upp i bestämmelsen. Vad som avses är framför allt låg ålder hos förhörspersonen. görs i stor utsträckning inspelningar av förundersökningsförhör med mindre barn, i regel med både ljud och bild, i avsikt att upptagningen ska spelas upp vid huvudförhandlingen i stället för att barnet hörs där. Också andra personliga förhållanden kan dock tänkas motivera en inspelning, såsom hög ålder eller sviktande hälsa hos förhörs- personen. I dessa fall kan det finnas risk för att förhörspersonen inte kommer att klara att närvara vid en förhandling. I paragrafen uppställs inte något krav på samtycke från förhörspersonen för att en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning ska få genomföras. Om förhörspersonen besväras så mycket av inspelningen att han eller hon får betydande svårigheter att tala fritt eller rentav inte förmår yttra sig alls, är det omständigheter som får vägas in i bedömningen av om det finns skäl att dokumentera förhöret genom inspelning. Detta torde egentligen bara bli aktuellt i samband med bildinspelningar. Även om ett förhör dokumenteras genom en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning ska bestämmelserna om redovisning av förhör i 23 kap. 21 § andra stycket RB och i 22 § förundersökningskungörelsen (1947:948) tillämpas på förhöret. Detta innebär att om ett inspelat förhör är av betydelse för utredningen ska det skrivas ut i sin helhet eller i sammanfattning, beroende på vad som framstår som lämpligt. Den hörde ska också få tillfälle att granska utskrifter av utsagor som endast återgetts i relevanta delar eller i sammanfattning. När det gäller fullständiga utskrifter av inspelade förhör har utredningen föreslagit att 23 kap. 21 § RB ska kompletteras med en bestämmelse som undantar dessa från kravet på granskning (se ovan). Ljud- eller bildupptagningar av förhör ska arkiveras och gallras i enlighet med arkivlagens bestämmelser. Ljudupptagningar av förhör som har skrivits ut i sin helhet får gallras efter att förundersökningen har lagts ned eller avslutats. Om åtal väckts får gallring dock ske först efter att målet har avgjorts slutligt. Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om bevarande av ljudupptagningar och ljud- och bildupptagningar av förunder- sökningsförhör. Motiven till bestämmelsen har behandlats av utredningen i avsnitt 9.3.2. Bestämmelsen i första stycket innebär att samtliga ljudupptagningar och ljud- och bildupptagningar ska betraktas som självständiga handlingar och arkiveras när ärendet som de hänför sig till är slutbehandlat hos myndigheten. Det ska alltså inte längre göras någon bedömning av om vissa inspelningar kan anses som sådana minnesanteckningar som inte tillför något i sak och som därför får rensas vid arkiveringen. Andra stycket innehåller en gallringsregel som medger att ljudupptagningar av förhör som skrivits ut i sin helhet gallras efter viss . I de angivna fallen anses det tillräckligt att det efter gallringstidpunkten finns kvar dokumentation från förhören i form av fullständiga utskrifter av utsagorna. Huvudregeln är att ljudupptagningar som skrivits ut i sin helhet får gallras dels när en förundersökning har lagts ned, dels när en förundersökning har avslutats. En förundersökning är avslutad när beslut fattats i åtalsfrågan (se Fitger, , del 2, 23:20). Om åtal väckts senareläggs dock gallringstidpunkten till efter att målet har avgjorts slutligt. Detta för att säkerställa att ljudupptagningarna finns i behåll vid huvudförhandlingen, om förhörspersonen t.ex. vägrar yttra sig och det därför blir aktuellt att åberopa vad som sagts under förundersökningen. Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott får tas i beslag. Detsamma gäller föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . Föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott ska i stället för att tas i beslag omhändertas, om föremålet saknar eller har endast ringa värde och ingen kan antas göra anspråk på det. Bestämmelser om beslag gäller inte vid ett sådant omhändertagande. Vad som sägs i detta kapitel om föremål gäller också om skriftlig handling, i den mån inte annat är föreskrivet. Tvångsmedel enligt detta kapitel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Föremål som tas i beslag får kopieras. I paragrafen införs ett nytt andra stycke. Motiven har närmare behandlats i avsnitt 13.3.3. Det förekommer att bevismaterial som kan antas ha betydelse i en brottsutredning på ett informellt sätt omhändertas utan tillämpning av beslagsreglerna. Omhändertagandet avser ofta värdelösa föremål som upphittas i anslutning till en brottsplats. Förfarandet är oreglerat, men har ansetts vara godtagbart. Den föreslagna bestämmelsen utgör delvis en kodifiering av detta förfarande och innebär att bevisföremål ska tas om hand i stället för att tas i beslag om föremålet saknar eller har endast ringa värde och ingen kan antas göra anspråk på det. Avsikten med regleringen är också att utrymmet för att omhänderta bevismaterial i stället för att ta det i beslag ska vidgas jämfört med hur förfarandet tillämpas . Exempel på föremål som typiskt sett bör kunna komma i fråga för ett omhändertagande är cigarettfimpar, tomma flaskor, plastpåsar och näsdukar och andra liknande föremål som kan antas vara av betydelse i utredningen. Även förstörda klädesplagg bör kunna omhändertas med stöd av bestämmelsen. Topsar, tejpbitar och andra hjälpinstrument som används för att säkra besudlingar på bevisföremål ska alltid hanteras utanför beslagsinstitutet. De föremål som nämnts saknar i princip ekonomiskt värde. Avsikten är dock att även föremål med ett ringa värde ska kunna omhändertas. Exempel på detta kan vara enkla klädesplagg som inte är förstörda vid anträffandet. Om föremålet bedöms ha ett värde som överstiger några bör emellertid av rättssäkerhetsskäl alltid ett beslag göras. Synsättet innebär en utvidgning av vad som anses kunna hanteras utan tillämpning av beslagsreglerna. Ytterligare en förutsättning för ett omhändertagande är dock att det kan antas att ingen gör anspråk på föremålet. När det gäller t.ex. cigarettfimpar och tomflaskor bör utgångspunkten vara att det saknas anspråkstagare. Föremål med ett visst värde som inte är uppenbart övergivna torde däremot ägaren i många fall vara intresserad av att återfå. Detta begränsar regelns praktiska tillämpningsområde något när det gäller sådana föremål. Det bör dock tilläggas att ett omhändertagande kan omvandlas till ett beslag – och vice versa – om förutsättningarna ändras under utredningens gång. Att så kan ske får anses följa av den nuvarande lagstiftningen om beslag. Bestämmelsen är avsedd att gälla endast rena bevisföremål. Om föremålet även kan antas vara förverkat på grund av brott eller vara avhänt någon genom brott måste ett formellt beslag alltid göras. När ett föremål omhändertagits gäller inte reglerna i 27 kap. RB eller andra bestämmelser om beslag. Detta innebär bl.a. att ett omhändertagande inte behöver upphävas enligt bestämmelserna i 8 §. Avsikten är att omhändertagna föremål ska kunna bevaras även efter att en förundersökning lagts ned eller en dom vunnit laga kraft. Frågan om bevarande behandlas i avsnitt 13.3.3.