sou · GZB310 · 2011-02-02 00:00:00 — Har någon uttrycklig överenskommelse inte träffats i saken, vare sig som kollektivavtal eller enskilt anställningsavtal, kan arbetsgivaren ändå ha rätt att kräva att arbetstagaren underkastar sig drogtest som en följd av arbetsgivarens arbetsledningsrätt. En sådan rätt förutsätter att arbets- givaren inte överskrider gränserna för sin arbetsledningsrätt genom att utöva den i strid mot lag eller god sed på arbetsmarknaden. Vid bedöm- ningen av om arbetsgivarens beslut om drogtest strider mot god sed har i praxis gjorts en avvägning mellan arbetsgivarens intresse av att drog- testa arbetstagaren och arbetstagarens intresse av att värna om sin per- sonliga integritet. Intrånget i arbetstagarens personliga integritet måste stå i rimlig proportion till det intresse arbetsgivaren vill tillgodose. Om det efter en sådan intresseavvägning kan konstateras att arbetstagaren varit skyldig att medverka i drogtestet kan hans vägran att drogtesta sig utgöra saklig grund för uppsägning. I AD 2001 nr 3 prövade Arbetsdomstolen huruvida företaget huset haft saklig grund för uppsägning av en arbetstagare, en skol- värd vid ett gymnasium inom ramen för Fryshustes projekt gatan, som vägrat underkasta sig urinprov i syfte att utröna om det fanns grund för misstankarna att arbetstagaren missbrukade narko- tika. Då arbetstagaren som hänvisade till sin personliga integritet Krävs lagstiftning för dopningskontrollerna och sanktionsförfarandena? trots ett flertal uppmaningar vidhöll sin vägran att underkasta sig testet sades han upp från sin anställning. Arbetstagarsidan hävdade att hade överskridit grän- serna för sin arbetsledningsrätt av följande skäl. bedrev inte någon sådan riskfylld verksamhet som enligt Arbetsdomstolens dittillsvarande praxis kunde medföra skyldighet för anställda att underkasta sig drogtest. Eventuellt narkotikamissbruk hos arbets- tagaren hade kunnat uppdagas på andra mindre integritetskrän- kande sätt än genom urinprovstagning. hade därutöver inte haft någon ordentlig drogpolicy som varit känd bland perso- nalen. misstankar om att arbetstagaren återfallit i narko- tikamissbruk var helt obefogade. anförde å sin sida bl.a. följande. Genom att ta anställ- ning hos hade den anställde insett eller bort inse att det var en förutsättning för anställningen och dess fortbestånd att arbetstagaren ställde sig till förfogande för drogtestning i den omfatt- ning som krävdes om misstanke eller tveksamhet uppstod om hans drogfrihet. Det hade därför enligt anställningsavtalet åvilat arbets- tagaren en skyldighet att medverka i provtagning. Drogtest hade dess- utom en naturlig anknytning till verksamhet, eftersom denna krävde allmänhetens, kundernas och ungdomarnas förtro- ende i drogfrihetsfrågan. Detta intresse vägde tyngre än arbetsta- garens intresse av skydd för den personliga integriteten. Till följd därav var det tillåtet för att kräva drogtestning som ett led i arbetsledningsrätten. Drogtester med urinprov var därvid Frys- husets enda möjliga sätt att spåra förekomsten av missbruk. Prov- tagningen hade inte i något avseende varit integritetskränkande eller förnedrande. Arbetsdomstolen konstaterade att intresset bakom drogtester av personal var av ett annat slag än i de två tidigare mål om drogtestning som hade prövats (AD 1991 nr 45 och AD 1998 nr 97) i vilka arbetsgivarens krav burits upp av ett starkt säkerhets- och skyddsintresse. Här var intresset i högre grad knutet till ända- målet med verksamheten. hade med hänsyn till verksam- hetens karaktär ett mycket starkt allmänt intresse av att utföra drogtester på sin personal för att undanröja eventuella misstankar och att utåt kunna garantera att dess verksamhet var helt fri från narkotika. Domstolen konstaterade vidare att det inte kunde upp- ställas några krav på att misstankarna mot en arbetstagare måste vara särskilt välgrundade i ett fall som detta där det med hänsyn till verk- samhetens art fanns ett särskilt intresse av att undanröja varje tvivel. Krävs lagstiftning för dopningskontrollerna och sanktionsförfarandena? Huruvida drogpolicy kunde leva upp till de krav som arbetstagarsidan ansåg borde gälla för en drogpolicy var enligt dom- stolen av begränsad betydelse i målet. Den väsentliga frågan var i stället i vilken mån ett drogtest skulle ha inneburit en sådan kränk- ning av den anställdes integritet att han av det skälet inte var skyldig att medverka. Domstolen konstaterade att testningen skulle ha skett genom att den anställde lämnade ett urinprov på arbetsplatsen. Urinprovs- tagning i allmänhet och det sätt på vilket genomfört tes- tet fick anses föga integritetskränkande och domstolen kunde inte finna att den skulle ha varit förnedrande för arbetstagaren. Vid ett samlat övervägande fann domstolen att Fryshustes intresse av att drogtesta den anställde i fråga vägt tyngre än dennes behov av skydd för sin integritet. Arbetstagaren ansågs vara skyldig att medverka i den aktuella provtagningen. Det har ansetts att motsvarande resonemang som i fråga om drogtestning av arbetstagare bör kunna föras i fråga om testning avseende sådana substanser som avses i dopningslagen (, Alkohol- och narkotikatestning i arbetslivet, till , 2010, s. 655 not 1). Den arbetsgivare som enligt det tilltänkta systemet har åtagit sig att driva en dopningsfri gym- och träningsanläggning och aktivt mot- verkar dopning får, på motsvarande sätt som hade i det refererade rättsfallet, anses ha har ett mycket starkt allmänt intresse av att utföra dopningskontroller på sin personal för att undanröja alla eventuella misstankar och att utåt kunna garantera att verksam- heten är helt fri från dopning. Slutsatsen är således att sådana arbets- givare bör med stöd av sin arbetsledningsrätt ha möjlighet att beordra de anställda i anläggningen att på begäran av det anlitade kontrollorganet underkasta sig dopningskontroll. Det kan finnas bestämmelser i kollektivavtal eller enskilda anställ- ningsavtal som inverkar på arbetsgivarens möjlighet att beordra dopningskontroll. Det kan nämnas att Utredningen om integritetsskyddet i arbets- livet har föreslagit en uttrycklig lagreglering av möjligheten för arbets- givare att begära dopningskontroll av bl.a. sina anställda, som ska gälla för både privat och offentligt anställda (SOU 2009:44). För- slaget bereds inom . Krävs lagstiftning för dopningskontrollerna och sanktionsförfarandena? Den dopningskontroll som förekommer enligt idrottsrörelsens regelverk strider inte mot svensk lagstiftning och är förenlig med . Det gäller även om kontrollerandet skulle enligt regelverket självständigt utföras av en NADO. Att den som driver en gym- och träningsanläggning enligt tyd- ligt avtal med sina kunder ställer dopningskontroll, genomförd på motsvarande sätt som enligt idrottsrörelsens regelverk men avseende bara sådana substanser som avses i dopningslagen som villkor för tillträde till anläggningen strider inte mot svensk lagstiftning och är förenlig med . Det gäller även om den som driver anläggningen skulle anlita en NADO för att självständigt utföra kontrollerandet. En privat arbetsgivare som driver en gym- och träningsanlägg- ning och som har åtagit sig att driva en dopningsfri anläggning och aktivt motverkar dopning, kan om inte annat följer av kollektivavtal eller det enskilda anställningsavtalet med stöd av sin arbetsled- ningsrätt beordra de anställda i anläggningen att genomgå en dop- ningskontroll som begärs av en anlitad NADO. En offentlig arbets- givare i motsvarande situation får inte göra det utan lagstöd, vilket inte finns . En icke statlig arbetsgivare i motsvarande situation får om inte annat följer av kollektivavtal som villkor för anställning i en sådan anläggning kräva dopningskontroll. En statlig arbetsgivare får inte göra det. Utredningen gör bedömningen att det dopningskontrollerande som således kan ske enligt gällande lagstiftning är tillräckligt och att det således inte behövs någon lagstiftning om genomförande av dop- ningskontroller inom idrottsrörelsen eller vid gym- och tränings- anläggningar. 9.9Betydelse av idrottens särart inom EU Det har i olika sammanhang hävdats att idrottens särart inom EU skulle ha betydelse i förhållande till och EU:s rättssystem. Detta har uttolkat i sina domar varav några berörs nedan. Nedan beskrivs även det nya EUF-fördragets artikel 165 som kompletterats med kompetens för EU inom idrott. Krävs lagstiftning för dopningskontrollerna och sanktionsförfarandena? I dom mellan belgiska fotbollförbundet och (mål C-415/93) konstaterar domstolen att konkurrens- rätten och den inre marknaden gäller för idrott i den utsträckning det handlar om ekonomisk verksamhet. I vit- bok om idrott beskrivs den europeiska idrottens särart från två utgångspunkter, nämligen särarten i idrottsverksamhet och idrottsregler respektive i idrottsstrukturen. Av vitboken framgår att det finns regler för idrottsorganisa- tioner som på grund av sina legitima mål sannolikt inte bryter mot EUF-fördragets regler om konkurrensbegränsande samverkan under förutsättning att reglernas eventuella konkurrensbegränsande effekter är ändamålsenliga och är proportionella i förhållande till målen. I sammanhanget nämns antidopningsregler. I målet och Majcen mot kommissionen vid Tribu- nalen (f.d. Förstainstansrätten) (mål C-519/04) hävdade klagandena att dopningsreglerna begränsade deras ekonomiska friheter och sålunda stred mot . Tribunalen ansåg att dopningsregler är rent idrottsliga regler som inte kan omfattas av fördragets bestämmelser om de ekonomiska friheterna. Målet överklagades till som ansåg att endast det förhållandet att förbudet mot dopning grundade sig på rent idrottsliga överväganden och alltså inte hade något att göra med ekonomiska överväganden var fel- aktigt. Domstolens slutsats var i stället att idrottens särart kan beaktas endast i den mån konkurrensbegränsade effekter inte strider mot och under förutsättning att effekterna är nödvändiga för att uppnå ett legitimt syfte och vara proportio- nerliga i förhållande till det legitima faktiska idrottsintresset. Domen innebär att dessa förhållanden måste prövas i varje särskilt fall och ger inga allmänna tolkningsregler. Genom EUF-fördraget, har idrotten införlivats i . Enligt artikel 165 i EUF-fördraget ska unionen bidra till att främja euro- peiska idrottsfrågor och ska då beakta idrottens specifika karaktär, dess strukturer som bygger på frivilliga insatser samt dess sociala och pedagogiska funktion. Målet ska vara att utveckla idrottens europeiska dimension genom att främja rättvisa och öppenhet i idrottstävlingar och samarbetet mellan organisationer och myndig- heter med ansvar för idrott samt genom att skydda idrottsut- övarnas fysiska och moraliska integritet, särskilt när det gäller de yngsta utövarna. Om det faktum att idrotten införlivats i EUF-fördraget och med den ordalydelse som skrivits in skulle kunna innebära att idrottens Krävs lagstiftning för dopningskontrollerna och sanktionsförfarandena? särart ges en vidare ram kommer först att lösas genom framtida praxis. Utredningen anser att någon defi- nitiv slutsats inte kan dras att idrottens särart skulle innebära att antidopningsverksamheten i enlighet med Världsantidopningskodens regler inte skulle strida mot vissa av . 9.10Krävs lagstiftning för sanktionsförfarandena? Bedömning: Det behövs inte någon ytterligare lagstiftning om sanktionsförfarandet i fråga om dopning inom idrotten och vid gym- och träningsanläggningar. Idrottens regelverk har ett väl utvecklat sanktionsförfarande som regleras i Världsantidopningskoden och som har implementerats i idrottens regelverk som omfattar främst alla som är medlemmar i en förening inom . Av 2 § i Idrottens anti- dopningreglemente framgår vad som är bestraffningsbara dopnings- förseelser inom RF-idrotten. Här kan nämnas förekomsten eller bruk av förbjuden substans och vägran eller underlåtenhet att under- kasta sig dopningskontroll. Om inte någon strafflindringsgrund kan tillämpas är bestraffning för bruk av t.ex. anabola androgena steroider avstängning vid en första dopningsförseelse, men kan också uppgå till avstängning vid en grov förseelse. Vidare regleras i 3 § i reglementet frågan om bevisning och i 6 § analys av dopningsprov osv. De sanktioner som påförs en idrotts- utövare inom RF-idrotten gäller i samtliga RF-idrotter. En idrottsutövare som bestraffas för förseelse mot dopnings- reglerna kan alltså enligt stängas av från att delta i varje form av organiserad idrottsverksamhet, såsom träning, tävling, uppvisning eller att utöva uppdrag inom RF-idrott. Avstängningen kan i värsta fall vara för livet. Den som är avstängd än får delta i idrottsverksamhet i en annan idrott än den i vilken förseelsen begåtts, men bara om verksamheten inte är på en nivå som kan kvalificera den avstängde att direkt eller indirekt delta i ett nationellt mästerskap eller en internationell tävling. Dessa bestäm- melser har sin grund i Världsantidopningskoden. Genom kodens bestämmelser gäller avstängningsbeslutet inom alla organisationer som undertecknat koden, dvs. inom en stor del av idrotten världen över. På begäran av kan dock en idrottsut- Krävs lagstiftning för dopningskontrollerna och sanktionsförfarandena? övare på låg nivå undantas från avstängning avseende organiserad träning i men ingen av de andra verksamheterna är tillåtna, se Idrottens antidopningsreglemente 10.1. Idrotten har således redan ett på internationella överenskom- melser grundat regelverk med sanktioner mot dopning i form av avstängning från idrott som är detaljerat och förutsägbart. Det upp- såtliga bruket utan fog av sådant som omfattas av dopningslagen kan dessutom ge en straffrättslig sanktion. Det krävs inte något särskilt myndighetstillstånd för att få verka inom idrotts- rörelsen, och det är inte heller lämpligt att införa ett lagstiftat för- bud mot att verka där. Det kan rörelsen som sköta själv. Det privaträttsligt grundade sanktionsförfarandet som tillämpas inom idrotten kan vidare inte anses vara otillbörligt eller liknande. Det finns därför inte heller fog för att införa lagstiftning för att skydda individer. När det gäller besökare vid gym- och träningsanläggningar, bör det i avtalet mellan gymägaren och besökaren regleras vad konse- kvensen blir av att besökaren inte på begäran av NADO:n har styrkt frihet från olagligt bruk av dopningsmedel eller vägran att underkasta sig dopningskontroll. NADO:n bör utforma ett regel- verk för sanktionsförfarandet som motsvarar det som gäller inom idrotten och som bygger på avstängning från gym- och tränings- anläggningar som samarbetar med NADO:n eller som är kvar av besökarens liv. De sanktioner som kan avtalas räcker. Tolkningen och tillämpningen av avtalade bestämmelser kan prövas av domstol eller, om det finns avtal om det, skilje- nämnd. I 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område finns det vidare bestämmelser om att avtalsvillkor som är oskäliga kan jämkas eller lämnas helt utan avseende. Det räcker som skydd för individen. Utredningen bedömer således att det inte behövs någon ytter- ligare lagstiftning om sanktionsförfarandet i fråga om dopning inom idrotten och vid gym- och träningsanläggningar. 10 Behandling av personuppgifter Enligt direktiven ska utredningen granska och rättsligt analysera den behandling av personuppgifter som är nödvändig för att framgångs- rikt bedriva antidopningsverksamhet och lämna förslag till regle- ring som behövs för en framtida behandling av personuppgifter i denna verksamhet. En proportionalitetsbedömning ska göras beträf- fande enskildas behov av skydd för sin personliga integritet mot idrottens och samhällets intressen av en effektiv antidopningsverk- samhet. I detta kapitel beskrivs vilken behandling av personuppgifter som en fristående nationell antidopningsorganisation (NADO) ska utföra. Det är dels sådan behandling som sker inom det antidopningsarbete som bedrivs inom (, RF) och som kan flyttas över till en ny orga- nisation, dels sådan behandling som kan ske avseende medlemmar i sådana idrottsorganisationer som står utanför RF men som är bundna av Världsantidopningskoden, dels sådan behandling som kan för- väntas bli nödvändig om NADO:n får ansvar för antidopningsarbete i gym- och träningsanläggningar, framför allt i samband med dopnings- kontroller. Vidare kommer en analys att göras av vilka åtgärder som kan behövas för att uppfylla kraven i personuppgiftslagen (1998:204). 10.2Behov av behandling av personuppgifter enligt regelverk När det gäller behandling av personuppgifter inom RF-idrotten gäller Idrottens antidopingreglemente med tillhörande föreskrifter som bygger på den av Världsantidopningsbyrån (World Anti-Doping Agency, ) beslutade Världsantidopningskoden och dess Standarder, framför allt Standarden för skydd av den personliga integriteten och för personuppgifter (International Standard for Protection of Privacy and personal information, ISPPPI). Gällande standard gäller fr.o.m. . Den huvudsakliga avsikten med ISPPPI är att säkerställa att orga- nisationer och personer, som är engagerade i antidopningsarbete inom idrotten tillämpar tillbörligt, tillräckligt och effektivt skydd för den personliga integriteten i vad avser de personuppgifter som behandlas, oavsett om detta är lagreglerat eller ej. Standarden är avsedd att vara ett regelverk för de antidopningsorganisationer för vilka det inte finns ett lagreglerat skydd för idrottsutövaren i detta avseende eller det lagreglerade skyddet är lägre än standardens. Den är tving- ande utom i de fall den strider mot inhemsk lagstiftning. I något avseende går standardens skyddsregler längre än personuppgifts- lagen, bl.a. när det gäller möjligheten för en registrerad person att få rättelse beträffande felaktiga uppgifter. I Idrottens antidopingreglemente stadgas att behandlingen av per- sonuppgifter som insamlas, lagras och behandlas för ändamål som framgår av reglementet ska ske enligt personuppgiftslagen och de av Riksidrottsstyrelsen (RS) fastställda Föreskrifterna om behandling av personuppgifter. För att möjliggöra ett effektivt antidopningsarbete är det nödvän- digt att behandla idrottsutövares och andra personers personupp- gifter. Nedan följer en beskrivning av för vilka ändamål det är nöd- vändigt för en antidopningsorganisation att behandla personupp- gifter och vilka uppgifter som inhämtas och behandlas för att antidopningsarbetet ska kunna utföras. I styrs inhämtandet av uppgifter av idrottens Föres- krifter för vistelserapportering, Föreskrifter om dispens, för dopningskontroll och Föreskrifter för handläggning av dopningsärenden. Samtliga föreskrifter är antagna av RS. En viktig uppgift för är att samordna antidopningsakti- viteter och fungera som ett informationscentrum. Hit hör bl.a. registrering av alla vistelserapporter, alla beviljade dispenser och underlaget för beslutet om dispens samt alla utförda dopnings- kontroller och analysresultat. Därför har utvecklat Anti- () som ett redskap för alla som undertecknat koden. Databasen finns i där har sitt högkvarter. I vilken utsträckning används och för vilka ändamål varierar mellan olika länder. Upp- gifterna beträffande svenska idrottsutövare inhämtas av Antidoping- gruppen vid RF-kansliet utom i vad avser vistelserapportering som utförs direkt i av idrottsutövaren själv eller genom dennes ombud. Inhämtade uppgifter lagras i RF:s server med åtkomst endast av den/de inom som behöver dem för att kunna utföra de uppgifter för vilka de inhämtats. För att genomföra den kontrollplan som antagits av Dopingkom- missionen behöver Antidopinggruppen uppgifter om var de uttagna idrottsutövarna befinner sig. Uppgifterna läggs in i av idrottsutövaren själv eller genom ombud. Antidopinggruppen har möjlighet att hämta ut uppgifterna för sin kontrollplanering. En väsentlig del i denna planering är att det ska vara okänt för den uttagna när en dopningskontroll kommer att ske. Det är sålunda viktigt att ha rätt vistelserapportering från idrottsutövarna och att uppgifterna kan sparas och behandlas så länge de behövs. Vetska- pen om att dopningskontrollfunktionärer med hjälp av vistelserappor- teringen kan finna en idrottsutövare när som helst för genomfö- rande av en kontroll är betydelsefull ur preventiv synpunkt. Den förmodas ha en avhållande verkan för en utövare som annars skulle vara benägen att använda förbjudna substanser eller metoder. Rapportkravet omfattar cirka 600 idrottsutövare. De ingår i tre pooler, varav Pool A har den rapporteringsskyldighet som krävs i Världsantidopningskoden. Pool A består av cirka 80 utövare. Kriterierna för de olika poolerna är klart definierade och framgår av RF:s webbsida (). Beslut om vilka som ingår i de olika poolerna fattas av Antidopinggruppen efter samråd med respek- tive specialidrottsförbund. Idrottsutövare som inte ingår i någon av poolerna har inte något vistelserapporteringskrav. De idrottsutövare som befinner sig på toppelitnivå (Pool A) är enligt idrottens antidopningsregler och det internationella special- idrottsförbundets regler skyldiga att rapportera följande uppgifter för , , fullständiga personuppgifter (namn, adress och personnummer), idrott samt kontaktuppgifter där idrottsutövaren kan nås av under- rättelser och andra skrivelser, idrottsutövares eventuella funktionshinder av betydelse för genom- förande av dopningskontroll, idrottsutövarens medgivande att information kan delges andra anti- dopningsorganisationer med rätt att dopningskontrollera utövaren, adressuppgifter, avseende , där idrottsutövaren har sin dygnsvila, namn och adress, avseende , för de platser där idrotts- utövare kommer att träna, arbeta, studera eller utöva annan åter- kommande aktivitet, kompletterat med tidsangivelse för sådana aktiviteter, och tävlingsprogram med datum samt namn och adresser på tävlings- platser. Idrottsutövaren är dessutom skyldig att för ange en 60- minutersperiod var han/hon kan påträffas för dopningskontroll. För idrottsutövare på Sverige-elitnivå (Pool B och C) krävs att följande uppgifter rapporteras fullständiga personuppgifter samt kontaktuppgifter där idrotts- utövaren kan nås av underrättelser och andra skrivelser, idrottsutövares eventuella funktionshinder av betydelse för genom- förande av dopningskontroll, idrottsutövarens medgivande att information kan delges andra anti- dopningsorganisationer med rätt att dopningskontrollera utöva- ren, och tävlingsprogram med datum samt namn och adresser på tävlings- platser. I vistelserapporten för ska dessutom anges minst tre tillfällen då idrottsutövaren är tillgänglig för dop- ningskontroll. Under träningsperiod ska dessa avse träningstill- fällen. Uppgiften ska preciseras genom att utövaren anger en 60- minutersperiod mellan och . får aldrig ligga med . Rapporterings- skyldigheten för denna kategori utövare är konstruerad på sådant sätt att det ska försvåra möjligheten att tillföra kroppen dopnings- medel utan att det framgår av en analys. För båda nivåerna gäller att en idrottsutövare har möjlighet att rätta sina uppgifter ända intill 60-minutersperioden startar. Dopnings- kontroll kan genomföras när som helst men en inom idrotten bestraff- ningsbar s.k. bomkontroll, dvs. när idrottsutövaren inte påträffas på angiven plats, kan bara inträffa i den preciserade 60-minuters- perioden. Vistelserapporteringen utförs av idrottsutövaren själv eller av ombud med uppdrag från denne. Oavsett om rapporteringen utförs av idrottsutövaren själv eller annan ansvarar idrottsutövaren för att rapportering sker enligt reglerna. Rapporteringen görs i huvudsak direkt in i via Internet. Ändringar kan också göras med SMS. En kombination av tre bomkontroller och/eller underlåtelse att lämna uppgifter eller meddelande av felaktiga uppgifter under en rullande 18-månadersperiod utgör en förseelse enligt IDR. Gall- ringsfristen har därför bestämts för att möjligheten ska finnas att använda en sent upptäckt felaktig uppgift i ett bestraff- ningsärende.