sou · GYB370 · 2011-01-01 00:00:00 — I avsnitt 6.2.3 lämnar dele- gationen också förslag om att ansvaret för att de mänskliga rättig- heterna respekteras i verksamheten skrivs in i instruktionerna för 6 Undervisning om mänskliga rättigheter i högskolan, 2008:43 R. Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna ett antal myndigheter. Förslagen rör myndigheter som ofta kommer i kontakt med personer som är utsatta eller i beroendeställning till det allmänna, eller som arbetar med frågor om personer i sådana situationer. Flertalet av de examensbeskrivningar där krav på kun- skaper om de mänskliga rättigheterna redan förts in är yrken inom de samhällsområden som de aktuella lagarna reglerar och som myndigheterna i fråga ansvarar för, t.ex. inom vård, omsorg, utbild- ning och rättsväsende. Examensbeskrivningarna för några yrken inom verksamheter som berörs av förslagen i avsnitt 4.5.4 och 6.2.3 saknar dock ännu krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna. Det handlar om utbildningar som leder till yrken där de anställda har viktiga upp- gifter för att skapa en för medborgarna fungerande, trygg och till- gänglig miljö. Delegationen föreslår därför att krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna förs in i examensbeskrivningarna för ytterligare några yrkesutbildningar, nämligen arkitektutbildningen samt utbildningarna till högskoleingenjör och civilingenjör, som regleras i högskoleförordningen, liksom utbildningarna till land- skapsarkitekt och landskapsingenjör, som regleras i förordningen (1993:221) för . Personer verksamma inom dessa yrken bedriver verksamhet av stor betydelse för bl.a. tillgängligheten i boendemiljön, barns behov av lek samt för att boendemiljön är trygg för både kvinnor och män i alla åldrar. Tydliga lärandemål om mänskliga rättigheter konstaterade i sin rapport att undervisning om de mänskliga rättigheterna förekommer i så gott som samtliga utbildningar där mänskliga rättigheter ingår i examensbeskriv- ningen. konstaterade dock att det ofta saknas tydliga lärandemål kopplade till examensbeskrivningen som tydliggör vilken kunskap studenterna ska ha efter sin examen. Det gör att det blir upp till den enskilde läraren vilket utrymme mänsk- liga rättigheter får inom en specifik kurs. Delegationen föreslår att lärandemål som tydliggör vilken kun- skap som avses inom respektive kurs eller utbildning kopplas till samtliga examensbeskrivningar som omfattar utbildning om de mänskliga rättigheterna. Detta skulle visa studenterna att kun- skapen om mänskliga rättigheter är central för utbildningen. Dele- gationen uppmanar dessutom högskolorna att i utbildningsplaner Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna och kurser förtydliga vad undervisningen om de mänskliga rättig- heterna bör omfatta. Målet med utbildningen om mänskliga rättig- heter bör vara att studenterna ska kunna relatera rättigheterna till sin framtida yrkesutövning och få förståelse för vilka krav de mänskliga rättigheterna ställer på offentlig verksamhet. Diskussion om konkreta fall i relation till konventioner om de mänskliga rättigheterna och möjlighet att genom egna undersök- ningar bidra till kunskapen om hur den faktiska tillämpningen ser ut kan vara effektiva sätt att föra in de mänskliga rättigheterna i en professionell praktik, som bidrag kan lämnas till behöv- ligt kunskapsunderlag. 7.4Utbildning och kompetensutveckling inom den offentliga sektorn Delegationens förslag: Regeringen ger för utveckling i staten () i uppdrag att utarbeta en strategi för hur statsanställda långsiktigt och systematiskt ska ges utbild- ning om de mänskliga rättigheterna. Såsom har beskrivits i avsnitt 3.5.4 är det delegationens erfarenhet från kartläggningar, utvärderingar och möten med anställda och förtroendevalda inom den offentliga sektorn att de generellt anser att det är viktigt att ha kunskap om de mänskliga rättigheterna. Internationella organ har också, bl.a. i sina yttranden om , betonat vikten av att de som är verksamma inom den offentliga sektorn får kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna och de internationella reglerna och dokumenten på detta område. tycks intresset för att mer aktivt och uttryckligen arbeta utifrån konventionerna om de mänskliga rättigheterna också ha ökat. är det ofta oklart både för personer i chefs- ställning och för övriga anställda hur deras specifika verksamhet relaterar till de mänskliga rättigheterna och vilket ansvar de har för att rättigheterna respekteras i verksamheten. De efterlyser också mer kunskap genom utbildning, fortbildning och stöd i arbetet. av de statliga myndigheter som svarade på en undersökning som genomförts på delegationens uppdrag ansåg att Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna de har behov av fortbildning och kompetensutveckling inom ämnet mänskliga rättigheter.7 I propositionen Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt (prop. 2009/10:175) gör regeringen bedömningen att det är angeläget att de statliga arbetsgivarna arbetar strategiskt med sin kompetensförsörjning. I propositionen betonas att det är en central del i regeringens årliga uppföljning av utvecklingen inom verksamhetsområdet statliga arbetsgivarfrågor att göra bedöm- ningar av kompetensförsörjningen i staten. Regeringen framhåller i budgetpropositionen att god kunskap om de mänskliga rättigheterna bland beslutsfattare främst inom den offentliga sektorn är en förutsättning för att regeringens långsiktiga mål, full respekt för de mänskliga rättigheterna, ska kunna uppfyllas.8 Myndigheten för utveckling i staten () har till uppgift att bistå regeringen i frågor som rör strategisk kompe- tensförsörjning i statsförvaltningen. genomför ett projekt om offentligt etos – en god förvaltnings- struktur. Utgångspunkten för projektet är en gemensam värde- grund i statsförvaltningen som grundar sig i demokratin och de mänskliga rättigheterna och eftersträvar rättssäkerhet, effektivitet och medborgarperspektiv. Insatser genomförs både på myndighets- och individnivå i syfte att bygga upp kunskapen om värdegrunds- frågor, bl.a. de mänskliga rättigheterna. Enligt sitt uppdrag ska även lämna förslag om hur nyanställda i staten fortsättningsvis ska introduceras i dessa frågor. Statskontoret har genom reglerings- brevet fått i uppdrag att dels lämna en nulägesbild av offentligt etos i förvaltningen, dels lämna förslag på hur utvärde- ringen av resultatet av projektet om offentligt etos ska genomföras. Uppdraget ska redovisas i december 2010.9 nuvarande värdegrundsuppdrag har beröring med frågor om mänskliga rättigheter och hur nyanställda i staten ska introdu- ceras i värdegrundsfrågor. Delegationen anser att det är viktigt att det finns en tydlighet i uppdrag och arbete om att de mänsk- liga rättigheterna är bindande åtaganden för staten som stats- anställda behöver en grundläggande kunskap om och förståelse för. Det kan annars finnas en risk för att de mänskliga rättigheterna enbart ses som frågor om etik och värderingar. 7Kommuners, landstings och statliga myndigheters arbete med mänskliga rättigheter – behovet av stöd, , 2006, bilaga 7. 2009/10:1, Utgiftsområde 1, , s. 60. 9Uppdrag att leda och samordna ett projekt om offentligt etos, , dnr Fi2009/7223 (delvis). Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna Flera statliga myndigheter har anordnat utbildningar om mänsk- liga rättigheter (se avsnitt 3.5.4). Det kan dock konstateras att det saknas en långsiktig strategi för hur statsanställda ska ges utbildning om de mänskliga rättigheterna. Sådan kunskap är nöd- vändig för att respekten för de mänskliga rättigheterna ska kunna säkerställas, såsom även regeringen framhållit i de nationella hand- lingsplanerna om de mänskliga rättigheterna. Internationella över- vakningsorgan har i sina yttranden rekommenderat att genomför åtgärder för att öka kunskapen och medvetenheten om konventioner och andra internationella dokument om de mänskliga rättigheterna inom den offentliga sektorn. Delegationen anser att det är viktigt att en strategi utformas för hur statsanställda lång- siktigt och systematiskt ska ges utbildning om de mänskliga rättig- heterna. Mot bakgrund av bl.a. det uppdrag har är det lämpligt att regeringen ger i uppdrag åt att utforma en sådan strategi. Utbildning inom kommuner och landsting Delegationens förslag: Regeringen bjuder in Kom- muner och Landsting till en aktiv dialog om hur det kan säkerställas att anställda och förtroendevalda i kommuner och landsting systematiskt och långsiktigt erbjuds kompetensut- veckling om de mänskliga rättigheterna. I avsnitt 6.3.1 lämnar delegationen förslag på att kommunernas och landstingens ansvar för de mänskliga rättigheterna ska förtydligas i kommunallagen. Ett sådant förtydligande innebär inte någon för- ändring av rättsläget i förhållande till det ansvar som åvilar kom- muner och landsting , utan är avsett att bidra till att de mänskliga rättigheterna tydligare lyfts fram och ses som en del av det regelverk som styr den ordinarie verksamheten. För att de mänskliga rättigheterna ska respekteras behöver de som är verksamma inom den offentliga sektorn, även förtroende- valda och anställda inom kommuner och landsting, ha kompetens om de mänskliga rättigheterna och vilka krav internatio- nella åtaganden på detta område ställer på den offentliga verk- samheten. I samband med att en ändring görs i kommunallagen är det också troligt att diskussionen om frågor om de mänskliga Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna rättigheterna kommer att intensifieras på nivå och att kompetens på området kommer att efterfrågas. Kommuner och Landsting (SKL) har för mandat- perioden –2011 antagit inriktningsmålet att verka för att medlemmarna får det stöd de behöver i arbetet med att säkerställa full respekt för mänskliga rättigheter. Delegationen föreslår att regeringen bjuder in SKL till en aktiv dialog om hur det kan säker- ställas att anställda och förtroendevalda beslutsfattare i kommuner och landsting systematiskt och långsiktigt erbjuds kompetens- utveckling om de mänskliga rättigheterna. I avsnitt 3.5.4 beskrivs erfarenheterna och slutsatserna, bl.a. vad avser framgångsfaktorer, från de utbildningar som delegationen bedrivit om de mänskliga rättigheterna för personer verksamma inom den offentliga sektorn. I kapitel 5 har delegationen föreslagit att en kommission för mänskliga rättigheter ska inrättas med ett mandat som bl.a. omfattar att utforma utbildningsprogram om de mänskliga rättigheterna för personer verksamma inom den offent- liga sektorn. Kommissionen bör, beroende på sina egna priorite- ringar, kunna bidra till kompetensutvecklingen för anställda och förtroendevalda i kommuner och landsting. 8Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i Mot bakgrund av den redogörelse som lämnats i avsnitt 3.6 gör delegationen bedömningen att kunskapen om de mänskliga rättig- heterna i relation till det svenska samhället behöver utvecklas och förstärkas såväl inom den offentliga sektorn som i samhället i stort. Genomgången av den forskning som finns om de mänskliga rättigheterna i visar också att denna är för begränsad för att kunna tillhandahålla ett tillräckligt kunskapsunderlag för ett lång- siktigt arbete för de mänskliga rättigheterna. Delegationen menar därför att en satsning på kunskapsutveckling är nödvändig, också som grund för långsiktiga och hållbara insatser för de mänskliga rättigheterna inom utbildning, styrning och tillsyn. Det är, som tidigare nämnts, delegationens uppfattning att skyddet av de mänskliga rättigheterna är beroende av att människor är medvetna om sina rättigheter, vilka möjligheter som finns att bevaka och utkräva dessa och vad de kan göra om rättigheterna inte respekteras. På samma sätt är det också nödvändigt att personer inom den offentliga sektorn har förståelse för och kunskap om sitt ansvar för att respektera de mänskliga rättigheterna i sin yrkesverksamhet. För att denna förståelse och kunskap ska kunna utvecklas, fördjupas och spridas behövs forskning om de mänskliga rättigheternas närmare innebörd, tolkning och tillämpning inom olika delar av det svenska samhället, i vilken mån rättigheterna efterlevs för olika delar av befolkningen samt om utvecklingen av situationen för de mänskliga rättigheterna . Likaså behövs forskning om hur de mänskliga rättigheterna uppfattas och om hur enskilda och grupper använder kunskap om rättigheterna i relation Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i till den egna livssituationen och samhället i stort. Vidare behövs forskning om sambanden mellan respekten för de mänskliga rättig- heterna och andra delar av samhällsutvecklingen. Delegationen menar alltså att behovet av ökad kunskap om de mänskliga rättigheterna i sin tur kräver en satsning på forskning. En förutsättning för att kunskapsutvecklingen ska få effekter vad gäller respekten för och förståelsen av de mänskliga rättigheterna är också att den forskning som bedrivs om de mänskliga rättigheterna sprids brett i samhället. Forskningen förutsätter också fram- tagandet av relevanta grunddata. Delegationens övervägande och förslag i dessa frågor redovisas nedan. 8.2Ett forskningsprogram om mänskliga rättigheter Delegationens förslag: Ett långsiktigt forskningsprogram om mänskliga rättigheter i inrättas. Regeringen ger Veten- skapsrådet i uppdrag att, i samarbete med andra forskningsråd, närmare utforma och hantera detta forskningsprogram. Kunskapen om hur de mänskliga rättigheterna regleras, uppfattas och tillämpas i behöver utvecklas, såsom har beskrivits i avsnitt 3.6 och som också nämnts ovan. Graden av kunskap om de mänskliga rättigheterna inverkar på möjligheterna att nå framgång i arbetet med att säkerställa respekten för de mänskliga rättigheterna i . Forskning om rättigheternas roll inom centrala samhälls- områden, såsom hälsovård, utbildning, rättsväsendet och demokra- tiska processer, är nödvändig för arbetet med mänskliga rättigheter inom dessa sektorer. Därför är det angeläget att regeringen stimu- lerar forskning och annan kunskapsutveckling om hur rättigheterna regleras, tillämpas och uppfattas i . Även med tanke på den vikt som regeringen lägger vid utbildning och kunskap om de mänskliga rättigheterna, bl.a. i de nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheter, är det viktigt att det finns en bas för en sådan bred kunskapsutveckling genom att forskning om de mänskliga rättigheterna prioriteras. Eftersom de mänskliga rättigheterna är tvärsektoriella frågor, menar delegationen att det är viktigt att eftersträva att ett flertal vetenskapliga discipliner finns representerade och att forskningen omfattar hela bredden av de mänskliga rättigheterna. Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i Delegationen föreslår därför att ett mångvetenskapligt forsk- ningsprogram om de mänskliga rättigheterna inrättas. Delegationen anser att forskningsprogrammet bör utvecklas och hanteras av i samarbete med andra forskningsråd så att den vetenskapliga prövningen kan säkerställas, som ett bredare vetenskapligt samtal kan främjas. Delegationen under- stryker att det är angeläget att forskningsprogrammet inte tolkas som tillhörande ett redan existerande område, som t.ex. forskning om utrikespolitik, folkrätt eller demokrati, utan bildar ett eget område som är öppet för alla discipliner. Delegationen föreslår att forskningsprogrammet om mänskliga rättigheter ska bestå av fyra delar: en grundforskningsdel, en forskarskola, behovsmotiverade forskningsstudier samt ett forsk- ningsnätverk. Grundforskning inom området mänskliga rättigheter bör upp- muntras. Delegationen anser att denna del av forskningspro- grammet ska styras enbart av forskarsamhällets egna frågor om de mänskliga rättigheterna. konstaterar delegationen att till- växten av unga forskare inom området måste säkerställas, något som kan vara svårt inom ett område som i stort sett saknar egna forskarutbildningar och -kurser. Därför menar delegationen att en satsning på en forskarskola om de mänskliga rättigheterna också behöver ingå i forskningssatsningen. Delegationen anser att behovet av särskild kunskap om de mänskliga rättigheternas roll i det svenska samhället innebär att en del av forskningsprogrammet bör ge utrymme för mer specifika studier utifrån kunskapsbehov som identifieras gemensamt av flera aktörer, främst forskare, myndigheter och organisationer som arbetar med frågorna. Här kan t.ex. studier tas fram som belyser hur mänskliga rättigheter regleras, uppfattas och tillämpas mer konkret, problem och luckor i skyddet av rättigheterna och hur sådana problem skulle kunna lösas. Delegationens erfarenheter visar att det behövs utvecklad kunskap som en grund för arbetet med de mänskliga rättigheterna dvs. kunskap om de mänskliga rättigheterna som nationella och internationella lagar och regler, kunskap om hur förhållningssätt och attityder inom offentlig verk- samhet och samhället i stort kan och bör relatera till de mänskliga rättigheterna, samt kunskap om hur dessa rättigheter kan och bör användas av olika aktörer i deras respektive verksamheter. För- djupad kunskap om de mänskliga rättigheterna skapar bättre förut- sättningar för att långsiktigt skydda dem. Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i Denna del av kunskapsutvecklingen anser delegationen med fördel kan utvecklas genom att ett nätverk eller forum skapas för kontakter och samverkan mellan forskare å ena sidan och offentliga och andra aktörer å den andra. Förutom samverkan kring forsk- ningsuppgifter bör även en satsning på spridning av forsknings- baserad kunskap inkluderas här. Delegationen menar att deltagande och samverkan inom ett sådant nätverk eller forum torde vara av stort intresse för offentlig verksamhet. Tydliggörandet av de mänskliga rättigheternas kopplingar till offentlig verksamhet genom både lag och instruktioner kommer att innebära att myndigheters, landstings och kommuners kunskap måste utveck- las. Delegationen menar därför att dessa delar av forskningspro- grammet med fördel kan delfinansieras av olika aktörer inom den offentliga sektorn, t.ex. statliga myndigheter. Eftersom området är i behov av en långsiktig utveckling anser delegationen att forskningsprogrammet bör pågå under så att forskningsläget kan stärkas varaktigt. 8.3Nationella mål och indikatorer för de mänskliga rättigheterna Delegationens förslag: Regeringen utvecklar, inom ramen för en tredje nationell handlingsplan eller motsvarande strategi- dokument för de mänskliga rättigheterna, nationella mål och indikatorer för rättigheterna. Arbetet bör bedrivas i samverkan med Kommuner och Landsting och med beaktande av det arbete med indikatorer för mänskliga rättigheter som bedrivs inom bl.a. FN och EU. I finns inte något nationellt indikatorssystem för mänskliga rättigheter. Såsom har beskrivits i avsnitt 3.6.4 finns dock system för uppföljning utifrån indikatorer inom en rad andra områden av tvärsektoriell karaktär, bl.a. integrationspolitiken och ungdoms- politiken. Uppföljningssystem baserade på indikatorer utarbetas också inom politiken för det civila samhället, jämställdhetspolitiken och barnpolitiken. Av regeringens strategi för att stärka barnets rättigheter i framgår att regeringen har uppdragit åt Barn- ombudsmannen att utveckla ett uppföljningssystem för att följa barns levnadsvillkor inom olika områden utifrån FN:s konvention Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i om barnets rättigheter. Regeringen avser även att ge () i uppdrag att utifrån målområdena beräkna indikatorer på statistiska underlag utifrån register hos flera myndigheter.1 Syftet med dessa uppföljningssystem är att kunna följa effek- terna av politiken i förhållande till politikens mål, att bidra till ökad kunskap inom området för att kunna utforma träffsäkra insatser, samt även att skapa ett brett faktaunderlag och samstämmighet i arbetet med frågor av tvärsektoriell karaktär. Ytterligare ett syfte är att regelbundet kunna redovisa arbetet för , som fastställt politikens mål. Indikators- och andra uppföljningssystem kräver ofta betydande resurser då relevanta data måste identifieras, samlas in, systema- tiseras, analyseras och redovisas regelbundet. Det behöver därför övervägas vilket mervärde indikatorssystem kan ge i form av relevant information som annars inte skulle ha tagits fram eller beaktats. Beträffande tvärsektoriella frågor, som de mänskliga rättigheterna, behöver frågan också ställas om den information som samlas in via indikatorer inte redan finns och analyseras i tillräcklig mån inom de olika sakområden som berörs av det tvärsektoriella perspektivet. Som har beskrivits i avsnitt 3.6.4 är indikatorer för de mänskliga rättigheterna, bl.a. enligt den modell som används av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter, utformade så att de ger information som är unik och relevant just för skyddet av de mänskliga rättigheterna. Även om information om de mänskliga rättigheternas faktiska genomslag för befolkningen, t.ex. vad avser utbildning, bostad och politiskt deltagande, delvis kan samlas in genom befintlig statistik och andra uppföljningssystem, belyser indikatorer för mänskliga rättigheter därutöver även systemet för skydd av rättigheterna och arbetet med att säkerställa dem. Indika- torerna avspeglar därmed viktiga aspekter av statens skyldigheter enligt konventionerna, såsom att lagfästa rättigheterna, att till- handahålla möjligheter till domstolsprövning samt effektiva rätts- medel, att aktivt främja rättigheterna m.m. (se närmare nedan). Om situationen för de mänskliga rättigheterna ska följas och redovisas är det således nödvändigt att utarbeta ett eget indikators- system för just mänskliga rättigheter. 2009/10:232, Strategi för att stärka barnets rättigheter i , s. 41. Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i I den nationella handlingsplanen för mänskliga rättigheter 2006– 2009 ingick som åtgärder att, för det första, identifiera uppfölj- ningsbara nationella mål för ett urval av de mänskliga rättigheterna och, för det andra, utarbeta indikatorer i förhållande till dessa mål. Syftet var att kunna utvärdera och följa upp arbetet för de mänsk- liga rättigheterna.2 I regeringens slutuppföljning av handlings- planen framför regeringen dock att arbetet med att identifiera nationella mål och indikatorer för mänskliga rättigheter ännu pågår, att frågan är komplicerad och att resultatet inte kom- mer att kunna presenteras på ännu en tid.3 Det finns flera modeller för indikatorer för mänskliga rättig- heter som har utarbetats t.ex. av internationella organ och inom forskningen. Den mest etablerade får anses vara en modell som FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter har utformat i samverkan med en expertgrupp på uppdrag av FN:s övervaknings- kommittéer. Modellen bygger på tre nivåer av indikatorer: struktu- rella indikatorer, processindikatorer och resultatindikatorer.4 Strukturella indikatorer visar på vilka rättsliga dokument (t.ex. nationell lagstiftning och konventioner) som antagits eller ratifice- rats av en stat samt vilka myndigheter och andra institutionella mekanismer som är behövliga för att skydda och främja en specifik rättighet, t.ex. mekanismer för att rätta till eventuella brister i lagstiftningen. Processindikatorer belyser vilken verksamhet staten bedriver för att förverkliga mänskliga rättigheter. Dessa indikatorer inkluderar åtgärder och program som genomförs för att uppnå resultat som kan sättas i samband med förverkligandet av en särskild rättighet. Resultatindikatorer visar på utfallet av de ansträngningar som gjorts och vad befintliga förutsättningar gett för resultat. Resultat- indikatorer syftar till att ge kunskap om i vilken grad en mänsklig rättighet förverkligats.