sou · GZB339 · 2011-04-27 00:00:00 — Skälen för kommitténs bedömning: Som redovisats i avsnitt 4.3.4 resulterar de flesta skatteväxlingar mellan kommuner och landsting i ett län i att några kommuner överkompenseras ekonomiskt som en följd av växlingen medan andra underkompenseras. Det beror på att kommunernas kostnader för den överförda verksamheten skiljer sig åt medan intäkterna blir lika mätt i kronor per invånare. Lands- tingen kan inte skatteväxla mot enskilda kommuner utan endast mot kommunkollektivet i respektive län. Enligt kommitténs mening går det inte att utesluta att det kommer att uppstå omfördelningseffekter mellan kommunerna i ett län i de fall överenskommelser träffas om att låta bära ansvaret för den regionala kollektivtrafiken i länet och därmed bli regional kollektivtrafikmyndighet. Kommittén anser att kom- munerna i ett län i sådant fall bör ges möjlighet att komma överens om att få lämna bidrag till varandra om det behövs för kostnadsut- jämning dem emellan, s.k. mellankommunal utjämning. Möjlighet till motsvarande mellankommunala utjämningssystem förekommer inom andra verksamheter. Som exempel kan nämnas den s.k. LSS-verksamheten (lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade). Enligt lagens 17 § (1993:387) får ett landsting och en kommun som ingår i träffa avtal om att ansvar för en eller flera uppgifter enligt denna lag överlåts från till kommunen eller från kommunen till . Har en över- låtelse skett från ett landsting till samtliga kommuner som ingår i , får kommunerna lämna ekonomiska bidrag till var- andra, om det behövs för kostnadsutjämning mellan kommunerna. I en skrivelse till har kommittén i decem- ber 2011 föreslagit att en motsvarande bestämmelse även införas i lagen (2010:1065) om kollektivtrafik. I bilaga 2 redovisas skrivelsen i sin helhet. Kommitténs bedömning: Det är angeläget att det nordiska skatte- avtalet ses över för omförhandling inklusive det gränsgångaravtal som utgör ett tillägg till huvudavtalet. Vidare anser kommittén att den gränsöverskridande statistiken behöver utvecklas och säker- ställas . Skälen för kommitténs bedömning: De analyser som Statskonto- ret genomfört på uppdrag av kommittén visar att det nordiska skatteavtalet är oförmånligt för , se avsnitt 4.3.5. Även Riks- revisionen har uppmärksammat problemet beträffande det nordiska skatteavtalet. I en nyutkommen rapport, skatteavtal med andra länder – effekter av regeringens arbete, sägs bl.a. att regeringen inte har tagit fram de underlag som behövs för att man ska kunna analysera effekterna av den kritiserade utjämningsordningen mellan och (RiR 2010:24). rekommende- rar regeringen bland annat att öka fokus på konkurrensaspekterna i skatteavtalsarbetet för att svenska företags konkurrenssituation inte ska försämras. Frågorna om var gränspendlarna ska beskattas eller vilken kom- pensation som och bör betala till är dock inte något som regleras i eller bestäms av systemet för kommunal- ekonomisk utjämning. Dessa frågor avgörs i förhandlingar och genom avtal mellan berörda länder. Kommittén anser i likhet med att skatteavtalen bör utvärderas och ses över. Det som dock har en direkt koppling till utjämningssystemet är hur den aktuella ersättningen från fördelas och vilka kon- sekvenser fördelningen får. Av Statskontorets analyser framgår att det snarare är de svenska kommun- respektive landstingskollekti- ven som drabbas av att gränspendlaren beskattas i arbetslandet än enskilda kommuner och landsting. Enligt Statskontoret skulle endast fem kommuner i få ett ekonomiskt tillskott om för- delningen vore korrekt. Storleken på tillskotten ligger i intervallet 5–per invånare. läns landsting skulle få ett tillskott på per invånare. Det stora problemet i inkomstutjämningen är således inte för- delningsgrunden som sådan utan det faktum att kompensationen från är väsentligt lägre än de kostnader som gränspend- larna genererar i den kommun respektive det landsting man bor. Detsamma gäller arbetspendlingen mot . Kommittén har inte funnit någon alternativ fördelningsgrund av det aktuella kompensationsbeloppet från som skulle vara bättre än den nuvarande. Den statistik som finns tillgänglig för ändamålet är inte tillräcklig för att åstadkomma ett annat fördel- ningssystem. Kommitténs bedömning är att den gränsöverskri- dande statistiken behöver utvecklas och säkerställas . 4.4.11Effekter av kommitténs förslag avseende inkomstutjämningen Som framgår av figur 4.8 är effekterna av kommitténs förslag beträffande inkomstutjämningen för enskilda kommuner och landsting relativt små jämfört med dagens system. Skälet till att landstingen i skogslänen, liksom i län, förlorar något på kommitténs förslag är att den höjda garantinivån, från , i kombination med låga länsvisa skattesatser medför att inkomstutjämningsbidragen blir något lägre i dessa landsting när garantinivån ökar. Den uppkomna effekten speglar den problematik som påtalats i avsnitt 4.4.8 angående uppgiftsfördelningen och de länsvisa skatte- satserna. Att läns landsting, liksom de nordligaste lands- tingen, har förhållandevis låga länsvisa skattesatser är i allt väsent- ligt en effekt av de skatteväxlingar som ägde rum i samband med Ädel- respektive psykädelreformerna . Figur 4.8 Ekonomiska effekter per sektor länsvis (kr./inv.) Kr/inv. Källa: Egna beräkningar. 5.1Utjämning av strukturella kostnadsskillnader Kommunernas åldersspecifika kostnader varierar mellan olika ålders- grupper, från per invånare och år i åldrarna 19– till i åldrarna , se figur 5.1.1. Till detta ska läggas en grundkostnad per kommun på per invånare. Figur 5.1.1 Kommunernas årskostnad per person i olika åldrar 2009 Källa: SCB:s räkenskapssammandrag och befolkningsregister. Utgiftstrycket på kommunerna varierar således med befolkningens ålderssammansättning, vilket är en följd av att olika åldersgrupper har varierande behov av den verksamhet kommunerna bedriver. Utan utjämning för skillnader i behov skulle en liten glesbygds- kommun med många äldre få svårt att erbjuda en med andra kommuner likvärdig äldreomsorg. Som exempel kan nämnas att kostnaderna för äldreomsorgen i kommun, med en låg andel äldre, har beräknats till per invånare och år i kostnadsutjämningen. I kommun, med en mycket hög andel äldre, har kostnaderna beräknats till per invånare. Denna skillnad motsvarar i kommunalskatt räknat på ett genomsnittligt skatteunderlag per invånare. Det finns även skillnader i social och geografisk struktur som påverkar kommunernas kostnader. I glesbygd blir kostnaderna för skolan betydligt högre på grund av små skolenheter och långa skolskjutsavstånd. Vidare kan konstateras att det finns både social och etnisk segregation i varierande utsträckning som medför att vissa kommuner har högre kostnader än andra. 5.1.2Kostnader som systemet ska utjämna för Kommunernas kostnader kan schematiskt beskrivas med hjälp av figur 5.1.2. De kostnader som systemet ska utjämna för är skill- nader på grund av strukturellt betingade behov eller andra förut- sättningar utifrån ett enhetligt definierat behov till enhetlig kost- nad, dvs. A plus B i figur 5.1.2. Självvalda skillnader i serviceutbud, servicekvalitet, avgiftsnivå och effektivitet, dvs. C i figur 5.1.2 ska däremot inte beaktas i kostnadsutjämningen. Figur 5.1.2 Kommunernas kostnader (principskiss) Skillnad i kostnad på kostnader (A+B+C) ska mäta (A+B) Verksamheter som ingår i kostnadsutjämningen Av tabellerna 5.1.1 och 5.1.2 framgår vilka verksamheter som ingår i kostnadsutjämningen för kommuner respektive landsting samt storleken på omfördelningen i de olika modellerna. Tabell 5.1.1 Delmodeller, omfördelning samt antal bidrags- respektive avgiftskommuner i kostnadsutjämningen Barn med utländsk bakgrund Källa: SCB. Äldreomsorgen är den verksamhet som kostar mest i de flesta kommuner och där även skillnaderna mellan kommunerna är störst, varför modellen för äldreomsorg också omfördelar mest pengar i kostnadsutjämningen för kommunerna. Tabell 5.1.2 Delmodeller, omfördelning samt antal bidrags- respektive avgiftslandsting1 i kostnadsutjämningen Hälso- o sjukvård, totalt - därav hälso- och sjukv. 1 Till landsting i detta sammanhang räknas även som är en landstingsfri kommun. Källa: SCB. Omfördelningen inom respektive delmodell i tabellerna 5.1.1. respektive 5.1.2 går ej att summera till ett totalt omfördel- ningsbelopp, vilket beror på att de kommuner eller landsting som får ett tillägg i en viss modell ofta får ett avdrag i en annan modell. Faktorer som ingår för att spegla strukturella merkostnader I tabell 5.1.3 ges en översiktlig redovisning av vilka variabler som valts i de olika delmodellerna för att spegla de strukturella merkostnader som uppstår på grund av skillnader i åldersstruktur, geografiska förutsättningar samt social struktur. En mer detaljerad beskrivning av de ingående variablerna redovisas i avsnitt 5 under respektive delmodell. Tabell 5.1.3 Strukturella faktorer i delmodellerna Åldersstruktur, föräldrarnas förvärvsfrekvens, skattekraft Åldersstruktur, barn med utländsk bakgrund och Åldersstruktur, programval och bebyggelsestruktur. Åldersstruktur, kön, yrkesbakgrund, civilstånd, utomnordisk bakgrund och glesbygd. Utrikes födda från länder utanför och EU, arbetssökande utan ersättning, ensamstående kvinnor med barn, andel män med låg inkomst och bebyggelsetäthet. Barn till ensamstående, lagförda ungdomar, barn med utländsk bakgrund och kommunens folkmängd. Barn med utländsk bakgrund Barn 0–med utländsk bakgrund. förändring (positiv eller negativ) av antalet skolelever samt ersättning för eftersläpning av intäkter vid Uppvärmning (energiindex), gator och vägar (klimat och vägslitage), byggkostnader (lönekostnad för byggnadsarbetare och klimat), glesbygdsspecifika merkostnader för administration, resor och räddningstjänst, Medellön i angränsande kommuner, genomsnittligt pris för småhus samt förvärvsfrekvens. Vårdtunga grupper, kön, ålder, civilstånd, sysselsättningsstatus, inkomst, boendetyp samt tillägg för Ersättning för eftersläpning av intäkter vid Lön i privat sektor samt faktisk läkarlön. Gleshet, arbetspendling samt tätortsstruktur. Ger flera barn, ungdomar och äldre högre bidrag? Det är viktigt att observera att bidrag eller avgifter i de olika delmodellerna i kostnadsutjämningen beror på kommunens eller relativa struktur i förhållande till riket, dvs. skillnaden mellan den egna strukturen och riksgenomsnittet. Det faktum att en kommun får fler barn, ungdomar och äldre garanterar inte kommunen ett högre bidrag på det sätt som de specialdestinerade bidragen gjorde . Kostnads- utjämningen är ett utjämningssystem, inte ett bidragssystem. Det viktiga från utjämningssynpunkt är hur mycket kommunens åldersstruktur avviker från den genomsnittliga åldersstrukturen i riket. Eventuella tillskott till kommunerna och landstingen sker genom att beslutar att höja anslaget för kommunal- ekonomisk utjämning i statsbudgeten. Förändras kommunernas eller landstingens kostnader på grund av att staten förändrar deras uppdrag ska detta kompenseras genom en reglering av anslaget enligt den s.k. kommunala finansieringsprincipen. Förändringar av anslagsnivån fördelas mellan kommunerna respektive landstingen med ett enhetligt belopp per invånare. Årlig uppdatering av kostnadsutjämningen För att kostnadsutjämningen ska ta hänsyn till hur den enskilda kommunens eller det enskilda förutsättningar för- ändras måste många av de faktorer som ligger till grund för utjäm- ningen uppdateras . För kommunerna gäller det framför allt åldersstrukturen och de faktorer som speglar kommunens socio- ekonomiska struktur. För landstingen handlar det om de faktorer som styr utfallet i delmodellen för hälso- och sjukvård. Upp- dateringen av vissa modeller leder helt naturligt till att utfallet av kostnadsutjämningen för kommunen/varierar . Eftersom bidrag och avgifter varierar mellan åren förändras också den summa som omfördelas. 5.2.1Olika sätt att utjämna I princip finns två olika metoder att tillgå för kostnadsutjämning: totalkostnadsmetoden respektive standardkostnadsmetoden. Vad som nedan sägs om kommuner gäller även landsting. Totalkostnadsmetoden innebär att man med hjälp av en statistisk analysmetod (multipel regressionsanalys) försöker förklara till vilken del ett antal strukturvariabler, t.ex. åldersstruktur, ligger bakom de faktiska kostnadsskillnaderna mellan kommunerna. Om man lyckas förklara de strukturella kostnadsskillnaderna med ett fåtal variabler har totalkostnadsmetoden den fördelen att den är förhållandevis enkel och att det i regel krävs en mindre arbetsinsats för att hålla modellen fortlöpande uppdaterad. Bland nackdelarna kan nämnas att vissa förklarande variabler kan få en oproportionerligt stor vikt, som t.ex. klimatfaktorvariabeln i Kommunalekonomiska kommitténs förslag (SOU 1991:98) till struk- turkostnadsindex. Klimatet ansågs förklara av kostnadsskillnaderna mellan kommunerna. Vidare kan metoden uppfattas som abstrakt i förhållande till de kommunala verksam- heterna. Metoden försvårar dessutom adekvata jämförelser på verk- samhetsnivå mellan kommunerna, t.ex. beträffande kostnaderna. Totalkostnadsmetoden användes i den kostnadsutjämning som tillämpades –1995. Standardkostnadsmetoden består av ett antal olika delmodeller, där varje delmodell avser en verksamhet eller ett kostnadsslag. För varje delmodell räknas en standardkostnad fram som avser att spegla den kostnad som kommunen skulle ha om verksamheten bedrivs med en genomsnittlig kostnads-, avgifts-, effektivitets- och servicenivå med hänsyn till egna strukturella förhållanden enligt valda faktorer. Nackdelen med standardkostnadsmetoden är att beräkningarna blir omfattande eftersom varje verksamhet av betydelse ska behandlas i en särskild delmodell. Fördelen med metoden är att den har en koppling till de kommunala verksamheterna. Förändr- ingar inom olika verksamheter kan beaktas på ett bättre sätt. Vidare underlättas uppföljning och jämförelser på verksamhetsnivå mellan kommunerna. Standardkostnadsmetoden är den metod som använts . Kommitténs bedömning: Standardkostnadsmetoden bör behållas, vilket innebär att kostnadsutjämningen byggs upp av ett antal delmodeller med specifika strukturella faktorer för varje verksamhet eller kostnad som ska omfattas av utjämningen. Skälen för kommitténs bedömning: I fråga om tänkbara metoder för kostnadsutjämning förordar kommittén standardkostnads- metoden framför totalkostnadsmetoden. Kommitténs bedömning är att standardkostnadsmetoden gör det lättare att eliminera sådana kostnadsskillnader som beror på service, avgiftsnivå och effektivitet som den underlättar jämförelser på verksamhetsnivå mellan kommunerna. Standardkostnadsmetoden gör det även lättare att anpassa kostnadsutjämningen till regeländringar och förändringar i omvärlden som påverkar verksamheterna. 5.3Verksamheter och andra strukturella faktorer som kostnadsutjämningen bör omfatta Kommitténs bedömning: Kostnadsutjämningen bör omfatta samtliga verksamheter som ingår i utjämningen. Det gäller även strukturella kostnadsskillnader som inte är direkt hänförbara till specifika verksamheter. Skälen för kommitténs bedömning: Enligt kommitténs uppfatt- ning bör kostnadsutjämningen omfatta alla obligatoriska verksam- heter, dvs. verksamheter som kommuner och landsting enligt lag är skyldiga att bedriva, som är i huvudsak skattefinansierade och som har mätbara strukturella kostnadsskillnader. För dessa verksam- heter finns statligt angivna mål i fråga om omfattning och inriktning. Därutöver finns vissa typer av kostnader, som inte klart går att avgränsa och som heller inte kan hänföras till någon specifik verksamhet, men som ändå är av klart strukturell karaktär. Det gäller bl.a. kostnader som uppstår till följd av befolknings- förändringar och regionala skillnader i fråga om lönestrukturen. Sådana kostnadsskillnader bör enligt kommitténs mening också beaktas inom ramen för kostnadsutjämningen. 5.4Förskola, fritidshem och annan pedagogisk verksamhet1 I kostnadsutjämningen för förskoleverksamhet och skolbarns- omsorg beaktas andelen barn samt behovet av dessa verksamheter. Standardkostnad förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg = Korrigerad åldersersättning * Volymindex (Kvolymindex) * förändring av NPI. Sedan nuvarande utjämningssystem infördes har modellen varit oförändrad, bortsett från mindre justeringar – t.ex. till följd av att förskoleklass infördes som en ny skolform. Den ursprungliga modellen för att beräkna barnomsorgens standardkostnader byggde på en studie av professor kostnadsvariationer – En studie av barnomsorgen 1990–1991. Av studien framgår att skillnaderna i omsorgskostnader mellan olika kommuner i huvudsak kunde förklaras med andelen barn i olika åldrar, föräldrarnas förvärvsarbete samt barnens vistelsetid i omsorgen. Den korrigerade åldersersättningen speglar andelen barn i de för verksamheterna aktuella åldersgrupperna samt en beräknad styckkostnad för respektive åldersgrupp, medan volymindexet ska fånga upp strukturella skillnader i behov mellan kommunerna. Behovet (Kvolymindex) beräknas med hjälp av andelen vård- nadshavare som arbetar eller studerar minst (förvärvsfrekvens), kommunens skattekraft samt ett täthetsmått. I beräkningarna begränsas genomslaget av både höga och låga värden på skattekraften och täthetsmåttet. Andelen barn per kommun samt den genomsnittliga kostnaden per barn i olika åldersgrupper (1–, 4–, och 7–) 1 Modellen omfattar förskola, fritidshem och sådan verksamhet som avses i 25 kap Skollagen (2010:800), dvs. pedagogisk omsorg (t.ex. familjedaghem), öppen förskola, öppen fritids- verksamhet och omsorg under s.k. obekväm arbetstid. Dessa verksamheter motsvarar det som tidigare benämndes förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. Även skattekraften och föräldrarnas förvärvs- frekvens uppdateras , men beräknas som ett genomsnitt för de senaste tre respektive två åren. Bebyggelsetätheten uppdateras när nya data finns tillgängliga, i regel . Den senaste uppdateringen skedde inför . Uppräkning av standardkostnaden till utjämningsårets kost- nadsnivå sker med hjälp av prognostiserad utveckling av netto- prisindex (NPI) för året före utjämningsåret samt utjämningsåret. Den genomsnittliga standardkostnaden för riket är per invånare 2011. Standardkostnaden varierar mellan 3 055 () och 10 311 () kronor per invånare. 5.4.2Resultatet av kommitténs uppföljning Utvecklingen inom förskola, fritidshem och pedagogisk omsorg har en rad reformer genomförts i syfte att öka tillgängligheten inom förskolan, fritidshem och pedagogisk omsorg, bl.a. rätt till förskola för barn vars föräldrar är arbetslösa eller föräldralediga med yngre syskon (2001–2002), maxtaxe- reformen (2002) samt införandet av allmän förskola för fyra- och femåringar (2003). är kommunerna även skyldiga att anordna allmän förskola för treåringar. Dessa reformer har bidragit till att inskrivningsgraden i förskola och fritidshem har ökat. utgör pedagogisk omsorg ett samlingsbegrepp där familjedaghem är en av flera tänkbara varianter. Förskola och pedagogisk omsorg för 1–5 åringar ökade andelen inskrivna barn 1–i för- skolan från . minskade andelen barn 1–i familjedaghem från drygt 10 till . Andelen barn 1–inskrivna i antingen förskola eller pedagogisk omsorg ökade från . Inskrivningsgraden varierar betydligt mindre mellan kommungrupperna än tidigare, se tabell 5.4.1. Skillnaden mellan de kommungrupper som har den högsta respektive lägsta inskrivningsgraden uppgår till . var motsvarande skillnad . Bland annat som en följd av att barn till arbetslösa och för- äldralediga ska erbjudas förskola under minst eller har den genomsnittliga vistelsetiden minskat, i veckan 1999 2005. Längst vistelsetider 2005 (året för den senast tillgängliga statistiken från ) hade storstäder och förortskommuner, cirka . Kortast vistelsetider hade glesbygdskommuner och övriga små kommuner, cirka . Tabell 5.4.1 Andelen barn 1–inskrivna i förskola och pedagogisk omsorg Förortskommuner till större städer Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region Källa: Kommun- och Landstingsdatabasen (). Fritidshem och pedagogisk omsorg för skolbarn Av samtliga barn i åldrarna 6–var inskrivna i fritidshem eller pedagogisk omsorg 2009, vilket är en ökning med . Andelen inskrivna 10–12 åringar är betydligt lägre men även den har ökat , från 7 till . Skillnaden i inskrivningsgrad mellan olika kommungrupper är betydligt större när det gäller skolbarnen än vad som är fallet beträffande barn i förskoleåldrarna. I förortskommunerna till stor- städerna var i genomsnitt av alla 6–9 åringar inskrivna medan motsvarande siffra för glesbygdskommunerna var . Även när det gäller andelen inskrivna 6–12 åringar i fritidshem är skillnaden mellan olika kommungrupper stor. kommunerna är inskrivningsgraden medan den är i förortskommunerna till storstäderna, se tabell 5.4.2. Tabell 5.4.2 Andelen barn 6–inskrivna i fritidshem åren 2003, 2006 och 2009 (oviktade värden) Förortskommuner till större städer Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region Källa: SCB och . Utfallet i dagens modell Ett sätt att beskriva utfallet i nuvarande delmodell är att jämföra kommunernas redovisade kostnader och beräknad standardkostnad efter redovisningsåret utan prisuppräkning. Redovisade kostnader motsvarar då som underlagsdata i beräkningarna för kostnadsutjämningen. Som framgår av tabell 5.4.3 får storstäderna och speciellt för- ortskommunerna till dessa en standardkostnad i dagens modell som överstiger redovisad nettokostnad medan förhållandet är omvänt för alla andra kommungrupper. Tabell 5.4.3 Jämförelse mellan standardkostnad och redovisad nettokostnad (kr/inv, oviktade genomsnittsvärden) Förortskommuner till större städer Kommuner i tätbefolkad region Kommuner i glesbefolkad region 1 Ej NPI-uppräknad standardkostnad. Källa: SCB och Kommun- och Landstingsdatabasen (). Det som främst förklarar att utfallet ser ut som det gör är att inskrivningsgraden i förskolan har jämnats ut mellan olika kom- mungrupper som en följd av de reformer som genomfördes . I den modell som tillämpas för att fånga upp strukturella behovs- och kostnadsskillnader väger inskrivnings- graden tungt. Som en följd av att inskrivningsgraden i förskola och pedagogisk omsorg jämnats ut över landet har de variabler som används för att räkna fram behovet (förvärvsfrekvens, skattekraft och ett mått på befolkningstätheten) blivit allt mindre träffsäkra medan den åldersbaserade ersättningen fått större tyngd. Som exempel kan nämnas att åldersstrukturen (andelen barn) bara kunde förklara av kostnadsskillnaderna mellan kom- munerna 2001. kan åldersstrukturen förklara av kostnadsskillnaderna. Gränspendlingens effekter på utfallet På uppdrag av kommittén har Statskontoret analyserat effekterna på utjämningssystemet av att personer som bor i ett land har arbetsinkomster i ett annat. Beträffande den här aktuella delmodellen konstaterar att variabeln andel vårdnadshavare som arbetar minst påverkas av gränspendlingen eftersom antalet personer i gruppen vårdnadshavare som arbetar underskattas genom att gränspendlarna inte räknas som arbetande. Även den andra variabeln som avser att fånga behoven – kommunens skattekraft – påverkas av gränspendlingen eftersom den beskattningsbara inkomsten blir lägre än vad den skulle ha varit om gränspendlarnas inkomster hade ingått i underlaget. Kommuner med stor utpendling över landsgräns skulle ha fått en betydligt högre standardkostnad om man hade tagit hänsyn till gränspendlingen. Den största ökningen skulle ha fått med per invånare. Ytterligare sju kommuner skulle ha fått ett tillskott på per invånare eller mer. Kommitténs förslag: Nuvarande åldersersättning ersätts med en förenklad åldersersättning som baseras på den redovisade nettokostnaden per barn för åldersgrupperna 1–respektive 6–. Nuvarande Kvolymindex som avser att fånga skillnader i omsorgsbehov mellan olika kommuner ersätts av två nya index. Det ena avser att fånga upp de kostnadsskillnader som följer av olika vistelsetider i förskolan.