sou · GZB37 · 2011-02-09 00:00:00 — I de författ- ningar som uppdraget därutöver berör förekommer en rad andra I lagar som rör tvångsvård används vanligen begrep- pen förflytta, hämta och föra/återföra. Även i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt (TPL) används begreppet hämta. Utlännings- lagen (2005:716) talar i fråga om handräckning om förflytta, men när det gäller överlämnande av avvisnings- och utvisningsärenden om att verkställa avvisning eller utvisning. I författningar rörande internatio- nellt straffrättsligt samarbete förekommer en varierande terminologi, såsom överföra och verkställa överlämnande eller utlämnande. I fråga om transitering används vanligen ordet transportera. Utredningen finner det mest ändamålsenligt att, i likhet med direk- tiven, främst använda begreppet transport. En sådan terminologi är också lämplig, eftersom den del av Kriminalvården som utför en stor del av transporterna benämns just Kriminalvårdens transporttjänst. Även om det är tämligen klart vad som i allmänt språkbruk avses med transport uppkommer i samband med rättslig reglering av de utförande myndigheternas ansvar och befogenheter frågor kring hur begreppet ska avgränsas och rum. Att begreppet omfattar själva färden är självklart. Även att gå till fots till och från ett fordon eller en lokal bör i regel omfattas. När inget annat sägs använder utred- ningen detta begrepp också när det gäller beledsagande som endast sker till fots, exempelvis från en polisarrest till en näraliggande dom- stolsbyggnad. Andra än helt kortvariga pauser i samband med en transport, exempelvis lunchpauser och övernattningar, bör i regel ses just som uppehåll i transporten och inte som en del av denna. Transporter kan i princip förekomma vid alla typer av frihets- berövanden, även om det ligger i sakens natur att de är vanligare vid långvariga frihetsberövanden. Vid kortvariga frihetsberövanden, t.ex. gripande eller omhändertagande, är den inledande transporten i sam- band med att frihetsberövandet verkställts ofta den enda transport som sker. Vid långvariga frihetsberövanden uppkommer däremot även behov av efterföljande transporter, exempelvis från den lokal där personen placerats. Flertalet transporter av frihetsberövade personer kan hänföras till någon av följande kategorier. Inledande transporter i samband med att frihetsberövandet verk- ställs, exempelvis i samband med gripande, omhändertagande, återförande efter att den frihetsberövade personen avvikit, för- passning i samband med verkställighet av frihetsberövande på- följd samt hämtning till förrättning. Efterföljande transporter i samband med omplacering mellan lokaler eller institutioner, exempelvis av ordnings- eller säker- hetsskäl, på grund av platsbrist etc. Efterföljande transporter hänförliga till den frihetsberövade per- sonens behov av kontakter med omvärlden på grund av person- liga förhållanden, exempelvis resor i samband med sjuk- eller tandvård, besök hos närstående som är allvarligt sjuk, närvaro vid närståendes begravning eller en viktig angelägenhet som rör den frihetsberövades barn. Efterföljande transporter på grund av inställelse till förrättning, exempelvis domstolsförhandling eller rättspsykiatrisk undersök- ning. Verkställighet av avvisnings- eller utvisningsbeslut. Transporter i samband med internationellt straffrättsligt sam- arbete, m.m. Påpekas kan att transporter inom landet i samband med utrikes- transporter i verkställighetsärenden, exempelvis transport till en flygplats, enligt den terminologi som exempelvis Kriminalvårdens transporttjänst använder, vanligen hänförs till utrikestransporter. Ut- redningen använder sig om inget annat sägs av samma terminologi. Begreppet handräckning kan i vid mening åsyfta bl.a. Kronofogde- myndighetens åtgärder enligt lagen (1990:746) om betalningsföre- läggande och handräckning.13 Det kan också åsyfta hjälp eller biträde som en myndighet lämnar en annan myndighet. Flera myndigheter kan komma i fråga för att utföra handräckning. 13 En beskrivning av handräckningsinstitutet finns bl.a. i den handbok som Polismyndig- heten i har skrivit i ämnet, 2009. ningsbestämmelser rör emellertid Polisen. Redogörelsen nedan be- gränsar sig till just polishandräckning. Av 6 § förvaltningslagen (1986:223) följer en allmän skyldighet för myndigheter att lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. anses emellertid författningsstöd krä- vas för att Polisen ska ha en skyldighet eller ens rätt att vid sidan om sina huvuduppgifter lämna andra myndigheter biträde som för- utsätter att Polisens särskilda befogenheter tas i anspråk.14 Enligt 2 § femte punkten polislagen hör till Polisens uppgifter att fullgöra den verksamhet som ankommer på Polisen enligt särskilda bestämmelser. Denna del av polisens verksamhet syftar bl.a. till att lämna myndigheter och allmänhet särskild service. En viktig del av denna s.k. serviceverksamhet är polisens skyldighet enligt olika för- fattningar att bistå myndigheter med handräckning. delade in handräckningarna i två kategorier:15 Handräckning för verkställande av annan myndighets beslut. Handräckning avseende biträde åt annan myndighet för att den ska kunna fullgöra sina åligganden. Formellt sett skulle även Polisens verkställighet av beslut om anhål- lande, häktning eller användande av tvångsmedel i brottmål kunna betraktas som handräckning. I det straffprocessuella förfarandet är domstolen, åklagaren och Polisen emellertid så sammankopplade att Polisens åtgärder inte kan jämställas med sådana ingripanden som företas på begäran av en helt fristående myndighet. Verkställighet av domstols eller åklagares beslut enligt bestämmelser om rättegången i brottmål anses därför inte utgöra handräckning. Detta gäller också hämtning till förhandling i brottmål.16 hänförde till polishandräckning även polis- myndigheternas uppgift att verkställa beslut om utvisning.17 I sam- band med att huvudansvaret för verkställighet av beslut om avvis- ning och utvisning fördes över till , uttalade regeringen att behovet av tillgång till polisiär kompetens skulle tillgodoses genom att gavs möjlighet att överlämna ärenden till polismyndighet för att genomföra en verkställighet.18 148 § polislagen (1984:387) samt m.fl., Polislagen. En kommentar, s. 40. 15SOU 2002:70 s. 139, jfr SOU 1993:60 s. 238. 16SOU 1993:60 s. 41 och 238. 17SOU 1993:60 s. 240. 1997/98:173 s. 30 ff. Regeringen avfärdade däremot möjligheten att behovet av polisiär kompetens skulle tillgodoses genom att , med bi- behållet verkställighetsansvar, i stället skulle få möjlighet att begära biträde av polismyndighet (handräckning). Med hänsyn till att an- svaret för verkställighet av beslut om utvisning och utlämning, liksom beslut om avvisning, följer direkt av lag och att det inte finns någon myndighet som med bibehållet verkställighetsansvar begär åtgärden, bör sådana verkställighetsåtgärder numera inte hänföras till begrep- pet handräckning.19 Nära besläktade med polishandräckning är även sådana åtgärder som företas i syfte att verkställa ett polismyndighetsbeslut. Sådana beslut avser vanligen tillfälligt omhändertagande av personer eller egendom. Bakgrunden till Polisens skyldighet att på begäran av annan myn- dighet bistå med handräckning är Polisens befogenhet att använda våld i vissa situationer. En handräckningsbegäran ska ske först sedan den begärande myndigheten konstaterat att uppgiften inte kunnat lösas utan biträde av Polisen. De närmare förutsättningarna för hand- räckning behandlas i avsnitt 17.2. Det finns en mängd författningar med bestämmelser om hand- räckning. Redan den omständigheten att reglerna är spridda i många författningar är ett problem. Bestämmelserna är dessutom inte alltid utformade så att det tydligt framgår om Polisen är skyldig att vidta åtgärder med anledning av begäran och vilka åtgärder Polisen i så fall har befogenhet att vidta. Det beror i sin tur på att handräcknings- bestämmelserna ofta är mycket allmänt hållna, men också på att de omfattar en mängd ganska udda uppdrag som inte passar in i polis- lagens system. 2.4.2Frihetsberövanden och andra inskränkningar i rörelsefriheten I många författningar finns bestämmelser om att polismyndigheten ska hämta personer som inte självmant inställer sig till ett samman- träde inför rätten eller annan förrättning.20 har 1912 kap. 14 § tredje och fjärde styckena utlänningslagen och 13 § första stycket lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll (verkställs av Säkerhetspolisen). 209 kap. 10 § , 38 kap. 12 § , 6 § första stycket lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling, 6 kap. 9 § första stycket konkurslagen (1987:672), 5 § lagen om särskild ut- länningskontroll, 17 § lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll, 6 § första stycket TPL, 39 § tredje stycket lagen (1988:870) om vård av missbrukare i också till uppgift att förpassa den som ska föras till avtjäna straff eller till särskilt ungdomshem för att verkställa sluten ungdomsvård.21 Dessutom ska polismyndigheten verkställa beslut om omhändertagande för vård och i övrigt biträda då någon ska föras till vårdinrättning eller annan myndighet för undersökning.22 ska även lämna den hjälp som behövs för att verk- ställa beslut om att utlänning ska tas i förvar eller för att förflytta en utlänning som hålls i förvar.23 En annan uppgift är att lämna handräckning om någon ska avvisas från ett färdmedel med stöd av 5 § andra stycket lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektivtrafik. Ytterligare bestämmelser om handräckning finns i 21 kap. 3 och 10 §§ samt i 18 § lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn. Till begreppet handräckning kan även hänföras Polisens biträde vid verkställande av utlämnings-, överlämnande- och överförande- beslut enligt vissa författningar rörande internationellt straffrättsligt samarbete, m.m.24 I flertalet handräckningsbestämmelser anges att polismyndigheten ska eller får förpassa en person eller på annat sätt lämna handräck- ning, vilket kan tyckas vara en föreskrift riktad till Polisen. I vissa andra författningar föreskrivs i stället antingen att en person får hämtas genom polismyndighetens försorg eller att en myndighet får begära hjälp av polismyndigheten att hämta vederbörande. Dessa bestämmelser kan inte anses riktade till Polisen utan till den myn- vissa fall (LVM), 35 § andra stycket lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), 37 § tredje stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk vård (LPT), 8 kap. 6 § andra stycket smittskyddslagen (2004:168), 9 kap. 9 § utlänningslagen och 5 kap. 19 § förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårdspåföljder. 21 10 § andra stycket lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. och 9 § andra stycket lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU). 222 a § lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap, 45 § LVM, 43 § LVU, 47 § andra stycket LPT, 27 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV), 13 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning, 3 § andra stycket och 7 § tredje stycket lagen (1991:2041) om personundersökning i brottmål, m.m. och 12 § smittskydds- lagen. 2310 kap. 19 § utlänningslagen. 248 § andra stycket lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., 6 kap. 5 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder, 22 § första stycket förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, 9 b § förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott, 12 § tredje stycket förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt 13 § och 14 § tredje stycket förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder. dighet som får begära handräckning. I några författningar sägs ingen- ting om vem som ska lämna handräckning. 2.4.3Tillträde till visst område eller utrymme En annan form av handräckning är att polismyndigheten bistår en myndighet som enligt särskild författning har rätt att få tillträde till en lokal för att inspektera viss verksamhet, kontrollera föremål, ta prover eller ta hand om viss egendom.25 Som regel anges i dessa författningar att det åligger polismyndigheten att lämna 25 13 § lagen (1970:299) om skydd mot flyghavre, 29 § andra stycket delgivningslagen (1970:428), 4 kap. 38 § 4 stycket fastighetsbildningslagen (1970:988), 72 § andra stycket väglagen (1971:948), 9 § växtskyddslagen (1972:318), 4 § andra stycket lagen (1975:74) med bemyndigande att meddela vissa föreskrifter för trädgårdsnäringen, 21 § oljekrislagen (1975:197), 4 § tredje stycket utsädeslagen (1976:298), 7 kap. 5 § andra stycket arbetsmiljölagen (1977:1160), 47 § tredje stycket, 48 § tredje stycket och 56 § förfogandelagen (1978:262), 15 § tredje stycket och 35 § andra stycket ransoneringslagen (1978:268), 6 kap. 7 a § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, 8 § andra stycket lagen (1981:981) om anordnande av visst automat- spel, 21 § andra stycket arbetstidslagen (1982:673), 17 § tredje stycket lagen (1984:3) om kärn- teknisk verksamhet, 34 § lagen (1984:1049) om beredskapslagring av olja och kol, 10 § vites- lagen (1985:206), 28 § lagen (1985:635) om försörjningsberedskap på naturgasområdet, 16 kap. 7 § tredje stycket (1987:10), 31 § andra stycket och 33 § tredje stycket strålskyddslagen (1988:220), 27 a § djurskyddslagen (1988:534), 9 § tredje stycket lagen (1990:712) om undersökning av olyckor, 14 § lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram, 21 § andra stycket lagen (1990:1157) om säkerhet vid tunnelbana och spårväg, 11 § tredje stycket lagen (1992:860) om kontroll av narkotika, 5 § andra stycket lagen (1992:1684) om EG-gödselmedel, 26 e och 27 a §§ lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS), 34 § fjärde stycket fiskelagen (1993:787), 18 kap. 19 § och 22 kap. 10 § sjölagen (1994:1009), 8 kap. 7 § alkohollagen (1994:1738), 12 kap. 5 § fjärde stycket ellagen (1997:857), 28 § lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning, 2 kap. 3 § andra stycket lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter, 28 kap. 8 § (1998:808), 14 § epizootilagen (1999:657), 11 § zoonoslagen (1999:658), 14 § lagen (1999:779) om handel med ädelmetall- arbeten, 6 kap. 20 § tullagen (2000:1281), 16 kap. 4 a § socialtjänstlagen (2001:453), 5 kap. 18 § fartygssäkerhetslagen (2003:364), 3 kap. 5 § andra stycket, 9 § tredje stycket, 10 § andra stycket, 4 kap. 7 § tredje stycket, 5 kap. 3 § och 6 kap. 3 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, 12 § smittskyddslagen, 26 § tredje stycket produktsäkerhetslagen (2004:451), 8 kap. 3 § andra stycket järnvägslagen (2004:519), 23 § lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransport- arbete, 6 § andra stycket lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget, 13 § tredje stycket lagen (2006:263) om transport av farligt gods, 14 § lagen (2006:496) om blodsäkerhet, 27 § livsmedelslagen (2006:804), 27 § lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter, 19 § lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m., 19 § lagen (2008:286) om kvalitets- och säkerhetsnormer vid hantering av mänskliga vävnader och celler, 9 kap. 5 § patientdatalagen (2008:355), 24 § lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järn- vägstrafik, 8 § lagen (2008:1049) om förbud mot utsläppande på marknaden av päls av katt och hund m.m., 5 kap. 6 § lagen (2009:302) om verksamhet inom djurens hälso- och sjuk- vård, 17 § lagen (2009:1424) om kontroll av skyddade beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel, 7 kap. 22 § patientsäkerhetslagen (2010:659), 24 § tredje stycket lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor och 3 kap. 3 § utsökningsförordningen (1981:981). En del av författningarna säger dock inte något om polismyndighetens skyldighet att biträda, utan föreskriver endast att en myndighet får begära biträde av polismyndigheten. Författningarna innehåller mycket varierande bestämmelser om vad det är Polisen ska göra. I några föreskrivs uttryckligen att den myndighet som har att utöva tillsyn bara har rätt att få tillträde till ett utrymme eller område, vilket därmed också begränsar Polisens befogenhet i samband med en handräckning. Det finns också för- fattningar som ger den myndighet som begär handräckning ganska opreciserade befogenheter. I många fall föreskrivs att en tillsyns- myndighet, förutom att få tillträde till ett område eller utrymme, också har rätt att göra undersökningar och ta prover samt att få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. I andra fall sägs att tillträdesrätten får utövas för att utföra provning eller kontroll. Dessa författningar beskriver sällan Polisens uppgift. I de flesta fall föreskrivs bara att Polisen ska lämna det biträde som behövs för tillsynen. Vad det innebär framgår inte. I lagen om utförande av eld- ningsanläggningar för fast bränsle och lagen om anordnande av visst automatspel begränsas emellertid polishandräckningen till rätten att få tillträde. I epizootilagen finns inga begränsningar alls, utan polismyndigheten åläggs att lämna den handräckning som behövs för att lagen ska efterlevas. Ytterligare en kategori författningar inne- håller ännu mer opreciserade handräckningsbestämmelser. I dessa sägs det att Polisen ska lämna den handräckning som behövs för kontroll av att lagen efterlevs, utan att det anges hur kontrollen ska utföras och vad det är den myndighet som begär handräckningen får begära hjälp med. Det finns ytterligare ett antal författningar som innehåller olika reg- ler om handräckning, bl.a. 12 § andra stycket lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, 13 § lagen om skydd mot flyghavre, 72 § fjärde stycket väglagen, 9 § växtskyddslagen, 14 § epizootilagen, 11 § zoo- noslagen och 28 § lagen (2006:1570) om skydd mot internationella hot mot människors hälsa. I dessa författningar föreskrivs att en myndighet får besluta att låta verkställa en åtgärd på någon annans bekostnad. Handräckningsbestämmelserna är något olika utformade. I lagen om kontinentalsockeln sägs det att tillsynsmyndigheten genom polismyndighetens försorg får låta vidta rättelse. författningar föreskrivs att polismyndigheten ska lämna handräck- ning för att åtgärder eller beslut enligt lagen ska kunna verkställas. Vilka åtgärder Polisen ska vidta framgår inte av någon av författning- arna. I 21 § oljekrislagen föreskrivs att polismyndighet får lämna det biträde som behövs om någon vägrar eller försummar att i enlighet med lagen tillhandahålla råolja eller produkter. Enligt 10 § lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg och 6 kap. 9 § fartygs- säkerhetslagen ska polismyndigheten vidta de åtgärder som behövs för att hindra överträdelse av förbud för fartyg att avgå. Polismyn- digheten ska också enligt 13 § andra stycket sjöförklaringskungörel- sen (1967:294) vidta de åtgärder som behövs för att hindra ett far- tyg att avgå innan sjöförklaring hållits. Enligt 31 och 34 §§ djurskyddslagen får vidare bl.a. under särskilda omständigheter besluta att ett djur ska tas om hand och sedan överlåtas eller avlivas genom polismyndighetens försorg. Det har av uppgifter från och polismyndigheter- na framgått att antalet handräckningsåtgärder inte varierar i någon större utsträckning . Enligt genom- förde polismyndigheterna drygt 20 000 handräck- ningar.26 Den handräckning som oftast förekommer är sådan som avser frihetsberövanden eller andra inskränkningar i rörelsefriheten. Ungefär hälften av handräckningarna avser handräckning enligt LPT. i är den polismyndighet som hanterar flest handräckningsärenden. uppgick polismyn- dighetens ärenden till 5 080 stycken, varav 3 avsåg allmän handräck- ning, 1 344 förpassning, 832 förrättning, 1 855 sjukvård, 34 utlän- ningslagen och 1 012 LVU.27 26Rikspolisstyrelsens skrivelse RA-000-5257/08. 27 i , rapport , bilaga 3. 3Grundläggande kartläggning av transportverksamheten Utredningens uppdrag innefattar olika frågor rörande transporter av frihetsberövade personer. Det är därför centralt att kartlägga vilka transporter som ska beröras samt hur dessa sker . Kartlägg- ningen är utgångspunkt för utredningens vidare överväganden och förslag. Det finns ingen lag eller annan nationell reglering som generellt pekar ut vilken myndighet som i varje fall ska svara för transporten av en frihetsberövad person. Den ordning som har vuxit fram är i stället resultatet av myndighetsstrukturen i kombination med bl.a. geografiska aspekter. Vilken myndighet som i praktiken transporterar en frihetsberövad person avgörs av en rad praktiska omständigheter, däribland följande faktorer. Vilken myndighet som har verkställt frihetsberövandet. I vilken lokal den frihetsberövade vistas. Behov av s.k. polisiär kompetens. Särskilda behov hos personen som ska transporteras. Andra faktorer, exempelvis vilken myndighet som har beslutat om frihetsberövandet eller vilken form av frihetsberövande det är fråga om, kan ha viss – men underordnad – betydelse för ansvarsfördel- ningen. I vissa fall sammanfaller beslutande och verkställande myn- dighet och denna kan dessutom svara för den lokal som den frihets- berövade personen ska föras till, exempelvis när polis beslutar om och verkställer ett gripande för att sedan föra den gripne till polis- arrest. Andra myndigheter, exempelvis , kan i vissa fall besluta om och verkställa ett frihetsberövande men saknar för- varslokaler. Det finns också myndigheter, såsom domstolar, som Grundläggande kartläggning av transportverksamheten kan besluta om frihetsberövande men som varken verkställer detta eller förfogar över egentliga förvarslokaler. Vissa transporter kan tyckas avse frihetsberövade personer men gör inte det, exempelvis när personal från transporterar personer som ska tas in på behandlingshem. Ett annat sådant exem- pel är när Kriminalvårdens transporttjänst transporterar personer som inte är förvarstagna eller på annat sätt frihetsberövade i sam- band med verkställighet av avvisnings- eller utvisningsbeslut. Nedan följer en grundläggande kartläggning av transporter av frihetsberövade personer. Kartläggningen inleds med en genomgång av de olika faktorer som listats ovan (avsnitt 3.2). Därefter följer en beskrivning av den nuvarande ordningen kring transportverksam- heten indelad utifrån olika myndigheter (avsnitt 3.3). En beskrivning av vilka typer av frihetsberövanden olika myn- digheter hanterar finns i kapitel 4 och 5. 3.2Faktorer som styr fördelningen av transportverksamheten Bortsett från fall då den person som ska frihetsberövas redan befinner sig i den lokal där han eller hon ska vara frihetsberövad, exempelvis vid frivillig inställelse för att avtjäna fängelsestraff, s.k. självverk- ställighet, inleds ett frihetsberövande med en inledande transport till denna lokal. Befogenheten att verkställa frihetsberövanden hänger samman med befogenheten att använda våld och annat tvång. Medan tjänstemän vid , , och landsting endast kan verkställa frihetsberövanden av personer som redan befinner sig i den lokal där han eller hon ska vara place- rad, har personal vid vissa andra myndigheter även rätt att verkställa frihetsberövanden av personer som befinner sig på andra platser ute i samhället. Som en följd av att det är Polisen som verkställer det stora flerta- let frihetsberövanden, däribland gripanden och omhändertaganden, är det också Polisen som står för de flesta inledande transporterna i samband med frihetsberövanden. Grundläggande kartläggning av transportverksamheten Möjligheter att verkställa frihetsberövanden tillkommer i vissa situationer även tjänstemän vid och Kustbevakningen.1 Även dessa myndigheter genomför inledande transporter av frihets- berövade personer.