sou · GYB393 · 2011-01-01 00:00:00 — Efter sammanbrottet för det fasta växelkurssystemet försökte att fortsätta den fasta växelkurspolitiken. Kronan bands först till d-marken och sedan till en handelsvägd korg av valutor. Tanken var att den fasta växelkursen även fortsättningsvis skulle disciplinera lönebildningen. Detta fungerade dock inte så som det var tänkt. Lönerna steg oftast snabbare än i konkurrentländerna, vilket ledde till återkommande devalveringar 1976, 1977, 1981 och 1982. Slutligen gav man upp den fasta växelkurspolitiken 1992. Man kan peka på flera skäl till att den i teorin fasta växelkurs- politiken inte längre hade samma disciplinerande effekt på löne- bildningen. Varierande utländsk inflation gjorde det svårt att bedöma vilka löneökningar som var förenliga med bibehållen kon- kurrenskraft. Ett skäl till kostnadskrisen var att parterna överskattade den utländska inflationen och som följd av detta ingick ett löneavtal med alltför höga löneökningar 1975-76. En annan faktor var att målet om balans i bytesbalansen blev mindre viktigt. Ökade oljepriser gjorde balans i bytesbalansen ouppnåelig och en mer utvecklad internationell kapitalmarknad gjorde det möjligt att finansiera underskott . Ekonomer kritiserade också bytesbalansmålet med utgångspunkt i modern ekonomisk teori. Underskott i bytesbalansen innebär att landet lånar av omvärlden och det kan vara rationellt för ett land att göra det liksom det kan vara rationellt för en individ eller ett företag att låna, eller låna ut, . Bytesbalansen fungerade inte längre som disciplinerande riktmärke för politiken. Lönebildningen på aggregerad nivå Bilaga 5 till LU2011 I stället blev finanspolitiken alltför expansiv för att vara förenlig med fast växelkurs. Mycket ambitiösa sysselsättningsmål och brist på budgetdisciplin ledde till perioder av överhettning, med löne- ökningar och inflation som var högre än i omvärlden. När lönerna steg, konkurrenskraften urholkades, och bytesbalansen visade underskott så ledde det inte till finanspolitisk åtstramning. Snarare kom finanspolitiken att bli ackommoderande då en expanderade offentlig sektor bidrog till att hålla sysselsättningen uppe. En sådan process kunde pågå men den slutade obönhörligt med valutakris och devalvering.28 En annan förändring var att koordineringen av lönebildningen bröts upp . slöt ett separat avtal med 1983 och resten av 80-talet skedde förhandlingarna i högre grad på branschnivå. Detta bör ha bidragit till högre löne- ökningar och, i förlängningen, högre jämviktsarbetslöshet. Krisen innebar ett kraftigt fall i efterfrågan. Fastighetspriser och bostadsbyggande rasade, konsumenterna ökade sitt sparande, konkurrenskraften var urholkad och hade vi en internationell konjunkturnedgång. Deprecieringen av valutan innebar att exportindustrin fick mycket god konkurrenskraft och den återhämtade sig snabbt. Men inhemsk efter- frågan var fortsatt svag . Graden av koordinering av löneförhandlingarna varierade under dessa år. Det så kallade 1991-1992 innebar en återgång till stark koordinering och en snabb nedväxling av löne- ökningstakten. skedde löneförhandlingarna på branschnivå med liten grad av koordinering. Resultatet blev löneökningar på trots att arbetslösheten stigit till en, i historiskt perspektiv, extremt hög nivå.29 28Calmfors (1982) och (1991) framhäver att en ackomoderande politik leder till högre löner. 29Se och (1997) och (2003) för en översikter över hur för- handlingssystemet utvecklades . Bilaga 5 till LU2011 Lönebildningen på aggregerad nivå Flytande växelkurs, inflationsmål och industriavtal har flytande växelkurs och inflationsmål för penningpolitiken. har huvudansvaret för konjunktur- politiken och finanspolitiken har främst inriktats på att upprätt- hålla budgetdisciplin, förutom under finanskrisen då regeringen fört en aktivt kontracyklisk politik. 1997 innebar en återgång till en hög grad av koordinering med den konkurrens- utsatta industrin som löneledare. Koordineringen är dock mindre formell än den var när LO och SAF lade fast ramarna för avtalen på . Vi har inte längre centrala förhandlingar som bestämmer ramarna för en stor del av arbetsmarknaden. I stället har industrins avtal fungerat som norm eller märke för de avtal som följt efter.30 har tillkommit och så kallade opartiska ordförande har spelat en stor roll som medlare (1998:141, ). och Industrins Ekonomiska Råd producerar analysunderlag för löneförhand- lingarna. Hur har detta system fungerat? Har koordineringen med industrin som löneledare inneburit ett ansvarstagande som lett till lägre jämviktsarbetslöshet? För att bedöma detta måste vi återigen beakta både löneökningstakten och sysselsättningsutvecklingen. Har löneökningarna varit inflationsdrivande? Har löneökningarna varit förenliga med en återgång till full sysselsättning? Dessa frågor behandlas i de två följande avsnitten. Figur 7 visar ökningstakten för timlöner inom näringslivet. Den genomsnittliga löneökningstakten 1993-2009 var . Produktivitetsökningen inom näringslivet var . Detta borde vid vinstmarginal och real avkastning på kapitalet leda till en inflation på (4,0–2,4). Den faktiska inflationen var i genomsnitt enligt KPIXEE, som exkluderar effekter av energipriser och räntor. Enligt KPI var inflationen , klart under inflationsmålet på . I denna mening har löne- ökningstakten varit väl förenlig med inflationsmålet. 30 Ett system där en sektor eller fackförening är löneledande kallas internationellt för pattern bargaining. Lönebildningen på aggregerad nivå Bilaga 5 till LU2011 Figur 7 Löneökningstakt inom näringslivet Not: Timlöner inom näringslivet enligt NR, dagkorrigerade, ökning i procent . Att det finns ett starkt samband mellan löneökningar och inflation framgår av Figur 8. Om man tar ökningstakten för timlöner inom näringslivet föregående år och drar bort den genomsnittliga pro- duktivitetsökningstakten 1993-2009 (2,4) så får man en tämligen god prognos för inflationen exklusive energipriser och räntor (KPIXEE). Man kan fråga sig varför jag dragit bort den genomsnittliga pro- duktivitetsstegringstakten snarare än den produktivitetsstegrings- takt som uppmättes det aktuella året. Skälet är att de kortsiktiga variationer i produktivitet som vi uppmäter till stor del reflekterar variationer i kapacitetsutnyttjandet. När efterfrågan faller så minskas inte arbetsstyrkan i samma takt, vilket gör att den registrerade produktiviteten minskar. Ett exempel på detta är att förädlingsvärdet inom näringslivet föll 2009 som antalet arbetade timmar minskade . Den registrerade produktiviteten föll därför , men det var troligen inte frågan om en teknologisk tillbakagång. Företagen behöll arbetskraften i hopp om att efterfrågan skulle öka Bilaga 5 till LU2011 Lönebildningen på aggregerad nivå Omvänt var den uppmätta produktivitetsökningen i närings- livet under konjunkturuppgången 2004. Dessa varia- tioner i utnyttjandet av arbetskraften påverkar inte utrymmet för löneökningar eller prissättningen på samma sätt som den under- liggande, teknologiskt betingade, produktivitetstrenden. Figur 8 Löneökningar och inflation Not: Figuren visar procentuella timlöneökningar i näringslivet föregående år minus 2,4 (streckad) samt underliggande inflation exklusive effekter av ränta och energipriser (KPIXEE, heldragen). Källa: SCB. Dock finns det en del variationer i inflationen som inte kan förklaras av lönehöjningarna och den normala produktivitets- tillväxten. Inflationen var hög i förhållande till löneökningarna 1983-1984, 1993-1995 och låg 1997-1999. Man kan misstänka att dessa avvikelser har att göra med importerad inflation då konsumentprisindex innehåller en betydande del importerade varor. Kronan deprecierade kraftigt , 1982, 1992, och 1993, medan den apprecierade 1997. Figur 9 bekräftar detta. Det finns ett starkt samband mellan den inflation som inte kan förklaras av lönehöjningarna och förändringar i kronans handelsvägda växel- kurs. Dock verkar växelkursens genomslag på inflationen ha minskat . förklaras inflationsnivån mycket väl av löneökningstakten minus den genomsnittliga produktivitets- ökningstakten i näringslivet. Lönebildningen på aggregerad nivå Bilaga 5 till LU2011 Figur 9 Förändring i TWC-index och inflation som inte förklaras av löneökningar Not: Figuren visar procentuell förändring i TWC-index föregående år (streckad) samt inflation som inte kan förklaras av lönehöjningar (heldragen). En ökning i TWC innebär en depreciering. Källor: SCB och . Figur 10 Inflation enligt konsumentprisindex -0,5 Källa: SCB. Bilaga 5 till LU2011 Lönebildningen på aggregerad nivå Slutsatsen av detta är att löneökningstakten på varit mycket väl förenlig med inflationsmålet. Lönehöjningarna har inte givit upphov till någon större inflations- press i svensk ekonomi. Snarare kan man säga att den observerade löneökningstakten gav utrymme för en mer expansiv penningpolitik än den som faktiskt fördes. missade tillfället att föra en mer expansiv penningpolitik. Inflationen låg under målet tio av 1994- 2009, i vissa fall långt under målet (Figur 10). Detta beror sannolikt på prognosmissar. kan ha underskattat produktivitets- utvecklingen och överskattat kostnadstrycket med några tiondelar. Det är inte alls förvånande att ibland missar målet, eller medvetet avviker ifrån det, med någon procentenhet, men att inflationen ligger en halv procent under målet i genomsnitt får anses som en ganska stor prognosmiss. En alltför stram penningpolitik har pressat upp reallönen och fördröjt återhämtningen i produktion och sysselsättning. Ändå står det klart att ekonomi i många avseenden utvecklats väl . Inflationen har varit låg och stabil, statens finanser har förbättrats kraftigt och tillväxten har varit hög och stabil jämfört med . I ett europeiskt perspektiv framstår utvecklingen som mycket positiv. 3.3Långsam återhämtning av sysselsättningen Men en bedömning av hur lönebildningen fungerat kan inte bara utgå ifrån inflationsmålet och produktivitetstillväxten. Vi bör också se hur sysselsättningen har utvecklats. För att belysa syssel- sättningen ser vi dels på arbetslösheten, dels på antalet personer utanför arbetskraften. De som är utanför arbetskraften är pension- erade, förtidspensionerade, studerande, etc. (se Figur 11). Denna grupp är viktig därför att det skett stora förändringar i arbets- kraftsdeltagandet. Många lämnade arbetskraften under krisen . Förtidspensionering av arbetsmarknadsskäl har inneburit att en del som annars skulle varit arbetslösa hamnat utanför arbets- kraften. Vi studerar därför andelen av befolkningen som är arbetslösa, ej i arbetskraften, samt summan, de icke sysselsatta. Lönebildningen på aggregerad nivå Bilaga 5 till LU2011 Figur 11 Befolkningen, , fördelad efter arbetskraftstillhörighet , kvartal 4, 1 000-tal Källa: SCB. Figur 12 visar att andelen ej sysselsatta män i åldern ökade från . Både andelen arbetslösa och andelen utanför arbetskraften ökade kraftigt under krisen, men medan arbetslösheten sjönk tillbaka under slutet av 90- talet så förblev andelen utanför arbetskraften kvar vid . sjönk både arbets- lösheten och andelen utanför arbetskraften. Dock var andelen icke sysselsatta 2007 fortfarande av befolkningen. Endast hälften av den nedgång i sysselsättningsgraden som inträffade under 1990-talskrisen hade återhämtats 2007. Därefter kom finans- krisen. Bilaga 5 till LU2011 Lönebildningen på aggregerad nivå Figur 12 Arbetslösa, ej i arbetskraften och ej sysselsatta i procent av befolkningen, män Not: Figuren visar andelen ej sysselsatta (tjock linje), ej i arbetskraften (medeltjock linje) och arbetslösa (tunn linje) i procent av befolkningsgruppen. börjar nya serier på grund av ändrade definitioner. Källa: SCB. Förändringar i sysselsättningsgraden har delvis att göra med för- längda studietider och ändringar i faktisk pensionsålder. För att rensa bort sådana förändringar kan vi se på utvecklingen för män . Denna grupp har högre sysselsättning men vi ser en likartad bild i Figur 13. Andelen icke sysselsatta tredubblades, från kring . var andelen fortfarande . För kvinnor 35-44 ser vi i Figur 14 en trendmässig uppgång i arbetskraftsdeltagandet under 1970 och 1980-talen. hade andelen icke sysselsatta kvinnor i denna åldersgrupp sjunkit till . Andelen icke sysselsatta steg till under nittio- talskrisen och den har stannat kvar på därefter. Om vi betraktar lönebildningen mot bakgrund av syssel- sättningsläget får vi en annan bild än om vi endast jämför löne- ökningarna med inflationsmålet. Löneökningar på ger vid en produktivitetstillväxt kring en inflation som ligger Lönebildningen på aggregerad nivå Bilaga 5 till LU2011 nära inflationsmålet.31 Men löneökningar på ger inte mycket utrymme för expansion av sysselsättningen. Löneökningar på denna nivå måste därför betraktas som höga med hänsyn till det historiskt sett mycket svaga sysselsättningsläget . Med lägre löneökningar hade kunnat föra en mer expansiv penningpolitik och det skulle ha lett till en snabbare ökning i sysselsättningen. Figur 13 Arbetslösa, ej i arbetskraften och ej sysselsatta i procent av befolkningen, män Not: Figuren visar andelen ej sysselsatta (tjock linje), ej i arbetskraften (medeltjock linje) och arbetslösa (tunn linje) i procent av befolkningsgruppen män . börjar nya serier med ändrade definitioner. Källa: SCB. 31 Att inflationen blev något lägre än beror troligen på att produktivitetstillväxten var något högre än förväntat. Bilaga 5 till LU2011 Lönebildningen på aggregerad nivå Figur 14 Arbetslösa, ej i arbetskraften och ej sysselsatta i procent av befolkningen, kvinnor Not: Figuren visar andelen ej sysselsatta (tjock linje), ej i arbetskraften (medeltjock linje) och arbetslösa (tunn linje) i procent av befolkningsgruppen män . börjar nya serier med ändrade definitioner. Källa: SCB. Perioden från industriavtalets tillkomst fram till finanskrisen var en period med låg inflation och stigande sysselsättningsgrad. Ut- vecklingen gick åt rätt håll, men 2007 hade vi fortfarande en bra bit kvar till den sysselsättningsnivå som gällde . På lång sikt är löneandelen i ekonomin . Med 2 procents inflationsmål och 2 procents normal produktivitetsökningstakt blir den långsiktiga löneökningstakten . Men i en situation med låg sysselsättning krävs att lönerna ökar mindre för att sysselsättningen skall öka. En löne- ökningstakt på är rimlig och förenlig med inflationsmålet om ambitionen är att bevara de jobb som finns, men den ger endast begränsat utrymme för expansiv penningpolitik som höjer syssel- sättningen. Om vi betraktar löneökningstakten mot bakgrund av syssel- sättningsläget måste en löneökningstakt på betraktas som en hög. Sysselsättningen har sedan 1990-talskrisen varit Lönebildningen på aggregerad nivå Bilaga 5 till LU2011 extremt låg i ett historiskt perspektiv, men detta tycks inte ha påverkat löneutvecklingen i någon större utsträckning. Man kan invända att om sysselsättningen ligger under jämvikts- nivån så borde kunna föra en expansiv penningpolitik även om inflationen ligger nära målet. I praktiken råder dock mycket stor osäkerhet om var jämviktsnivån för sysselsättningen ligger och data för löneökningar och inflation spelar en avgörande roll för bedömningen av huruvida sysselsättningen ligger över eller under jämviktsnivån. Om inflationen förväntas hamna nära målet så tas det som en indikation på att sysselsättningen ligger på jämviktsnivån. Då ser inga möjligheter att föra en mer expansiv penningpolitik. Löneökningarna bestämmer inflationen som i sin tur styr uppfattning om det är möjligt att föra en mer expansiv penningpolitik. Sambandet mellan löneökningar, inflation, realränta och efterfrågan på arbetskraft analyseras i nästa kapitel. 4Normer och spelregler för en fungerande lönebildning En fråga är då vilken löneökningstakt som är önskvärd om man ser till sysselsättning och reallöneutveckling, samt hur löneförhand- lingarna bör organiseras för att man skall nå en lämplig löne- ökningstakt. 4.1Nominella och reala löner Ett resonemang går ut på att lönehöjningarna å ena sidan måste vara förenliga med samhällsekonomisk balans men å andra sidan måste de också ge reallöneförbättringarna för löntagarna. Om vi räknar med att håller sitt inflationsmål på så krävs löneökningar utöver detta för att vi ska få en real löne- förbättring. Därutöver blir det en fråga om att väga reallöne- förbättringar mot effekterna på sysselsättningen. Även om det finns en sådan avvägning så är sambandet mellan nominell och real löneökning inte så starkt om vi ser på en generell löneökning. Till stor del använder vi våra inkomster till att köpa varor och tjänster som vi själva producerat. Högre löneökningar slår till stor del igenom i högre inflation och ökade kostnader för offentliga tjänster. Men sysselsättningen påverkas negativt av högre nominella löner och även de som har jobb är med och betalar för arbetslösheten, via skatter och medlemsavgifter till a-kassan. För att förstå vad som är en lämplig löneökningstakt behöver vi förstå sambandet mellan löneökningstakt och sysselsättningsutveckling. Normer och spelregler för en fungerande lönebildning Bilaga 5 till LU2011 Ett vanligt resonemang om löner och sysselsättning utgår ifrån konkurrenskraften. Om lönerna stiger så försämras den kon- kurrensutsatta industrins konkurrensförmåga, vilket i slutändan drabbar oss alla. Konkurrenskraften skulle vara en lämplig utgångs- punkt vid fast växelkurs men den ger ingen tydlig vägledning vid flytande kurs. Växelkursen kan ändras en hel del . Om kronan sjunker i värde och vi utgår ifrån den växelkurs som råder så kommer vi till slutsatsen att utrymmet för löneökningar har ökat . Om sedan kronan stiger så har det löneutrymmet försvunnit igen. Att resonera om konkurrenskraft utifrån en given växelkurs är därför ingen hållbar utgångspunkt. En variant på konkurrenskraftsresonemanget är den så kallade europanormen. Vi skall ha nominella löneökningar i takt med konkurrentländerna. Men vad är argumentet för denna norm? Ett argument tycks vara att om vi har ungefär samma produktivitets- utveckling som konkurrenterna så kan en sådan norm leda till att den nominella växelkursen blir relativt stabil. Med samma nominella löneökningar och samma produktivitetstillväxt så är växelkurs förenlig med oförändrad konkurrenskraft. Eftersom växelkursvariationer skapar osäkerhet för företagen kan detta resonemang verka övertygande. Det finns dock flera problem när det gäller tillämpningen av en sådan norm. För det första är det inte alltid önskvärt med en stabil växelkurs. Förändringar av växelkursen kan behövas om det sker stora chocker i eller i omvärlden. Om inhemsk efterfrågan ökar kraftigt kan en appreciering av valutan behövas för att bromsa inflationen och om efterfrågan faller kraftigt så kan en depreciering rädda många företag. För det andra kan man fråga sig mot vem skall vi ha stabil nominell växelkurs? Det är svårt att se vad det skulle vara för egenvärde i att ha en stabil nominell växelkurs mot den ena eller andra ländergruppen när växelkurserna mellan olika länder ändras så mycket och handeln med länder utanför euro- området ökar snabbt. En stabil kurs mot euron innebär inte en stabil kurs mot pundet, norska kronan, dollarn eller rubeln. Skall vi jämföra oss med eurozonen, EU, eller något konkurrensvägt index som TWC eller KIX? Bilaga 5 till LU2011 Normer och spelregler för en fungerande lönebildning För det tredje så kan löneökningar i takt med konkurrenterna lätt komma i konflikt med vårt eget inflationsmål. Om jämför oss med länder med samma produktivitetsökningstakt och samma inflationsmål som vi så kan vi hamna rätt, förutsatt att sysselsättningen ligger på önskad nivå från början. Men det kan bli fel om vi väljer att utgå ifrån löneökningarna i länder som har annan produktivitetsutveckling eller annat inflationsmål än vi har. Då blir löneökningar i takt med konkurrenterna inte långsiktigt förenlig med den penningpolitiska regim vi har och detta kommer, förr eller senare, att leda till att urholkas. Det finns länder inom EU som har mycket högre pro- duktivitetstillväxt än . Det är knappast relevant att ta löne- ökningarna i dessa länder som utgångspunkt. Om vi jämför oss med kan vi anta att vi har ungefär samma produktivitets- tillväxt, men har vi samma inflationsmål? Ja, Europeiska Central- banken har (numera) ungefär samma inflationsmål som Riks- banken, men det innebär inte nödvändigtvis att inflationen i blir . –2005 ledde den gemensamma penningpolitiken till att nästan hamnade i deflation. Den penningpolitiska regimen i innebar de facto en inflation klart lägre än . Om vi i en sådan situation utgår ifrån löneökningstakten i så kommer vi till resultatet att vi också skall ha deflation. Detta är varken önskvärt eller förenligt med vårt eget inflationsmål. Det fjärde och viktigaste problemet med löneökningar i takt med konkurrenterna är att den inte tar hänsyn till syssel- sättningsläget i utgångsläget. Om arbetslösheten ligger långt över den långsiktiga jämviktsnivån så behövs en period med låga löne- ökningar för att vi skall komma tillbaka till jämvikt. När europanormen kom till var ambitionen hos många före- trädare för arbetsmarknaden att vi snart skulle införa euron. I det perspektivet kunde den kanske motiveras, men är ett införande av euron inte aktuellt på ett tag. Då är det svårt att se några hållbara argument för en sådan norm. Europanormen är en onödig omväg som kan leda oss på villovägar. Resonemanget om vad som är en lämplig löneökningstakt bör inte föras som om vi hade infört euron. I stället bör vi utgå ifrån den institutionella ram som faktiskt råder: flytande växelkurs och inflationsmål. Normer och spelregler för en fungerande lönebildning Bilaga 5 till LU2011 4.3Löner och sysselsättning vid flytande växelkurs och inflationsmål Vid fast växelkurs följer penningpolitiken en enkel regel: växel- kursen hålls på en viss nivå. Högre löneökningar leder till för- sämrad konkurrenskraft och minskad export. Att analysera hur löneökningarna påverkar sysselsättningen vid flytande växelkurs är mer komplicerat. Hur ska vi beskriva penningpolitiken när vi har flytande växelkurs och inflationsmål? Ett enkelt sätt att beskriva vad en riksbank gör är den så kallade Taylor-regeln. (1993) visade att en enkel ekvation ganska väl beskrev hur den amerikanska satte räntan . Liknande ekvationer har skattats för en rad andra länder. i = r + p + Fp (p - p ) + F y y Ekvationen förklarar den ränta i som sätts av . Först har vi konstanten r som är en normal real ränta och till detta lägger vi den faktiska inflationen p . Sedan har vi två termer som visar hur reagerar på det som händer i ekonomin. Koefficienten Fp visar hur reagerar när inflationen avviker ifrån inflationsmålet p och koefficienten F y visar hur reagerar på produktionsgapet, y , dvs. produktionens procentuella avvikelse från den uppskattade jämviktsnivån för produktionen. satte den normala realräntan och inflations- målet till och reaktionskoefficienterna Fp och Fy till 0,5. Om vi gör det får vi följande ekvation för räntan: i = 2 + p + 0,5(p - 2) + 0,5y = 2 + p + 0,5p -1+ 0,5y = 1+1,5p + 0,5y Vi ser här en viktig princip. Om inflationen ökar med en procent så höjer räntan med mer än en procent. Tanken bakom denna regel är att om inflationen ligger över målet så måste få ner inflationen. För att minska inflationen måste man minska efterfrågan i ekonomin och för att minska efterfrågan krävs att man höjer realräntan.32 För att realräntan skall stiga krävs att den nominella räntan höjs mer än inflationen. 32 Konsumtion och investeringar styrs enligt ekonomisk teori av den reala räntan. Realräntan är räntan minus inflationen och visar vilken den reala avkastningen är. Om räntan på ett konto är och inflationen så innebär det att den som sparar pengar kan Bilaga 5 till LU2011 Normer och spelregler för en fungerande lönebildning