sou · GZB320 · 2011-03-15 00:00:00 — För del gäller fortfarande i hög utsträckning att domstolarna inte kommunicerar direkt med andra länders domstolar och myndigheter i frågor om interna- tionellt straffrättsligt samarbete, men det förekommer undantag främst inom området för internationell rättslig hjälp i brottmål. Internationell rättslig hjälp i brottsmål Internationell rättslig hjälp i brottmål handlar om att länder hjälper varandra med rättsliga åtgärder i samband med brottsutredningar och rättegångar. Behovet av hjälp uppstår som en följd av att det är fråga om åtgärder som inte får eller kan genomföras utan ett annat lands tillstånd och bistånd. Det internationella samarbetet rörande rättslig hjälp i brottmål regleras i ett stort antal internationella avtal. Vissa av dessa reglerar rättslig hjälp t.ex. för en viss typ av brott eller i förhållande till ett visst land. Enligt olika internationella avtal som har utarbetats för det straffrättsliga samarbetet ska de deltagande länderna utse en centralmyndighet för att ta emot och sända framställningar. I många fall har länderna utsett sina justitieministerier till central- myndigheter. Det gäller bl.a. enligt Europaråds- konvention. har utsett vid Justitiedeparte- mentet till att vara centralmyndighet i ärenden om internationell rättslig hjälp i brottmål. Det innebär att, i de fall direktkontakt inte tillämpas, vid vidare- befordrar och i viss utsträckning granskar framställningar som görs till eller från . I vissa fall, som anges i lagstiftningen, ska beslut fattas av regeringen. har det internationella rättsliga samarbetet utvecklats från att vara ett mellanstatligt samarbete till att bli ett samarbete mellan myndigheter i olika länder. Som en följd av utvecklingen innehåller de internationella avtalen numera allt oftare Lagstiftning om internationellt samarbete regler som möjliggör eller ibland föreskriver direkt kontakt mellan den ansökande och den anmodade myndigheten. En ansökan skickas då direkt från den myndighet som begär hjälp till den som lämnar hjälpen. Bestämmelser om internationell rättslig hjälp i brottmål finns huvudsakligen i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (se avsnitt 5.5. ovan). Till lagen finns en förordning och ett tillkännagivande – förordningen (2000:704) om internationell rättslig hjälp i brottmål och tillkännagivande (2005:1207) av överenskommelser som avses i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. En svensk domstol kan lämna ett annat land rättslig hjälp i brottmål i i enlighet med reglerna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. I dessa fall sker hjälpen som ett led i ett rättsligt förfarande – i allmänhet en rättegång eller en förundersökning – i det andra landet. Den svenska lagregleringen innehåller bestämmelser om förfaranden och förutsättningar för att lämna rättslig hjälp. En ansökan om rättslig hjälp handläggs som ett domstolsärende och genom hänvisningar i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål tillämpas regler i främst vid förfarandet. Det är den domstol som prövar ansökan som också prövar om de förutsättningar är uppfyllda som i svensk lag föreskrivs för olika åtgärder, t.ex. beslag eller förhör med ett vittne. Om det inte finns något hinder mot att en åtgärd vidtas ska den som regel genomföras som om den vidtogs inom ramen för en svensk förundersökning eller rättegång. Om det däremot finns hinder kan en ansökan i allmänhet inte bifallas och ska då avslås på motsvarande sätt som i ett nationellt förfarande. I 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål finns därutöver vissa särskilt angivna avslagsgrunder. Endast regeringen får avslå en ansökan på en sådan grund. En svensk domstol kan vidare, i vissa fall som anges i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, begära rättslig hjälp utomlands. Bestämmelser om utlämning och överlämnande Utlämning för brott handlar om att tvångsvis föra en brotts- misstänkt eller dömd person mellan två länder. Utlämning har således samma syfte som överlämnande enligt en arresterings- Lagstiftning om internationellt samarbete order(se nedan), men skiljer sig i fråga om förutsättningar och förfarande. Utlämning tillämpas i princip inte mellan och utomnordiska EU-länder. I detta sammanhang tillämpas främst lagen (1957:668) om utlämning för brott och lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (utlämningslagen). Utöver den kontrollerande funktion som har i ärenden om utlämning från har allmän domstol inte någon direkt beslutande roll i utlämningsfrågor. I dessa fall är det rättens uppgift att pröva personella tvångsmedel för att säkerställa utredning och verkställighet i ett utlämningsärende. Det är åklagare som begär utlämning till för lagföring, vilket sker med stöd av ett beslut om utevarohäktning (se vidare avsnitt 5.9.8). Utlämning till kan också ske för verkställighet av en dom, men det är då Kriminalvården (se avsnitt 5.9.1), eller som begär utlämning och i dessa fall krävs inte något häktningsbeslut, jfr se 3 och 7 §§ förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott. Angående och och dataskyddsrambeslutet, se avsnitt 4.1 ovan. Överlämnande för brott handlar om att tvångsvis föra en brottsmisstänkt eller dömd person mellan två länder. Med stöd av rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlems- staterna (se avsnitt 5.5) kan numera personer överlämnas utan mer omfattande formaliteter och inom en relativt kort tidsfrist. Den huvudsakliga lagstiftningen i denna del är lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder och förordningen i samma ämne, samt förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder. I har avtalets regler genomförts på så sätt att det är allmän domstol som beslutar om överlämnande från . Vid överlämnande till har domstolen inte någon beslutande roll i frågan om överlämnande ska begäras eller inte. Domstolar har dock en indirekt roll och måste i vissa situationer ta särskilda hänsyn när en person har överlämnats till . Enligt 5 kap. lagen om överlämnande från enligt europeisk arresteringsorder ska frågan om överlämnande alltid prövas av domstol efter framställning från åklagare (jfr dock 5 kap. 1 § andra Lagstiftning om internationellt samarbete Rättens prövning går i huvudsak ut på att ta ställning till om den eftersökte ska överlämnas eller om det finns något hinder mot överlämnande. Prövningen görs främst utifrån de avslags- grunder som anges i 2 kap. samma lag. Förutom åtgärder under brottsutredning och rättegång omfattar det internationella straffrättsliga samarbetet även verkställighet av straffrättsliga påföljder. Detta samarbete kan sägas vara motiverat både av intresset av en effektiv brottsbekämpning och att påföljder verkställs i det land där det är lämpligast. Allmänna domstolar i har i inhemska fall inte någon central roll i verkställigheten av påföljder som dömts ut här. Detsamma kan sägas gälla för det internationella samarbetet, dvs. när en utländsk påföljd ska verkställas här eller när en svensk påföljd ska verkställas utomlands. Det är dock inte ovanligt att domstolar i andra länder har en mer framträdande roll i verkställighetsfrågor. Till skillnad från vad som gäller vid t.ex. internationell rättslig hjälp i brottmål förutsätter det internationella samarbetet för verkställighet av påföljder som regel att det finns uttryckliga avtal. har ingått såväl bilaterala som multilaterala avtal om verkställighet med andra länder och i några fall också med internationella domstolar. Allmänt om verkställighet, se vidare se avsnitt 5.6 ovan. Nedan anges ett urval av de situationer då svensk domstol har en roll i frågor om internationell verkställighet. –Verkställighet utomlands av svenska frihetsberövande påföljder; bestämmande av ny påföljd inför överförande (34 kap. 18 § och 38 kap. 4 § ), omprövning av svensk utevarodom enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, överförande till ett annat nordiskt land enligt 8, 25 och 26-26 d §§ lagen (1963:193)om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. –Verkställighet i av utländska frihetsberövande påföljder; bedömningar om vissa påföljder, påföljdsomvandling och tvångsmedel enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, lagen (2003:1156) om över- Lagstiftning om internationellt samarbete lämnande från enligt en europeisk arresteringsorder och förordningen i samma ämne, samt lagen (1963:193)om samarbete med , , och ang. verkställighet av straff m.m. Dessutom kan allmän domstol pröva frågor om övervakning utomlands och i , verkställighet i av utländska bötesstraff samt verkställighet i av utländska bötesstraff (se även avsnitt 5.9.2). I dessa fall sker bl.a. överprövning av beslut under verkställigheten. Allmän domstol beslutar också i vissa fall i frågor om erkännande och verkställighet i av ett utländskt frysnings- beslut (se avsnitt 5.5), dels när en domstol överprövar en åklagares verkställbarhetsförklaring, dels när en fråga om verkställighet – enligt utsökningsbalken – av ett frysningsbeslut överklagas till allmän domstol. Nationell lagstiftning avseende det internationella samarbetet Enligt 7 § tredje punkten lagen (2005:787) om behandling av personuppgifter i brottsbekämpande verksamhet har rätt att behandla personuppgifter för att fullgöra det arbete som är skyldigt att utföra enligt lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete. Lagen är tillämplig på internationellt tullsamarbete som följer av Europeiska unionens förordningar, internationella konventioner, bilaterala samarbetsavtal mellan och andra länder samt de avtal som Europeiska unionen ingått med tredje land, som har till syfte att förhindra, upptäcka, utreda eller beivra överträdelser av tullbestämmelser. Samarbetet omfattar både den brottsbekämpande och fiskala verksamheten. Det kan avse rent administrativa åtgärder t.ex. utbyte av uppgifter, eller operativa åtgärder såsom utförande av övervakning åt en annan stat. Förutom gäller lagen även för andra myndigheter som polis och kustbevakning när dessa har befogenheter som faller inom ramen för vad som betecknas som internationellt tullsamarbete. Utanför lagens tillämpningsområde faller det fiskala samarbetet som avser bistånd med indrivning av fordringar eller andra åtgärder som inte berör överträdelser av tullbestämmelser. Lagstiftning om internationellt samarbete samarbete med och vid gränserna går längre än det samarbete som omfattas av lagen om internationellt tullsamarbete och har en annan karaktär. Detta samarbete sker i stället med stöd av lagen (1959:590) om gränstullsamarbete samt de tillhörande förordningarna. Vidare omfattar lagen inte det internationella polissamarbetet eller åklagares och domstolars samarbete över gränserna i brotts- utredningar och brottmålsrättegångar. Lagen är inte heller tillämplig på polisiära samarbeten som sker enligt . I den mån deltar i sådana åtgärder sker det med stöd av reglerna i lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete, lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar och lagen (2000:344) om Schengens informations- system (se vidare avsnitt 5.3.1–5.3.3). Avtal, konventioner, internationella överenskommelser om tullsamarbete m.m. Några av de konventioner, avtal och överenskommelser om tullsamarbete – där informationsutbyte sker med stöd av lagen om internationellt tullsamarbete och ändamålsbestämmelsen i 7 § tredje punkten lagen om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet, om inget annat sägs – som bör falla in under dataskyddsrambeslutets tillämpningsområde för del är följande. Brysselkonventionen, 1950, Brysselrekommendation, 1953, FN narkotikabrottkonvention, 1988 och WCO konventionen (även kallad Nairobikonventionen, 1977) har införlivats i svensk rätt genom förordningen (1983:682) om tillämpning av en internationell konvention om ömsesidigt administrativt bistånd för att förhindra, utreda och beivra tullbrott, m.m. har antagit sex av elva bilagor till konventionen; bilaga 1: spontant bistånd, rörande misstänkt tullbrottslighet riktad mot annat anslutet land, bilaga 3: bistånd på begäran, rörande kontroller, bilaga 4: bistånd på begäran, rörande övervakning, bilaga 8: deltagande i undersökningar i utlandet, bilaga 9: central registrering av upplysningar och bilaga 10: bistånd i kampen mot Lagstiftning om internationellt samarbete smugglingen av narkotika och psykotropa ämnen. Angående WCO i övrigt se även avsnitt 5.8 ovan. Bilaterala avtal med tillämpningsavtal har ingått ett flertal bilaterala avtal som alltjämt är giltiga, men som sedan II konventionen, med ett par undantag i praktiken inte används, eftersom II ger möjlighet till mer långtgående samarbete. Utanför Europeiska unionen finns liknande avtal mellan och (1988:146) respektive (bl.a. , 1994:8 och , ekonomisk brottslighet, 1998:318). På myndighetsnivå finns ett avtal med , (Federala myndigheten för narkotikakontroll 2005). Europeiska unionens tullsamarbetsavtal med tredje land Tullsamarbetsavtalen innebär informationsutbyte vid bl.a. misstankar om brott mot tullagstiftningen. Tullmyndigheterna utbyter information spontant eller på begäran. De kan begära övervakning av personer, transportmedel eller gods, ge varandra bistånd med utredningar och kontroller samt driva in tullskulder åt vissa länder. Tullsamarbetskonventionen – rådets akt av om upprättande av konventionen, upprättad på grundval av artikel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen, om ömsesidigt bistånd och samarbete mellan tullförvaltningar (även kallad II konventionen, 1997) – medger informationsutbyte framför allt inom ramen för en brottsutredning. Konventionen reglerar även gränsöverskridande polisiärt samarbete på vissa typer av brott som har anknytning till verksamhetsområde. Det uppgifts- utbyte som sker med stöd av konventionen kan därmed omfattas både av lagen om internationellt tullsamarbete och lagen om internationellt polisiärt samarbete. Lagstiftning om internationellt samarbete Tullinformationssystemet (TIS) Den rättsliga grunden för Europeiska unionens tullinformations- system består av dels rådets förordning (EG) nr 515/97 om ömsesidigt bistånd i tullärenden, dels rådets beslut /917/RIF av om användning av informationsteknik för tulländamål, som ersätter den nuvarande . Förordningen (1998:64) om tillämpning av Europeiska unionens tullinformationssystem innehåller kompletterande bestäm- melser till rådsförordningen avseende svenska myndigheters tillämpning och användning av TIS. Syftet med TIS är att underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna för att effektivisera bekämpningen av brott inom tullområdet. TIS består av två skilda databaser - TIS I för den fiskala verksamheten och TIS III för den brottsbekämpande verksamheten (enligt den så kallade pelarstrukturen i arbetet i Europeiska unionen). TIS första pelaren ska hjälpa tullmyndigheterna att utbyta information för att bekämpa brott mot Europeiska unionens gemensamma tull- och jordbrukslagstiftning medan TIS tredje pelaren ska underlätta informationsutbyte för att bekämpa brott mot medlemsstaternas nationella tullagstiftning. Tullinformationssystemet innehåller också en särskild databas kallad . Uppgifter ur informations- systemen får användas bl.a. av , polisen och Kust- bevakningen inom ramen för respektive myndighets befogenheter. Dessa myndigheter får ha direktåtkomst till uppgifter i samtliga kategorier i TIS. är registeransvarigt och den enda som har rätt att föra in uppgifter i systemet. , som tillträdde 1996, omfattar förutom avvecklingen av gränskontroller, också ett förstärkt polisiärt och straffrättsligt samarbete. Det innefattar såväl utbyte av information som operativt samarbete. Bestämmelser finns framför allt i lagen om internationellt polisiärt samarbete, som bl.a. innefattar en specialreglering av vissa situationer i . I 2 § i lagen definieras svenska tjänstemän som polismän, tulltjänstemän eller kustbevakningstjänstemän när de har polisiära befogenheter. tillämpar lagen för t.ex. gränsöverskridande övervakning och förföljande enligt artiklarna 40-41 i . Lagstiftning om internationellt samarbete Inom ramen för samarbetet finns även ett gemensamt informationssystem (SIS). Behandlingen av uppgifter i SIS regleras särskilt i lagen (2000:344) om Schengens informationssystem (SIS) och förordningen (2000:836) i samma ämne (se vidare avsnitt 5.3.3). Enligt 9 § i lagen har rätt att begära uppgifter ur systemet i sin verksamhet för att förebygga och utreda brott. Den rättslig grunden för Europolsamarbetet finns numera i rådsbeslutet /371/RIF om inrättande av Europeiska polis- byrån. Europol biträder nationella myndigheter med bland annat informationsutbyte, underrättelseanalys, samordning och utbildning (se avsnitt 5.8 ovan). Förutom polisen är en behörig myndighet. Uppgiftsinhämtning från Europol sker både inom ramen för pågående brottsutredningar och underrättelse- verksamhet för att förhindra och upptäcka brottslig verksamhet. har en sambandsman placerad på den svenska sambands- enheten (desken) på Europol. Inom ramen för samarbetet finns även ett gemensamt informationssystem (). Andra initiativ inom Europeiska unionen Genom rådets beslut 85/187 antogs rekom- mendation om åtgärder mot tullbedrägerier i fråga om containrar. I lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar och förordningen (2003:1176) i samma ämne (se avsnitt 5.3.2 ovan) genomförs rådets rambeslut /465/RIF om gemensamma utredningsgrupper, utredningsgrupper som inrättas med stöd av om internationell rättslig hjälp liksom avtalet med och . I lagen regleras även grundläggande förfaranderegler om s.k. kontrollerade leveranser. Lagen (2000:562) om internationell rättshjälp i brottmål och förordningen (2000:704) i samma ämne (se avsnitt 5.5 ovan) reglerar åklagarens möjligheter till straffrättsligt samarbete. I detta arbete kan åklagaren begära biträde av på motsvarande sätt som i en svensk förundersökning. Rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder har genomförts i lagen (2003:1156) om Lagstiftning om internationellt samarbete överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder med tillhörande förordning (2003:1178) i samma ämne (se avsnitt 5.5 ovan). Enligt 5 och 7 §§ i lagen har tulltjänstemän vissa befogenheter använda tvångsmedel. Rådets rambeslut /577/RIF av har genom- förts i lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut (se avsnitt 5.5). Enligt lagens 12 § kan åklagare begära biträde av bl.a. vid verkställigheten av beslut enligt lagen. Rådets rambeslut /960/RIF av om förenklat informations- och underrättelseutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna, även kallat det svenska initiativet(se avsnitt 5.3.4 ovan), bygger på decentralisering och gör det möjligt för polisen, tullen eller andra myndigheter med befogenheter när det gäller att utreda brott (med undantag för underrättelsetjänster, som vanligtvis hanterar underrättelser med koppling till den nationella säkerheten) att utbyta information och kriminalunderrättelser med sina motsvarigheter i Europeiska unionen. I förordningen (2008:1396) om förenklat uppgiftsutbyte mellan brottsbekämpande myndigheter i Europeiska unionen finns tillämpningsbestämmelser till rådsbeslutet (se avsnitt 5.3.4). Förordningen möjliggör informationsutbyte inom underrättelse- verksamheten mellan två medlemsstater via samtliga befintliga kommunikationsvägar. Polis och i (PTN) är ett samarbete mellan och polisen i de nordiska länderna för att effektivisera bekämpningen av grov brottslighet (se vidare avsnitt 5.9.4). Svensk tull och polis har, tillsammans med , , och 38 gemensamma tull- och polissambandsmän (31 poliser och 7 tulltjänstemän) i ett 20-tal länder. Lagstiftning om internationellt samarbete Åklagarväsendets internationella åtaganden sker huvudsakligen genom Eurojust 2002/187/RIF implementerat genom Åklagar- myndighetens författningssamling, ÅFS, 2007:12 EJN – det europeisk rättsliga nätverket 2008/976/RIF implementerat genom ÅFS 2007:12 Informationsutbyte sker också genom Europol (Europolråds- beslutet) samt genom . Allmänt angående Eurojust, EJN, Europol och (se vidare avsnitt 5.8 ovan). Nedan följer ytterligare redogörelse för de avtal och konven- tioner som berör åklagarväsendets internationella samarbete. Åklagarväsendets internationella åtaganden avseende rättslig hjälp regleras vidare i Europeisk konvention om inbördes rättslig hjälp i brottmål, (SÖ 1968:15) och Europeiska unionens konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlems- stater. Ett bilateralt instrument och konsoliderat avtal om rättslig hjälp mellan och har trätt i kraft (se bilaga 2 till prop. 2004/05:46). Vidare finns avtal om rättslig hjälp mellan och , som trätt i kraft samma datum (se bilaga 4 till prop. 2004/05:46). Härutöver finns avtal om inbördes rättslig hjälp i brottmål mellan och (SÖ 2001:47), (SÖ 1986:5), (SÖ 1990:90) och (SÖ 2001:43). Vad gäller finns en Nordisk överenskommelse om inbördes rättslig hjälp genom delgivning och bevisupptagning (SÖ 1975:42). Lagstiftning om internationellt samarbete För gemensamma utredningsgrupper m.m. finns bestämmelser som reglerar samarbete i lagen (2006:939) om kvalificerade skyddsidentiteter, lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar, samt förordningen (2003:1176) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar Angående sistnämnda lag och förordning se vidare avsnitt 5.3.2 ovan. Bestämmelser om utlämning och överlämnande Bestämmelser om utlämning från till en stat utanför och Europeiska unionen finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Bestämmelser om utlämning till från en stat utanför och Europeiska unionen finns i 1–5 §§ och 9–9 c §§ förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott (utlämningsförordningen). Det finns särskilda regler för utlämning inom Europeiska unionen. Utlämningslagen och utlämningsförordningen gäller inte om lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder är tillämplig (1 § andra stycket utlämningslagen). Det finns också särskilda regler för utlämning inom . Utlämningslagen gäller inte vid utlämning till ett annat nordiskt land (1 § andra stycket utlämningslagen). I sådant fall tillämpas i stället lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska utlämningslagen). Regeringen har i sin promemoria Ds 2010:26, Överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder, föreslagit att ska godkänna konventionen om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder). I prome- har även lämnats förslag till en ny lag om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder samt vissa övriga lagändringar som behövs för att ska leva upp till de åtaganden som ett tillträde till konventionen medför. Nordiska utlämningslagen (se ovan) föreslås i samband härmed att upphävas. Konventionens reglering skiljer sig på många sätt från den ordning Lagstiftning om internationellt samarbete som gäller enligt den nordiska utlämningslagen. En grundläggande skillnad är att konventionen bygger på principen om ömsesidigt erkännande av nordiska domar och beslut i stället för den fria prövningsrätt som har gällt inom . Lagändringarna föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Åklagarväsendets internationella samarbete angående utlämning av brottslingar följer vidare av konventioner och överens- kommelser. Närmare kan utläsas av följande avtal. ; Europeiska utlämningskonventionen med tilläggs- protokoll (SÖ 1959:65), samt ; Bilateralt instrument och konsoliderat avtal om utlämning mellan och (SÖ 1963:17, se bilaga 1 till prop. 2004/05:46, jfr även avtal om utlämning mellan Europeiska unionen och ).