sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — därför att räddningsplikten skulle utökas till att omfatta inte bara livshotande situationer utan också fall då en persons hälsa är i allvarlig fara. Syftet med utökningen angavs vara att betona medborgarnas allmänna ansvar för den som befinner sig i fara. Vidare ansågs lokutionen utan att försätta sig själv eller annan i fara vara mindre lyckad, eftersom den kunde tolkas så att även obetydliga faror skulle berättiga till ett avstående från hjälpinsats. En så snäv innebörd av lagrummet hade enligt regeringen inte varit avsedd. Dessutom ansågs kravet att den nödställda personen skulle befinna sig i verklig livsfara missriktat. Ordet verklig föreslogs sålunda slopat såsom uppenbart överflödigt eftersom livsfara i och för sig räcker för att beskriva den situation som stadgandet förutsätter. Om det senare visar sig att livsfaran inte var verklig uppfylls brottsrekvisitet inte, eftersom det förutsätter underlåtelse i en situation där livsfara förelegat. Resultatet av revideringsarbetet blev att brottet Försummande av räddningsåtgärd fick kvarstå i strafflagen, som en bestämmelse i dess 21 kap. 15 § och med följande, ännu gällande lydelse: Den som vet att någon befinner sig i livsfara eller allvarlig fara för hälsa, men underlåter att ge eller skaffa denne sådan hjälp som skäligen kan krävas av honom med beaktande av hans möjligheter och situationens art, skall för försummande av räddningsåtgärd dömas till böter eller fängelse . Den begränsning av hjälpplikten som ligger i uttrycket hjälp som skäligen kan krävas av honom med beaktande av hans möjligheter och situationens art kommenteras i förarbetena på följande vis: Denna formulering uttrycker visserligen att undsättningsskyldigheten är allmän, men hjälpens art begränsas till vad som i en given situation kan krävas av var och en. Det finns situationer som förutsätter att man utsätter sig för en viss fara. Den som t.ex. deltar i frivillig sjöräddningsverksamhet kan förväntas ta sådana risker som han med sin kunskaper och sin skicklighet kan behärska. Vad som skäligen kan krävas varierar beroende på envars förmåga och situationens art. Denna allmänna handlingsplikt som sålunda föreskrivs i strafflagens 21 kap. 15 § kompletteras av en bestämmelse i 23 kap. 11 § om Smitning i vägtrafik: Försummar en förare av ett motordrivet fordon eller en spårvagn, som har varit inblandad i en trafikolycka sin skyldighet att stanna och efter förmåga bistå skadade, skall han, om strängare straff för gärningen inte bestäms på något annat ställe i lag, för smitning i vägtrafik dömas till böter eller till fängelse i högst . Som framgår är biståndsskyldigheten vidare enligt 23 kap. 11 § än enligt den allmänna bestämmelsen i 21 kap. 15 § i strafflagen i det att den ålägger en sådan skyldighet inte bara när någon är i livsfara eller allvarlig fara för hälsa utan så snart någon har blivit skadad till följd av en trafikolycka. Ett högre straff – fängelse – kan också utmätas. Ett skäl för detta, som uttryckligen anges i förarbetena (RP 32/1997), är att straffet för försummande av räddningsåtgärd enligt 21 kap. 15 § inte ansetts tillräckligt för att täcka in samtliga fall av smitning från platsen för en trafikolycka som givit upphov till personskada. Smitningsbestämmelsen träffar bara den som har varit inblandad i en trafikolycka. Den omfattar inte heller andra skyldigheter som trafikolyckan kan föranleda, såsom skyldigheten att anmäla olyckan till polisen. Dessa skyldigheter regleras på annat håll i lagstiftningen, främst i vägtrafiklagen. Smitningsbestämmelsen är tillämplig endast på förare av motorfordon och inte på fotgängare eller cyklister. I förarbetena påpekas att dessa trafikantkategorier dock i allvarligare fall kan straffas enligt den allmänna bestämmelsen i 21 kap. 15 § i strafflagen om försummande av räddningsåtgärd. Ett komplement i strafflagen till brotten försummande av räddningsåtgärd och smitning i vägtrafik utgörs av bestämmelsen om Utsättande, 21 kap. 14 § i strafflagen: Den som försätter någon annan i ett hjälplöst läge eller lämnar någon som han är skyldig att dra försorg om i ett sådan läge och därigenom utsätter denne för fara till liv eller hälsa, skall för utsättande dömas till böter eller fängelse i högst . Den högre straffskalan innebär att när denna bestämmelse är tillämplig på någon som övergivit en hjälpbehövande, så ska den normalt tillämpas framför bestämmelserna om försummande av räddningsåtgärd och smitning i vägtrafik. När det gäller tillämpningen av den allmänna bestämmelsen i numera 21 kap. 15 § i strafflagen om försummande av räddningsåtgärd kan konstateras att – 2009 inte avgjorde något prejudikatmål avseende denna bestämmelse. Utredaren har inte systematiskt kunnat undersöka tillämpningen av bestämmelsen i underinstanserna. dömde en kvinna för försummande av räddningsåtgärd (jämte annat brott) till böter. Brottet bestod i att kvinnan hade lämnat en person, som hennes manliga sällskap hade knivskurit. Mot morgonen hade mannen avlidit och först då hade kvinnan ringt nödcentralen. Enligt en annan notis i samma tidning misstänkte polisen fyra män för att ha misshandlat en 14-årig pojke så att han förlorat medvetandet och därefter övergivit honom. Fallet utreddes som dråpförsök, grovt rån, grovt frihetsberövande och försummande av räddningsåtgärd. Dessa ströfall från rättstillämpningen kan naturligtvis inte göra anspråk på någon representativitet, utan nämns här endast som bekräftelse på att bestämmelsen om försummande av räddningsåtgärd åtminstone då och då aktualiseras i rättstillämpningen. I sammanhanget kan också nämnas att biträdande justitiekansler 2005 riktade kritik mot en polischef med anledning av denne hade informerat medierna om att en förundersökning inletts avseende försummande av räddningsåtgärd, utan att den misstänkte själv hade underrättats härom. Bakgrunden var att polisen hade funnit en äldre kvinna i en lägenhet där temperaturen inte var högre än elva minusgrader. Polisen riktade då misstankar om försummande av räddningsåtgärd mot den taxichaufför som regelbundet hade transporterat kvinnan till lägenheten. Biträdande justitiekanslern uttalade bland annat att taxichauffören inte alls hade fått kännedom om den rätt sällsynta och oförutsedda brottsmisstanken. Vad gäller den naturligtvis mer frekventa tillämpningen av bestämmelsen om smitning i vägtrafik finns ett refererat avgörande från hovrätt som kan vara värt att nämna: En bilförare hade kört på föraren av en invalidmoped, varvid denne avlidit. Bilföraren friades från smitning i vägtrafik med motivering att brottsrekvisitet bistå skadade förutsätter existensen av en skadad person i behov av hjälp. Genom sitt förfarande ansågs bilföraren dock ha brutit mot en bestämmelse i vägtrafiklagen, enligt vilken han i övrigt varit skyldig att medverka i de åtgärder som olyckan gav anledning till. Beträffande brottet utsättande finns från högsta instans flera refererade avgöranden, som avsett frågan om ansvar för att en person lämnat en annan åt sitt öde efter att själv eventuellt ha försatt den andre i hjälplöst läge. I ett av fallen, , hade en man lämnats kraftigt berusad i en bastu och påträffats död av värmeslag. Frågan gällde om badkamraten kunde dömas till ansvar för utsättande eller någon annan bestämmelse i strafflagen. Skyldigheten för envar att ingripa har gamla anor i dansk rätt. Danske angavs att - - een hver, som tilstæde er, forpliktet - - Ulykke og Manddrab at hindre og forrekomme - - eller og - - give fuld Mandebod - -. Motsvarande bestämmelse om borgerpligt återkom strafflag. Intill gällde enligt § 253 strafflag att en person kunde dömas till böter eller fängelse om han i något av följande två fall underlät att handla trots att det kunnat ske utan större fara för honom själv eller andra: 1) Underlåtenhet att efter förmåga hjälpa den som är i uppenbar livsfara; 2) Underlåtenhet att vidta erforderliga åtgärder för att rädda en till synes livlös person, eller att vidta åtgärder som är påkallade i förhållande till personer som har drabbats av skeppsbrott eller annan liknande olycka. riktades kritik mot att denna bestämmelse om skyldighet att bistå nödställda sällan tillämpades av de rättsvårdande myndigheterna. Det gjordes också gällande att människor inte var medvetna om sin skyldighet att ingripa vid olyckshändelser och i fall av oprovocerad misshandel. Mot den bakgrunden ställdes i en fråga till justitieministern med begäran att han skulle redogöra för i vilken omfattning paragrafen användes (Spm. S 2554). Justitieministern inhämtade med anledning härav utlåtande från Rigsadvokaten, som framhöll bland annat (i ungefärlig översättning): Det synes inte finnas några publicerade avgöranden, där bestämmelsen har tillämpats på personer som händelsevis har råkat bevittna en våldshandling utan att ingripa genom att tillkalla hjälp eller liknande. I praktiken har bestämmelsen nämligen fått sin användning i samband med trafikolyckor där personer, som med eller utan egen skuld har blivit involverade i olyckan, underlåter att hjälpa dem som har blivit skadade. Dock tillämpades bestämmelsen av i ett fall där en taxichaufför dömdes för att inte ha tillkallat polis när två så kallade skinnhuvuden sparkade en man medvetslös. I samband med en allmän översyn av strafflagen höjdes maximistraffet för underlåtenhet enligt § 253 från tre månaders fängelse till fängelse . Trots straffskärpningen riktades förnyad kritik mot att de som avvek från trafikolycksplatser utan att hjälpa skadade inte mötte tillräckligt stränga reaktioner. Mot den bakgrunden fick Rigsadvokaten i uppdrag att göra en grundlig utredning beträffande lagstiftningen och dess tillämpning. 2008 konstaterade att det absoluta flertalet av smitningsbrotten bestraffades enligt en bestämmelse i trafiklagstiftningen (færdsellovens § 9) som innebar att trafikant som med eller utan egen skuld blivit inblandad i en trafikolycka är skyldig att genast stanna och i möjlig mån hjälpa skadade; om icke obetydlig personskada inträffat hade den som vållat skadan också skyldighet att underrätta polisen. I flertalet undersökta fall stannade straffet vid böter, trots att lagen vid försvårande omständigheter gav utrymme för fängelse . Beträffande det mindre antal fängelsestraff som redovisades framhölls att domarna ofta inkluderade även andra brott. Rigsadvokaten gick också igenom hur smitning enligt trafiklagstiftningen förhöll sig till den mer generella handlingsplikten enligt § 253 i strafflagen. Tre fall redovisades där smitningen hade framstått som så allvarlig att trafiklagstiftningen inte hade ansetts räcka till för att bestraffa brottet och där i stället bestämmelsen i strafflagen hade tillämpats, med följden att fängelsestraff i mellan och hade utdömts. - - det må antages, at en domfældelse for overtrædelse af straffelovens § 253 i sager, hvor bilister flygter fra et færdelsuheld, medfører en reel skærpelse af frihedsstraffens længde. Rigsadvokaten lämnade slutligen förslag till hur lagstiftningen skulle kunna skärpas. Regeringen gick i förslag till på samma linje. Den dittillsvarande praxisen att smitning även i personskadefallen som regel renderade endast böter avspeglade inte i tillräcklig grad at flugt fra et færdselsuheld med personskade er en alvorlig lovovertrædelse, navlig fordi hjælp i mange tilfælde kan være af helt afgørende betydning for den tilskadekomne. Följden blev dels en ändring av trafiklagstiftningen av innebörd att smitning från platsen för en trafikolycka som medfört mer än obetydlig personskada i normalfallet medför 10–20 dagars ovillkorligt fängelse i fall där böter tidigare ansetts tillräckligt, dels ett skärpande tillägg till den allmänna handlingspliktsbestämmelsen i § 253 i strafflagen. Tillägget gick ut på att lagrummet i trafikolycksfallen skulle kunna tillämpas inte bara när den hjälpbehövande är i uppenbar livsfara eller till synes livlös, utan också när någon är allvarligt skadad. I sådana fall borde en utgångspunkt vara att straffvärdet uppgick till mellan två och tre månaders fängelse. Till följd av detta lagstiftningsarbete och kraven på skärpta reaktioner mot smitning i trafiken har strafflagens § 253 följande lydelse: Med bøde eller fængsel indtil straffes den, som, uagtet det var ham muligt uden særlig fare eller opofrelse for sig selv eller andre, undlader 1)efter evne at hjælpe nogen, der er i øjensynlig livsfare, eller 2)at træffe de foranstaltninger, som af omstændighederne kræves til redning af nogen tilsyneladende livløs, eller som er påbudt til omsorg for personer, der er ramt af skibbrud eller anden tilsvarende ulykke. Med fængsel indtil straffes den, som overtræder stk. 1 i forbindelse med flugt fra et færdselsuheld, hvorved nogen er tilføjet betydelig personskade. synes vara det europeiska land vars lagstiftning har den strängaste synen på underlåtenhet att bistå nödställda personer. Straffskalan stannar först vid fängelse , och om böter ifrågakommer kan utdömas. Emellertid var det först , under Vichyregimen, som skyldigheten att bistå nödställda kriminaliserades. Bakgrunden var att den härtill pressade regimen ville öka möjligheterna att ingripa redan mot dem som misstänktes för att sympatisera med motståndsrörelsen. Fransmännen skulle av fruktan för att annars själva drabbas av straff förmås att hjälpa ockupationsmakten. Med en välvillig tolkning kan man säga att Vichyregimen genom en civilkuragelag trodde sig kunna minska risken för de vedergällningsaktioner som regelmässigt följde på motståndsrörelsens sabotage och attentat och som hårt drabbade den franska civilbefolkningen. Efter kriget behölls straffbestämmelserna och inflöt sedermera i reviderat skick strafflag, där de numera återfinns i artikel 223-6 som har följande lydelse (utredarens översättning; jfr SOU 1996:185 s. 332): Den som, när det kan ske utan fara för egen del eller för annan, av fri vilja underlåter att ingripa för att förhindra ett grovt brott eller ett brottsligt angrepp mot någons fysiska integritet, döms till fängelse i [högst] [och/eller högst] i böter. Detsamma gäller för den som av fri vilja underlåter att genom personligt ingripande eller genom tillkallande av hjälp bistå en nödställd person, om det kan ske utan fara för honom själv eller andra. Som framgår är det framför allt i lagrummets andra stycke som underlåtenhet att bistå nödställd straffsanktioneras. Vad man där fäster sig vid är att straffbudet är så öppet hållet att det lämnar stort utrymme åt rättstillämpningen. Sålunda anges inte hur stor eller hur nära förestående faran för den nödställde måste vara för att skyldigheten att bistå ska inträda. Ordagrant innebär lagtexten att faran inte behöver vara på något sätt kvalificerad för att handlingsplikten ska inträda. Den franska lagstiftningen står alltså på denna punkt i stark kontrast till reglerna i , och . Än mer iögonfallande är kanske att inte heller den fara som är förenad med ett ingripande behöver vara på något sätt kvalificerad. Enligt lagrummets ordalydelse bortfaller därmed skyldigheten att bistå så snart ett ingripande är förenat med den allra minsta fara för hjälparen eller någon annan. En tredje iakttagelse är att bestämmelsen tycks ge anmärkningsvärd stor valfrihet när det gäller sättet att bistå den nödställde, i det att handlingsplikten kan uppfyllas antingen genom ett personligt ingripande eller genom tillkallande av hjälp. Det sistnämnda är naturligtvis ett alldeles otillräcklig alternativ om hjälpen på så sätt dröjer, allt medan den nödställdes hjälpbehov är överhängande. Det är således ganska uppenbart att lagtexten ger uttryck för en princip som måste få sitt egentliga innehåll genom doktrin och praxis. Så har också skett. I rättstillämpningen har den knapphändiga lagtexten kompletterats med åtskilliga substantiella krav. Således inträder ingripandeplikten endast när faran för den nödlidande framstår som allvarlig och överhängande. Om nödläget förorsakas av ett brott gäller dock enligt första stycket en längre gående ingripandeplikt. Resultatet kan bli till synes överraskande. Exempelvis har det förekommit några fall där kvinnor har dömts för underlåtenhet att varna sina äkta män för att deras älskare umgåtts med planer på att döda männen. Däremot har det inte ansetts föreligga någon skyldighet att ingripa för att hjälpa en person som misshandlas så länge som den misshandlade ännu förefaller ha möjlighet att springa från platsen. För straffbarhet fordras – och är tillräckligt – att ett ingripande framstår som rimligt med hänsyn till hjälparens förmåga och andra omständigheter. En läkare har i vissa fall en längre gående hjälpplikt än en lekman etc. I ett akut krisläge duger det inte, i motsats till vad lagtexten kan ge intryck av, att bara ringa efter polis eller ambulans. Av praxis kan utläsas att större vikt fästs vid den handlingspliktiges attityd och goda vilja än på det resultat som blev följden av ingripandet. Underlåtenhet att bistå uppfattas alltså i utpräglad grad som ett handlingsdelikt och inte som ett effektdelikt; dock framhålls i doktrinen att underlåtenhetsansvar inte kan inträda om en hjälpinsats skulle ha varit meningslös, t.ex. därför att den nödställde ändå skulle ha hunnit dö innan hjälpen kom fram. Andra stycket i artikel 223-6, som ju specifikt reglerar skyldigheten att bistå nödställda, förekommer betydligt oftare i rättstillämpningen än lagrummets första stycke om skyldigheten att förhindra brottsliga angrepp på den fysiska integriteten. Som exempel på tillämpningen av andra stycket kan nämnas att läkare har dömts för vägran att behandla patienter, apotekare för att inte ha upplyst om felexpediering av läkemedelsrecept (varigenom de som behövde läkemedlen blev nödställda) och bilförare för att de nöjt sig med att kalla på polis i stället för att själva köra olycksoffer till sjukhus. bestämmelse i strafflagen, § 323c StGB, (utredarens översättning; jfr SOU 1996:185 s. 332). Underlåten hjälpåtgärd: Den som vid olyckshändelse, allmän fara eller nödläge underlåter att ge hjälp, oaktat sådan är erforderlig och kan krävas av honom med hänsyn till omständigheterna, särskilt om hjälp kan ges utan avsevärd fara för honom och utan eftersättande av andra viktiga skyldigheter, döms till böter eller fängelse i högst . Till denna bestämmelse ansluter en omfattande doktrin och rättspraxis, påfallande ofta med tonvikt på förhållandena inom sjukvården. Även flertalet andra europeiska länder med kontinentala rättstraditioner har i någon form bestämmelser som generellt straffbelägger underlåtenhet att hjälpa nödställda. BeNeLux-länderna, , , , och . I länder med Common Law-baserade rättstraditioner, såsom och , , , och , saknas i stort sett straffbestämmelser i ämnet, en följd av att rättsordningen i dessa länder har en mer individualistisk prägel. För att någon där ska kunna straffas för underlåtenhet att bistå nödställd krävs att man kan konstatera att en handlingsplikt, som inte föreligger i allmänhet, faktiskt förelegat i det särskilda fallet. Följande uttalande av domare i Stovin v. Wise 1996 illustrerar väl denna inställning i engelsk rätt. The recognised legal position is that the bystander does not owe the drowning child or the heedless [tanklöse] pedestrian a duty to take steps to save him. Something more is required than being a bystander. There must be some additional reason why it is fair and reasonable that one person should be regarded as his brothers keeper and have legal obligations in that regard. Även hör förvisso till Common Law-länderna, men delstaterna är fria att införa lagstiftning som ålägger medborgarna en generell hjälpplikt. Så har skett i tre av de femtio delstaterna, nämligen , och . Dessa tre delstaters lagstiftning anger i detta hänseende följande (): A person who knows that another is exposed to grave physical harm shall, to the extent that the same can be rendered without danger or peril to himself or without interference with important duties owed to others, give reasonable assistance to the exposed person unless that assistance or care is being provided by others. – Böter är stadgat. person at the scene of an emergency who knows that another person is exposed to, or has suffered, grave physical harm shall, to the extent that he or she can do so without danger or peril to himself or herself or to others, give reasonable assistance to the exposed person. – Böter och/eller fängelse är stadgat. A person at the scene of an emergency who knows that another person is exposed to or has suffered grave physical harm shall, to the extent that the person can do so without danger or peril to self or others, give reasonable assistance to the exposed person. Reasonable assistance may include obtaining or attempting to obtain aid from law enforcement or personnel. – Böter är stadgat. En annan delstat, , föreskriver en skyldighet att antingen ingripa till ett brottsoffers hjälp eller kalla på polis. I åtskilliga delstater finns föreskrifter om skyldighet att anmäla brott. I alla delstater gäller en skyldighet att kvarstanna på trafikolycksplatser. Någon nämnvärd praktisk betydelse synes lagstiftningen i de tre delstater som har infört en generell handlingsplikt inte ha haft. These laws are rarely applied, and are generally ignored by citizens and lawmakers (T , The Myth of Moral , 2004, s. 247–248). Frågan om den amerikanska lagstiftningens betydelse berörs även i ett senare avsnitt i betänkandet. 3.7Sammanfattande iakttagelser och reflektioner Gemensamt för lagstiftningen på området i , och är att dess praktiska tillämpning väsentligen synes vara begränsad till olyckshändelser i trafiken, även i de fall då bestämmelserna om hjälpplikt har givits generell giltighet. Antalet lagföringar som isolerat avsett underlåtenhet att bistå nödställd har varit ytterst begränsat i alla tre länderna. Något mindre sällsynta, utan att för den skull kunna kallas vanliga, är de fall då underlåtenhetsbrottet varit en punkt i ett åtal som omfattat också andra brott vilka dessutom ofta haft högre straffvärde. Den som gjort sig skyldig till exempelvis vållande till kroppsskada har alltså i en del fall dömts även för sin efterföljande underlåtenhet att ta hand om den skadade. I vissa fall synes underlåtenhetsbrottet också ha använts som reservstadgande när bevisningen inte räckt till för åtal och dom avseende just det brott eller medverkan till det brott varigenom den hjälpbehövande försatts i nödläge. Bestämmelserna har alltså i dessa fall utnyttjats på i princip samma sätt som i svensk rättstillämpning kan vara fallet med bland annat straffbestämmelsen i 23 kap. 6 § BrB om underlåtenhet att avslöja brott (jfr KBrB). Handlingspliktsbestämmelsernas begränsade praktiska användbarhet i rättstillämpningen har emellertid inte i vare sig , eller tagits till intäkt för att de kan utmönstras ur strafflagstiftningen. Detta är uppenbart i betraktande av att de aktuella bestämmelserna överlevt och befäst sin ställning i det reformarbete som relativt avslutats (eller i fall är i slutskedet) i vart och ett av länderna. En liknande situation förefinnes i de tre amerikanska delstater som infört en lagstiftning som praktiskt taget aldrig har tillämpats. Lagstiftningen i de övriga länder som utredaren undersökt synes vara av mindre intresse som jämförelseobjekt för en eventuell svensk lagstiftning på området. Det gäller inte minst den franska lagstiftningen, som lämnar ett mycket stort utrymme åt rättstillämpningen, något som framstår som ganska främmande för svensk och nordisk straffrättstradition. 4Tidigare behandling av frågan om skyldighet att bistå nödställda personer Frågan om införande av en generell straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå den som befinner sig i fara synes inte ha diskuterats i lagstiftningssammanhang förrän tog upp frågan i sitt huvudbetänkande Förslag till brottsbalk (SOU 1953:14).