sou · GZB361 · 2011-09-29 00:00:00 — I kapitel 3, Arkivmaterial som källa till den sociala barnavårdens historia, diskuteras styrkor och svagheter i arkivhandlingarna och de erfarenheter utredningen har gjort av arkivhanteringen i . Betydelsen av arkivhandlingar för den enskildes historia och upp- rättelse diskuteras. Arkivhandlingarnas versioner och intervjuper- sonernas berättelser kan både komplettera och skilja sig från varandra. Detta belyses genom fallstudier. Eftersom utredningen intervjuat personer från alla delar av landet kommer arkivhandlingarna från många olika kommuner. Det har gett utredningen inblickar i hur olika arkivhantering och handläggning har sett ut i olika delar av landet. Kapitlet är uppdelat i fyra delar där det redogörs för: 1.vilka generella riktlinjer som har funnits med avseende på vad barnavårdsakter och socialakter bör innehålla, 2.vilka brister med arkivhandlingar som har påtalats i forskning, 3.vilka riktlinjer som funnits för vad som bör bevaras och gallras, 4.några allmänna reflektioner kring utredningens erfarenheter av att rekvirera arkivhandlingar och vilka möjligheter till upprättelse som ryms i arkivhandlingarna. Det som framkommit är att lagstiftningen generellt varit restriktiv med att föreskriva vilka uppgifter som ska ingå i en utredning. Men och framåt har det funnits tydliga instruktioner från om vad som bör noteras. Villkoren för dokumenta- tionen preciserades i Råd och anvisningar (1961). Anteckningarna skulle vara omfattande och redogöra för barnets förhållanden i fosterhemmen. Var och hur dessa detaljerade anteck- ningar om barnets situation i fosterhemmet skulle bevaras går inte att utläsa av dessa Råd och anvisningar. Det förefaller rimligt att anteckningarna lades i barnens akter, men det är inte självklart. Både forskningen och utredningen visar att många barnavårdsakter inte levt upp till dessa anvisningar. Uppgifterna återfanns inte alltid i barnens akter utan kunde i stället läggas som bilagor till barnavårds- nämndens protokoll. Vidare har forskning visat att arkivmaterialet varit bristfälligt på flera punkter; akternas innehåll saknar ofta en övergripande struktur, enhetliga begrepp och definitioner. Akternas innehåll kan således variera mycket med hänsyn till omfång och kvalitet. Det kan ta att rekvirera akter från olika arkiv. Dessutom kan konstateras att hanteringen av sociala akter skiljer sig åt mellan kommunerna. Det medför att personer som söker sin historia i sociala akter kan få tillgång till mycket varierande underlag. För- utom att sekretessprövningen av vad personen får ta del av också kan variera kan akter saknas eller dokumentationen vara knapp- . Till följd av att gallringsföreskrifterna var otyd- liga, har utredningen erfarit att akter har gallrats felaktigt. Ytterligare ett problem är att akterna kan innehålla kränkande omdömen eller beskrivningar som inte stämmer överens med intervju- personernas egna erfarenheter. Det kan ibland krävas psykologiskt stöd i samband med att man tar del av sina arkivhandlingar. Vanvården presenterad i siffror I slutrapporten ingår totalt 866 personers berättelser om vanvård och övergrepp. 509 () personer är kvinnor och 357 (41 pro- cent) personer är män. 155 personer, 90 kvinnor och 65 män, har uppgivit att de tillhör en svensk minoritet eller har utländsk bak- grund. 13 personer, åtta kvinnor och fem män, har uppgivit funk- tionshinder under barndomen. Utredningen har intervjuat personer i mycket spridda åldrar. De äldsta var födda och de yngsta . Den största gruppen föddes , därefter följt av personer födda . Två tredjedelar av kommunerna placerade barn som blivit vanvårdade De 866 personerna som har rapporterat vanvård har varit placerade av sammanlagt 196 olika kommuner. Det innebär att två tredjedelar av kommunerna placerade en eller flera personer som under utred- ningens intervjuer har vittnat om att de utsattes för övergrepp och försummelse i den sociala barnavården. Av de 866 intervjupersonerna har 798 varit placerade i fosterhem, 665 i institution och 213 i andra placeringar. 598 av de 866 intervju- personerna har varit placerade både i fosterhem och institution och 169 personer har varit placerade i de tre formerna. Av de inter- vjupersoner (798) som varit placerade i fosterhem är det (763 personer) som rapporterat vanvård. Nästan alla som har erfa- renhet av fosterhemsplacering har således berättat för utredningen om vanvård i minst ett av de hem de varit placerade i. Så är det inte för dem med erfarenhet av institutionsplaceringar, men även här är siffrorna höga. Av dem som varit placerade i institution (665) är det (462 personer) som rapporterat vanvård. Små resultatskillnader i jämförelse med delrapporten När nu resultatet från alla intervjuer sammanfattas kan utredningen konstatera att det är förhållandevis små procentuella skillnader mellan delrapporten, som omfattade 404 personers intervjuer och slut- rapporten med 866 personers intervjuer. Fysiskt våld med tillhygge har minskat , från . Detta har sannolikt sin förklaring i att en större andel yngre personer inter- vjuats efter delrapporten. Dessa har uppgivit färre inslag av fysiskt våld under sina placeringar. Också skadligt utnyttjad i arbete har minskat, från i delrapporten till i slutrapporten. Sexuella övergrepp visar en liten ökning, för kvinnor från 61 pro- cent till och för män från . Sexuella övergrepp förekommer i intervjuerna jämnt fördelat från samtliga decennier. Försummelse har redovisats i samma omfattning som i delrapporten. av intervjupersonerna har berättat om att de utsatts för Redovisat på underkategorier är det (76 i delrapporten) som uppger otillräcklig omvårdnad. (26 i delrapporten) uppger otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller institu- tionspersonal och (45 i delrapporten) uppger otillräcklig skolgång. De övriga kategorierna som inte kommenteras här har också mycket små avvikelser från resultaten i delrapporten. Fysiskt våld och sexuella övergrepp har varit vanligt förekommande Det är (102 personer) av de intervjuade som inte varit utsatta för fysiskt våld eller sexuella övergrepp. Bland de 102 personer som uppgett att de inte utnyttjats sexuellt eller blivit utsatta för fysiskt våld finns det många som varit med om andra allvarliga övergrepp eller försummelser. Exempelvis berättar 57 per- soner att de varit skadligt utnyttjade i arbete, 53 personer har upp- levt olika former av bestraffningar i samband med måltider, 50 har fått stå ut med integritetskränkande tilltal eller fått höra kränkande omdömen om sina närstående. 49 personer har hotats med våld, bevittnat våld eller skrämts av sina vårdare. När det gäller skola och hälsa uppgav 29 personer att skolgången var otillräcklig, att de vägrats gå i skola eller att de inte fick nödvändig hjälp med sina läxor etc. 22 personer uppgav också att de varit sjuka utan att få nödvändig vård. Fallbeskrivningar och jämförande analyser I slutrapporten lyfts intervjupersonernas berättelser fram ur det samlade materialet. Detta görs genom fallbeskrivningar som bygger på intervjuer, domar och journaler samt levnadsbeskrivningar som är skrivna av intervjupersonerna själva och som återges i sin helhet. Dessutom analyseras vad olika personer har berättat om samma placering på institution eller i fosterhem. Intervjupersoners berättelser har jämförts med vad arkivmaterialet berättar. Utredningen presenterar fyra fallbeskrivningar som i första hand bygger på intervjuer med de människor som beskrivs. I andra hand bygger fallbeskrivningarna på autentiska fällande domar i tingsrätt eller hovrätt. Dessutom förekommer hänvisningar till utdrag ur journaler och annat arkivmaterial som utredningen haft tillgång till. Berättelserna syftar till att ge olika exempel på omständigheter, situationer och upplevelser med utgångspunkt i intervjupersonens redogörelse. Utifrån dessa sammansatta redogörelser belyses olika aspekter på hur en vistelse i fosterhem eller institution har upp- levts, orsakerna bakom en placering och konsekvenserna för det utsatta barnet. Berättelserna konkretiserar den utsatthet barnet befann sig i och pekar på vikten av att vuxna tar ansvar för barnets situation. Dessutom beskrivs i berättelserna den bristfälliga säkerhet som omgav barnet när tillsynen inte fungerade. Levnadsberättelser ger djupare inblick i upplevelserna Utredningen har tagit emot många nedtecknade barndomsberättelser. I rapporten finns tre av dessa levnadsbeskrivningar återgivna i sin helhet. Berättelserna återger minnen och erfarenheter beskrivna med intervjupersonernas egna ord. De är individuella och unika, men skildrar företeelser och omständigheter som känns igen från andra personers berättelser trots att intervjupersonerna återger minnen från ett avlägset förflutet. Somliga har berättat att de regelbundet blev slagna och kan därför inte berätta om alla gånger det skedde. De väljer ut vissa episoder och återger dem. Andra blev slagna någon enstaka gång. Men det fick ändå omfattande konsekvenser. De berättar om den ständiga rädslan för att det skulle hända igen, eller om det våld de gjorde på sig själva för att anpassa sig till de vuxnas önskemål. Flera berättelser från samma placering I utredningens delrapport6 redogjordes översiktligt för hur olika personer beskrivit sin tid på en och samma institution. I slutrapporten för- djupas dessa beskrivningar. Dessutom har presentationen utökats 6 SOU 2009:99. till att också omfatta fosterfamiljer. Syftet med kapitlet är att lyfta fram och jämföra erfarenheter som flera intervjupersoner har vitt- nat om från samma vistelse i fosterhem eller institution. Sammanlagt har utredningen mottagit berättelser om vanvård på 119 institutioner från minst två personer. Vanvård i 35 fosterhem har beskrivits av minst två personer. Det betyder att minst två personer, var för sig, har berättat om vanvård som förekommit på en placering där de båda vistades. Det bör betonas att utredningen har fått dessa resultat utan att söka upp personer som har bott i samma hem såsom gjorts i en del andra utredningar utomlands. I utredningens material återfinns 35 fosterfamiljer där minst två inter- vjuade personer har varit placerade, antingen eller . I 27 av dessa familjer har det handlat om syskon som samtliga blivit intervjuade av utredningen. I de övriga åtta familjerna kommer berättelserna från intervjupersoner som inte är syskon men som har erfarenheter från samma placering. Den över- vägande delen av redogörelserna är från placeringar från sent 1960- tal . Det är i stora drag liknande miljöer som gång efter annan beskrivs av personer som upplevt vanvård i fosterhem: De flesta foster- familjer har varit bosatta på landsbygden, flera har bedrivit jord- bruk och haft djur. Fosterfamiljerna har ofta varit ett gift par där modern varit hemma och inte sällan har de haft egna biologiska barn. Ett annat gemensamt drag för dessa hem är att de har haft många fosterbarn. Några av familjerna har beskrivits som frikyrkliga eller aktiva i . Detta är dock en ganska vanlig miljö för fosterhems- placering och utåt sett har nog de 35 familjerna uppfattats som trygga kärnfamiljer som har haft en idyllisk miljö på landet att erbjuda sina fosterbarn. De före detta fosterbarnens berättelser ger dock en helt annan bild vilket också lyfter fram betydelsen av att ifrågasätta även en till synes idealisk fosterhemsmiljö. Vidare kan konstateras att intervjupersoner som varit i samma fosterhem oftast gett en liknande beskrivning av vanvården på en övergripande nivå, men att detaljer när det gäller försummelse eller våld kan skilja sig åt. Utredningen har valt att beskriva tre barnhem från vilka utred- ningen har dokumenterar flest berättelser om vanvård. Dessa är Vidkärrs barnhem i , Nybodahemmet i och Skärsbo pojkhem i . Totalt 86 personer, som har bott på Vidkärr har intervjuats. 65 av dem har berättat om vanvård. 63 intervjuade personer har varit placerade på . 31 av dem har berättat om vanvård. Det bör tilläggas att många kom till vid tidig ålder och därför saknade minnen därifrån. Skärsbo pojkhem var en liten institution med endast ett tiotal platser. Ändå har så många som 15 personer berättat om vanvård där. På institutioner rapporterar intervjupersonerna ofta om en och samma typ av vanvård, även på en mer detaljerad nivå, vilket bidrar till en övergripande bild av vad som utmärkte just den institutionen vid en given tidsperiod. Arkivhandlingarnas redogörelser och intervjupersonernas berättelser I förslag om ersättning till de utsatta konsta- teras att de enskildas utsagor ska tillmätas stor betydelse vid bedöm- ning om ersättning, men man för också resonemang om stödbevis- ning. Med hjälp av akter från den sociala barnavården, redogör Van- vårdsutredningen för vad arkivhandlingar berättar om de intervju- ades tid som placerade. Sammanfattningsvis kan vi konstatera att det finns stora brister i både bevarandet och i handläggningen av de utsattas akter. Vanvårds- utredningen vill särskilt understryka att de samhällsvårdade barnen inte kan lastas för bristfällig stödbevisning i akterna, men även om myndigheternas dokumentation är bristfällig i många avseenden saknas det inte underlag om vanvård. samlade intervjumaterial utgör en dokumentation över vanvård i den sociala barnavården. Anteckningar om missförhållanden saknas ofta. I denna undersökning ingår 128 personers arkivhandlingar varav 41 personer har någon form av anteckning om missförhållanden i sina arkivhandlingar. Det innebär att inte har några anteckningar om missförhållanden. Det kan finnas flera anled- ningar till detta. Dels kan det bero på att barnavårdsakten i sin hel- het inte har inkommit till utredningen, dels att den saknas i kommun- arkivet och att utredningen därmed fått förlita sig till andra arkiv- handlingar som inte säger något om de missförhållanden som barna- vårdsnämnden eventuellt kan ha känt till. Det är anmärkningsvärt att sju av tio i urvalsgruppen inte kan styrka sin vanvård med arkivhandlingar. Det belyser i sig svårig- heten med att belägga vanvård med hjälp av arkivhandlingar. Å andra sidan visar undersökningen att, om den översätts till hela gruppen vanvårdade skulle tre av tio kunna finna stödbevisning till sin berättelse om vanvård i arkivmaterialet. Begränsad möjlighet att använda akter för att styrka eller falsifiera vanvård Vid genomgången kan utredningen konstatera att flera av vanvårds- kategorierna ändå på ett eller annat sätt finns beskrivna i akterna; försummelse, kränkningar, tvång och bestraffningar, sexuella över- grepp och skadligt utnyttjad i arbete. Majoriteten av de 41 personernas arkivmaterial styrker intervjupersonernas uppgifter om missförhåll- anden. Dock skiljer sig omfattningen av vanvården stort mellan intervjupersonernas berättelser och journalanteckningarna efter- som det oftast bara finns anteckningar om viss vanvård vid enstaka placeringar. En intervjuperson kan ha berättat om vanvård på flera olika ställen men om det finns anteckningar om försummelse eller övergrepp härrör de mestadels endast från en placering. Det är heller inte ovanligt att anteckningarna antingen redogör för annan typ av vanvård än vad intervjupersonen uppgett eller att de uttrycker försiktiga tankar om att förhållandena i fosterhemmet var tveksamma. Utredningens studie visar att det är problematiskt att kontrollera intervjupersonernas berättelser mot deras arkivhandlingar. Det går i de flesta fall att av akterna styrka att personerna har varit pla- cerade. Det föreligger i allmänhet god överensstämmelse mellan vad intervjupersonerna uppger när det gäller antal placeringar, var de var placerade och . visar akterna dock att en person har varit placerad på flera ställen än vad intervjupersonen själv har uppgett. Underrapportering från intervjupersonernas sida i jämförelse med arkivmaterialen är vanligare än överrapportering. Men möjligheterna att med hjälp av akterna styrka eller falsifiera den vanvård som intervjupersonerna berättat om har varit ytterst begränsade. Att kontrollera intervjupersoners berättelser mot arkiv- handlingar är också problematiskt, om man betänker att av de handlingar som ingår i utredningens undersökning saknade anteckningar om någon form av missförhållanden. Det är i sig anmärkningsvärt och en påminnelse om att man inte enbart kan för- lita sig på att arkivhandlingar i sig kan styrka en berättelse om vanvård. Hur har det gått senare i livet för intervjupersonerna? Slutrapporten fortsätter den påbörjade redovisningen från delrapporten om hur det gått för intervjupersonerna senare i det vuxna livet. Utredningen inkluderar även en redogörelse för erfarenheterna från andra länders undersökningar och konstaterar att dessa också åter- speglas i den svenska utredningen. Under intervjuerna har utredningen ställt öppna frågor om hur det vuxna livet blev för intervjupersonerna. Svaren har handlat om arbete, utbildning och familjeliv, men också om sjukdom, miss- bruk, kriminalitet, tilltron till myndigheter och inte minst den egna självuppfattningen. Utredningens uppfattning är att den vanvård intervjupersonerna utsattes för, då samhället bar ansvaret för dem, i hög grad begränsade möjligheterna till en framtida livskvalitet. Det finns i materialet därför anledning att reflektera över att så många, trots den vanvård och de svek man utsattes för, ändå har klarat av ett vuxenliv med olika mått av framgång. Endast någon enstaka av intervjupersonerna har under intervju- erna sagt att den vanvård han/hon utsattes för helt har saknat betydelse för vuxenlivet. Stor variation i hur vanvården upplevdes påverka vuxenlivet Berättelserna och de egna tankarna kring vad barndomen – och spe- cifikt placeringen i den sociala barnavården, har kommit att betyda för det vuxna livet uppvisar stor variation. En anledning kan vara att självbilden, det sätt man väljer att berätta på, varierar mellan intervjupersonerna. För några har placeringarna gett upphov till en stark livsvilja, över- levnadsförmåga och en inre kraft. har andra berättat att det lett till ett livslångt lidande, missbruk, en bristande självkänsla och ett socialt utanförskap. Att fysiska och sexuella övergrepp ger ett barn djupa sår är uppenbart och väl känt. Mindre känt är kanske att emotionella och psykiska övergrepp kan vara lika förintande. Utredningen gör inga bedömningar av i vilken utsträckning den specifika vanvård som den enskilde utsattes för också utgör den direkta orsaken till att livet blev som det blev. Vad utredningen gör är att dokumentera och återge den enskildes erfarenheter och kun- skap om sitt eget liv, vilken betydelse intervjupersonerna själva ger sina erfarenheter av vanvård i barndomen. För några av de inter- vjuade har intervjutillfället också varit första gången man berättat om sina djupare livskänslor för någon utomstående. Utbildning och arbete har stor betydelse för vuxenlivet På frågan om intervjupersonens arbetsliv uppgav vid intervjutill- fället drygt 400 personer att de arbetat fullständigt genom livet. Detta betyder att man antingen arbetat och/eller studerat motsvarande heltid. 396 personer uppgav att de bara delvis har arbetat och/eller studerat under vuxenlivet. 12 personer sa sig aldrig ha arbetet över- huvudtaget. För resterande intervjupersoner saknas uppgifter. Bland intervjupersonerna har utbildningsnivå haft en avgörande betydelse vad gäller för hur man haft det i yrkeslivet. Många har varit besvikna över de förlorade eller försämrade utbildnings- möjligheter de fick som fosterbarn eller på barnhem. 159 personer fick, av olika skäl, inte fullfölja den obligatoriska folk- eller då de normalt skulle ha gått i skolan. Det är i utredningen 143 personer som bedrivit någon form av universitets- och högskolestudier. Många har beskrivit sina vuxna liv som präglade av en dålig själv- känsla och att man känt sig socialt och psykologiskt handikappade. Ekonomiska problem och fysisk ohälsa är något som flera tycker har dominerat det vuxna livet. Flera hänför ständig och ihållande ryggvärk till att man skadligt utnyttjades i hårt kroppsarbete som barn. Kriminalitet, alkoholmissbruk eller att man medi- cinerat med psykofarmaka har för flera också präglat vuxenlivet. Flera har berättat att de som vuxna aldrig vågat eller velat skaffa barn och att det berott på att man under sin egen barndom for illa. En förlorad eller försämrad kontakt med sin biologiska familj har för många varit en stor förlust under vuxenlivet. Om socialt utan- förskap, prostitution och även hemlöshet har berättats av ytter- ligare andra, precis som att för många har ständiga panikkänslor eller fobier hämmat vardagen. I det vida begreppet psykisk ohälsa har andra intervjupersoner berättat om depressioner, ångest och perioder då man legat inlagd för psykiatrisk behandling. Av dem utredningen intervjuat uppger att de har haft perioder av självmordstankar. har också gjort ett eller flera självmordsförsök, antingen de var placerade, under uppväxten eller senare i livet. Flera har också berättat om hur de har gått in i väggen eller blivit utbrända. Vilken betydelse intervjun har haft för den enskilde avhandlas i kapitel 8. Där redovisas resultaten av en enkät som utredningen gjort och görs jämförelser med tillämpliga resultat från utredningar utomlands. Majoriteten positiv till intervjun Utredningen skickade en utvärderingsenkät till 874 av de 902 inter- vjuade personerna. 652 personer besvarade enkäten. I den framkom det att , hade en positiv upplevelse av att ha blivit inter- vjuade av utredningen. Intervjupersonerna förmedlar att det varit viktigt att få berätta och att ha blivit lyssnad till och att det ibland betytt att de också kunnat göra ett avslut och upplevt det som en möjlighet att kunna gå vidare i livet. Många har även beskrivit hur svårt det var att bli intervjuad och att berätta om sina svåra minnen. Flera har uttryckt betydelsen av att få bidra till att förhindra att det händer igen och betonat vikten av att sanningen om hur samhällsvårdade barn har haft det, kommer fram. En del har framfört önskan om upprättelse i form av att sam- hället tar sitt ansvar. Enkäten handlade även om hur intervju- personerna upplevt nyttan av stödsamtalen. hade använt sig av stödsamtalen. Av dessa ansåg att de i någon mening haft nytta av dem. Bland de som inte använt sig av stödsamtalen upp- gavs exempelvis att de inte upplevde något förtroende för terapeu- ten och många menade också att de inte orkade öppna sig igen för en ny person. Flera intervjupersoner vittnar om den betydelse bemötandet under intervjun hade för dem. De som intervjuade verkade kompetenta och väl förberedda för uppgiften. De kände sig trodda. Många fram- höll också hur viktigt det varit för dem att regeringen fått känne- dom om vad de varit utsatta för. Flera menar att detta uppväger den smärta och det lidande det inneburit för dem att, kanske , berätta vad de varit med om som barn och unga. Ökad säkerhet i den sociala barnavården I kapitel 9 sammanfattas ett antal teman (omständigheter) som skulle kunna tänkas ha betydelse för att barnen råkade illa ut. Exempel på sådana omständigheter handlar t.ex. om bristen på utredning, upp- följning och tillsyn, om de ensamma och övergivna barnen som aldrig fick besök, barn med handikapp och lyten. Det har kunnat handla om slutna och isolerade miljöer, om placeringar hos inflytelse- rika personer eller placeringar hos fosterföräldrar där det förekom psykisk sjukdom eller missbruk. Utredningen pekar också på vikten av att uppmärksamma väsentliga förändringar i barnens liv, som flyttningar, skilsmässor och dödsfall. Avslutningsvis diskuteras på vilket sätt säkerheten för samhällsplacerade barn och unga skulle kunna förbättras utifrån de erfarenheter intervjuerna gett. När det talas om säkerhet avses samhällets insatser och då i första hand kommunernas uppföljning och statens tillsyn för att förhindra att barn och ungdomar utsätts för olika former av fysiska, psykiska och emotionella övergrepp.