sou · GZB345 · 2011-05-18 00:00:00 — Ett sådant fall kan vara när syftet är att säkerställa ett fullgörande av någon i lag förskriven skyldighet (artikel 5:1:b). Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns i 28 kap. RB. Om det finns anledning att anta att ett brott begåtts på vilket fängelse kan följa, får kroppsvisitation göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller för att det annars är av betydelse för utredningen om brottet eller för förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § (11 §). Av bestämmelsen framgår vidare att även annan än den misstänkte får kroppsvisiteras, om det finns synnerlig anledning att anta att det därigenom kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller för att det annars är av betydelse för utredningen om brottet eller för förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning Enligt 12 § får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa kroppsbesiktigas i de syften som gäller för kroppsvisitation i 11 § eller enligt bestämmelserna i 12 a §, som särskilt tar sikte på kroppsbesiktning genom tagande av salivprov. Med kroppsbesiktning avses enligt 12 § andra stycket under- sökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada. Den som ska kroppsbesiktigas får enligt tredje stycket samma paragraf hållas kvar för ändamålet eller, om det finns synnerliga skäl, . Någon motsvarande bestämmelse om kvarhållande finns inte när det gäller kroppsvisitation. Av 12 b § framgår att annan än den misstänkte under vissa förutsättningar får kroppsbesiktigas genom tagande av salivprov. Syftet med kroppsbesiktningen ska vara att genom en DNA-analys av provet underlätta identifiering vid utredning av ett brott på vilket fängelse kan följa och den får ske om det finns synnerlig anledning att anta att det är av betydelse för utredningen av brottet. Beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning fattas enligt huvudregeln av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (13 § första stycket första meningen jämförd med 4 § första stycket). Om det föreligger fara i dröjsmål får dock sådan åtgärd beslutas av polisman (13 § första stycket andra meningen). Av 13 § andra stycket framgår bl.a. att en kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av mera väsentlig omfattning ska verkställas inomhus och i avskilt rum. I tredje stycket samma paragraf finns särskilda regler som gäller vid verkställighet av kroppsvisitation och kroppsbesiktning av en kvinna. Proportionalitetsprincipen gäller vid såväl kroppsvisitation som kroppsbesiktning (13 § första stycket första meningen jämförd med 3 a §). Det saknas uttryckliga bestämmelser i 28 kap. RB om medtagande till kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. För handläggning hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt tjugoett år finns det särskilda bestämmelser i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL), vilka ersätter och fyller ut bestämmelserna i . LUL innehåller inte några särskilda bestämmelser om kroppsvisitation eller kropps- Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning besiktning beträffande misstänkta som är mellan femton och tjugoett år, men däremot beträffande barn . I 36 f § LUL stadgas att mot den som är får endast de tvångsmedel användas som är angivna i lagen, i 23 kap. 7– 9 §§ RB eller i annan författning där det uttryckligen föreskrivs att tvångsmedlet får användas mot den som är . Enligt 36 § LUL får mot den som är misstänkt för att ha begått brott, om det finns särskilda skäl, bl.a. företas kroppsvisitation enligt bestämmelserna i 28 kap. RB. Bestämmelser om kroppsbesiktning finns i 36 a–36 e §§ LUL. Av 36 a § följer att kroppsbesiktning får företas mot den som är skäligen misstänkt för att ha begått ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller ett straffbelagt försök, en straffbelagd förberedelse eller en straff- belagd stämpling till ett sådant brott, om det är av synnerlig vikt för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Enligt 36 b § får också kroppsbesiktning genom tagande av prov från kroppen och undersökning av sådana prov företas mot den som är skäligen misstänkt för att olovligen ha brukat narkotika, om det kan antas vara nödvändigt för att avgöra behovet av insatser för den unge. Den som ska kroppsbesiktigas enligt någon av de båda nämnda bestämmelserna får enligt 36 c § hållas kvar för ändamålet eller, om det finns synnerliga skäl, . I 36 d § finns särskilda bestämmelser om vem som får verkställa eller bevittna kroppsbesiktningen av den unge och 36 e § innehåller hänvisningar till vissa bestämmelser i 28 kap. RB som är tillämpliga även vid kroppsbesiktning enligt LUL. 16.3Kvarhållande i samband med kroppsvisitation Det saknas uttryckligt lagstöd för polisen att kvarhålla den som ska kroppsvisiteras. Den som ska kroppsbesiktigas får däremot hållas kvar för ändamålet eller, om det finns synner- liga skäl, (28 kap. 12 § tredje stycket RB). I samband med att bestämmelsen infördes uttalade departements- chefen bl.a. följande i fråga om behovet av en motsvarande regel för den som ska kroppsvisiteras (prop. 1993/94:24 s. 53). Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning Visserligen kan tänkas fall där det finns behov av att ha en regel om att den som skall kroppsvisiteras kan hållas kvar . Behovet av en sådan regel bedömer jag emellertid inte som särskilt stort. I dessa fall kan man i stället kräva att den avskildhet m.m. som krävs enligt 28 kap. 13 § RB, går att ordna i omedelbar anslutning till plats där åtgärden aktualiseras. Jämfört med kroppsbesiktning kan kraven på avskildhet för att genomföra en kroppsvisitation inte heller sättas lika höga. Vid en kroppsvisitation krävs inte heller deltagande eller närvaro av läkare eller motsvarande eller normalt tillgång till särskild utrustning. Sammantaget kan behovet av en regel om kvarhållande av den som skall kroppsvisiteras enligt min mening inte sägas vara av det slaget att det med hänsyn till motstående integritetshänsyn motiverar en särskild regel därom. ansåg, liksom departementschefen, att kroppsvisitation oftast kan genomföras i anslutning till den plats där den som ska visiteras befinner sig. I andra fall bör enligt visitationen genomföras så snart man kommit till en plats där åtgärden kan genomföras. Utredningen ansåg därför att polisen inte bör ha befogenhet att hålla kvar en person i avvaktan på att en beslutad kroppsvisitation ska kunna genomföras (se SOU 1995:47 s. 344). JO har i ett ärende behandlat dels frågan om kvar- hållande av en person för att kunna inhämta ett beslut i kropps- visitationsfrågan, dels kvarhållande i avvaktan på att en beslutad kroppsvisitation ska kunna genomföras (JO:s beslut , dnr 4887-1997). Bakgrunden i ärendet var att två personer gripits misstänka för narkotikabrott efter att ha lämnat en lägenhet. Mot bakgrund av de uppgifter som framkom beslutade åklagare om husrannsakan i lägenheten, där lägenhetsinnehavaren befann sig. Polismännen som verkställde husrannsakan lade ner lägenhets- innehavaren på golvet och belade honom med handfängsel. När han låg ner kände en av polismännen över honom. När polismännen konstaterat att ingen annan fanns i lägenheten, togs handfängslen av och en visitation genomfördes. Lägenhetsinnehavaren delgavs senare misstanke om narkotikabrott, men det fanns inget beslut om anhållande eller hämtning till förhör. Enligt JO framgick inte heller av utredningen att det skulle finnas skäl för gripande av lägenhetsinnehavaren, vilket inte heller gjorts gällande. Eftersom lägenhetsinnehavaren ansågs vara skäligen misstänkt för narkotikabrott ansåg JO att den grundläggande förutsättningen för kroppsvisitation i 28 kap. 11 § RB var uppfylld. Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning förfarandet aktualiserade emellertid enligt JO även frågan när det ska anses föreligga sådan fara i dröjsmål att beslut om kropps- visitation får fattas av en polisman och en därmed samman- hängande fråga om vilka frihetsinskränkningar som får göras i syfte att genomföra en sådan åtgärd. JO konstaterade att någon annan rättslig grund för en inskränkning av lägenhetsinnehavarens rörelsefrihet än bestämmelsen om kroppsvisitation i 28 kap. 11 § inte synes ha varit aktuell vid tillfället. Efter att ha hänvisat till vad departementschefen uttalade i förarbetena till regeln om kvarhållande vid kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § tredje stycket RB anförde JO följande (s. 7 f.). Det kan således konstateras att gällande rätt, trots avsaknad av en uttrycklig regel i frågan, får anses innebära att en polisman får inskränka någons rörelsefrihet i syfte att genomföra en beslutad kroppsvisitation och att häri inbegrips en befogenhet att i förekommande fall med tvång föra den som skall bli föremål för åtgärden till en sådan för ändamålet lämpad lokal som åsyftas i 28 kap. 13 § andra stycket RB. Det kan i sammanhanget anmärkas att såväl denna regel som bestämmelsen i paragrafens tredje stycke, att en kvinna inte får kroppsvisiteras annat än av en kvinna, en läkare eller en legitimerad sjuksköterska, i vissa fall kan medföra att intrånget blir betydligt mera långvarigt än vad som synes vara förutsatt i det propositionsuttalande som har återgetts i det föregående. Enligt polisrättsutredningens uppfattning innebär däremot det förhållandet att det inte finns någon uttrycklig regel om befogenhet för en polisman att hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut i kroppsvisitationsfrågan, att det inte föreligger någon sådan befogenhet (utredningens slutbetänkande [SOU 1995:45] Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen s. 175). Jag konstaterade i mitt remissyttrande över betänkandet att konsekvensen av detta synsätt blir att det alltid kommer att vara fråga om fara i dröjsmål eller – med utredningens terminologi - brådskande fall, när en polisman gör den bedömningen att en person som påträffas exempelvis på gatan bör kroppsvisiteras, och att undantagsregeln om rätt för en polisman att besluta om kroppsvisitation därmed i sådana situationer blir en undantagslös huvudregel. Jag nämnde vidare att jag hade erfarit att det i det praktiska polisarbetet förekommer ett förfarande som innebär att polisen håller kvar en misstänkt på platsen i avvaktan på ett beslut i kroppsvisitationsfrågan av en behörig beslutsfattare. Jag förordade mot den nu angivna bakgrunden att man i 28 kap. RB skall ta in en regel som ger en polisman rätt att hålla kvar en person, om det krävs för att ett beslut i kroppsvisitationsfrågan skall kunna inhämtas. Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning För att det inte ska råda någon osäkerhet i fråga om polisens befogenheter i samband med kroppsvisitationer ansåg JO – utöver vad som förordats i det nämnda remissyttrandet – att det uttryckligen bör framgå av lagtexten att en person får underkastas den inskränkning i sin rörelsefrihet som krävs för att en beslutad kroppsvisitation ska kunna genomföras med beaktande av reglerna i 28 kap. 13 § andra och tredje styckena RB. JO hade alltså en annan uppfattning i frågan om behovet av en sådan reglering än den som departementschefen gav uttryck för i prop. 1993/94:24. Enligt JO uppfyller en uttrycklig regel det krav på klarhet som allmänt gäller i fråga om föreskrifter som begränsar de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna (jfr Högsta domstolens uttalande i rättsfallet NJA 1996 s. 577 om att regler som innebär ett undantag från en grundlagsskyddad rättighet bör tolkas restriktivt). 16.4Medföljande och medtagande till kroppsvisitation eller kroppsbesiktning I 23 kap. 8 § RB föreskrivs en skyldighet för den som befinner sig på en brottsplats att medfölja till ett förhör som hålls därefter. Om han eller hon utan giltig orsak vägrar att följa med, får polismannen ta med honom eller henne till förhöret. Någon motsvarande skyldighet respektive befogenhet finns inte när det gäller kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Enligt Polisrätts- utredningen har det dock i praxis ansetts att reglerna om kropps- visitation och kroppsbesiktning i sig kan läggas till grund för sådana inskränkningar i rörelsefriheten (SOU 1995:47 s. 340). berörde frågan i samband med riksdagsbehand- lingen av förslaget till polislag, då det i en motion förordades att grunden för medtagande för blodprovstagning borde föras in i 28 kap. 13 § RB (se bet. 1983/84:JuU27 s. 40 f.). anförde att det av en lagstadgad rätt att använda ett tvångsmedel i åtskilliga fall måste följa en befogenhet att också vidta visst ingrepp eller andra åtgärder som är nödvändiga för att rätten att bruka tvångsmedlet inte ska bli ändamålslös. Enligt utskottet torde även befogenhet till andra åtgärder kunna härledas ur en lagbestämmelse om rätt att använda tvångsmedlet. Som exempel angavs att polisen tar med en person som misstänkt för trafiknykterhetsbrott till blodprovstagning på polisstationen. Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning konstaterade att synsätt inte är oomstritt. Med hänsyn till det konstitutionella kravet på lagstöd för intrång i de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna bör man enligt uppfattning inte acceptera att en befogenhet för polisen att företa mer eller mindre ingripande inskränkningar i rörelsefriheten endast följer tolkningsvis av bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Utredningen ansåg alltså att inskränkningar i rörelsefriheten inte bör företas utan uttryckligt stöd i lag och att detta gäller både kroppsvisitationer och kroppsbesiktningar. anförde därefter följande (SOU 1995:47 s. 342 f.). Den bestämmelse som har införts innebär visserligen att polisen har fått stöd för befogenheten att hålla kvar en person om det behövs för att genomföra en kroppsbesiktning. Bestämmelsen ger enligt sin ordalydelse emellertid inte stöd för att ta med den som skall kroppsbesiktigas till en plats där undersökningen kan utföras. Eftersom den över huvud taget inte är tillämplig på kroppsvisitationer ger den inte heller stöd för polisens åtgärd att ta med en person t.ex. till en polisstation eller någon annan lokal där det är lämpligt att visitera honom. Utredningen anser emellertid att polisen bör ha uttryckligt stöd i lag för sådana inskränkningar i rörelsefriheten som är nödvändiga för att ett beslut om kroppsvisitation eller kropps- besiktning skall kunna verkställas. En regel om medtagande för kroppsvisitation eller kroppsbesiktning skulle kunna utformas efter mönster av 23 kap. 8 § , enligt vilken polisman har befogenhet att ta med en person till ett förhör som hålls därefter. En sådan bestämmelse bör inledningsvis innehålla en uttrycklig skyldighet för den som skall kroppsvisiteras eller kropps- besiktigas att följa med till den plats där åtgärden skall företas. Den som vägrar uppfylla sin skyldighet bör enligt bestämmelsen som en följd härav få tas med av polisman. Av proportionalitetsregeln följer att den som skall kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas inte bör föras en längre sträcka än vad som är nödvändigt för att åtgärden skall kunna genomföras på ett sätt som är tillfredsställande både från effektivitets- och integritetssynpunkt. En person som skall kroppsvisiteras bör därför föras till närmaste avskilda plats. En misstänkt snattare kan ofta visiteras i en lokal i den affär där brottet påstås ha begåtts och andra mindre omfattande visitationer kan företas i en polisbil. Är det fråga om kroppsbesiktning torde den som skall undersökas som regel få föras till polisstationen eller till en läkarmottagning. JO har i några avgöranden gjort samma bedömning som Polisrätts- utredningen i fråga om behovet av en reglering på området. I ett av fallen hade i gjort ett tillslag mot en s.k. technofest, vilket bl.a. resulterade i att SOU 2011:45 Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning 31 personer togs med till polisstationen för kroppsbesiktning (JO 2001/02 s. 76). Besluten om medtagande fattades av polismän som befann sig i festlokalen. upplyste i ärendet att besluten fattats med stöd av 23 kap. 8 § RB om medtagande till förhör. Myndigheten pekade dock på att syftet med ett medtagande i ett fall av det aktuella slaget inte i första hand är att hålla förhör med den misstänkte utan att verkställa ett beslut om kroppsbesiktning. Enligt JO, som konstaterade att endast knappt hälften av dem som tagits med förhördes, står en sådan tillämpning av bestämmelsen om medtagande till förhör i strid med ändamålsprincipen. JO anförde (s. 87 f.) att det inte finns någon uttrycklig bestämmelse i om skyldighet för den som ska underkastas kroppsbesiktning – exempelvis blodprovstagning med anledning av misstanke om ringa narkotikabrott eller trafiknykterhetsbrott – att följa med till den plats där åtgärden ska vidtas, motsvarande reglerna om medföljande och medtagande till förhör. JO pekade dock på att det under- förstått har ansetts gälla att reglerna om kroppsbesiktning i sig kan läggas till grund för en sådan inskränkning i rörelsefriheten, om den är nödvändig för att kroppsbesiktningen ska kunna genom- föras. JO ansåg att det finns behov av en uttrycklig reglering om medföljande och medtagande till kroppsbesiktning. I det aktuella fallet hade besluten om medtagande fattats före besluten om kroppsbesiktning. De sistnämnda besluten fattades av en behörig förundersökningsledare först när de misstänkta tagits in till polisstationen. JO uttalade (s. 88) att en grundläggande förutsättning för att en person ska få tas med för kroppsbesiktning är att ett beslut om kroppsbesiktning fattats före medtagandet. Åtgärden att ta med den misstänkte t.ex. till närmaste polisstation blir då ett led i verkställigheten av det fattade beslutet. Om några beslut om kroppsbesiktning ännu inte fattats när personerna förs till polisstationen, saknas enligt JO rättsligt stöd för att föra dem från platsen i syfte att få till stånd den tilltänkta åtgärden. JO har även i ett annat ärende påtalat att det bör införas uttryckliga bestämmelser om skyldighet för den som ska under- kastas kroppsbesiktning att följa med till den plats där åtgärden ska vidtas, motsvarande reglerna i 23 kap. 8 § RB (se JO:s beslut 2001- 01-26, dnr 4769-1999). Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning 16.5.1Kvarhållande i syfte att genomföra en beslutad kroppsvisitation Förslag: Det ska införas en lagbestämmelse om rätt att hålla kvar en person i syfte att genomföra en beslutad kropps- visitation. Kvarhållandet ska få vara i längst . Som redogjorts för i avsnitt 16.3 finns det i 28 kap. 12 § tredje stycket RB en bestämmelse om kvarhållande i syfte att genomföra en beslutad kroppsbesiktning. Enligt bestämmelsen får den som ska kroppsbesiktigas hållas kvar i , eller om det finns synnerliga skäl, . Att det inte med denna bestämmelse infördes en motsvarande bestämmelse angående kroppsvisitation berodde på att det inte ansågs finnas något särskilt stort behov av en sådan reglering (se prop. 1993/94:24 s. 53). föreslog inte heller någon bestämmelse om kvarhållande för att genomföra en beslutad kroppsvisitation (se SOU 1995:47 s. 344). Jämfört med kroppsbesiktning är kroppsvisitation uppenbarlig- en en mindre ingripande åtgärd. Till skillnad från vad som torde vara fallet med kroppsbesiktningar bör kroppsvisitationer normalt kunna genomföras direkt i anslutning till beslutet och på platsen för ingripandet eller i dess omedelbara närhet. Bestämmelsen i 28 kap. 13 § andra stycket RB om att förrättning, som är av mera väsentlig omfattning, ska verkställas inomhus och i avskilt rum, gäller såväl kroppsbesiktning som kroppsvisitation. Även om en kroppsvisitation endast innebär ett ytligt genomsökande av kläder eller föremål, förekommer det att den innefattar en noggrannare kontroll av kläderna och att den därför bör företas inomhus. Vid en kroppsvisitation kan det också bli aktuellt att låta den som ska visiteras ta av sig kläderna, vilket självklart förutsätter att kropps- visitationen genomförs i ett avskilt utrymme. Om en sådan mer ingående kroppsvisitation aktualiseras i samband med ett polis- ingripande som sker inomhus på en plats där andra människor uppehåller sig, t.ex. i ett köpcentrum, eller utomhus, t.ex. på ett torg, kan inte kroppsvisitationen genomföras på platsen för ingripandet utan den som ska visiteras måste först föras till en plats där åtgärden kan verkställas. Från det att beslutet om kropps- Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning visitation fattas till det att åtgärden genomförs kommer då att förflyta , vilken kan bli längre eller kortare beroende på förhållandena på platsen. I den beskrivna situationen finns det alltså behov av att kvarhålla den som ska kroppsvisiteras. Reglerna om vem som får genomföra en kroppsvisitation kan också leda till tidsutdräkt mellan beslutet om kroppsvisitation och verkställigheten av detta. Enligt 28 kap. 13 § tredje stycket RB får kroppsvisitation av en kvinna endast utföras av, eller bevittnas av, en kvinna, en läkare eller legitimerad sjuksköterska. Från denna huvudregel har gjorts undantag för sådan kroppsvisitation som enbart innebär undersökning av föremål som en kvinna har med sig. En manlig polisman kan således undersöka exempelvis en kvinnas handväska, men däremot inte hennes kläder eller annat som hon bär på sig. Vid vissa polisingripanden kan det därför bli nödvändigt att tillkalla och invänta kvinnlig polis för att kunna genomföra en beslutad kroppsvisitation. det tar för den kvinnliga polisen att inställa sig, vilken torde kunna bli betydande på platser där polisbemanningen inte är stor, finns behov av att kvarhålla den som ska kroppsvisiteras. Utredningens bedömning är att även om en kroppsvisitation i de flesta fall torde kunna genomföras i omedelbar anslutning till att beslutet om åtgärden fattas, kan det, med hänsyn till bestäm- melserna 28 kap. 13 § RB om förfarandet vid kroppsvisitation i vissa fall finnas ett behov av att kvarhålla den som åtgärden avser från det att beslutet om kroppsvisitation fattats till dess att det kan verkställas. Ett kvarhållande i syfte att genomföra en kroppsvisitation innebär en begränsning av de grundläggande fri- och rättigheterna. Sådana inskränkningar får med hänsyn till legalitetsprincipen inte förekomma utan uttryckligt lagstöd. Det bör inte heller finnas utrymme för tvekan om när en inskränkning får ske. Även om det endast i undantagsfall torde uppkomma behov av att kvarhålla någon för att genomföra en beslutad kroppsvisitation kan det, med hänsyn till det anförda, inte anses godtagbart att polisen i dessa fall inskränker den enskildes rörelsefrihet utan uttryckligt lagstöd. I likhet med JO (se beslut , dnr 4887-1997, som refererats ovan i avsnitt 16.3) anser därför utredningen att det bör införas en lagreglerad rätt att kvarhålla den som ska kroppsvisiteras. Den tid som en person kan behöva kvarhållas för att en kropps- visitation ska genomföras bör generellt sett vara kortare än vid genomförande av kroppsbesiktning. Exempelvis bör det vid Begränsningar av rörelsefriheten vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning kroppsvisitation inte bli aktuellt med långa transporter såsom kan förekomma vid kroppsbesiktning. Utredningen föreslår därför att maximitiden för kvarhållande sätts utan den möjlighet till kvarhållande i som föreskrivs beträffande kroppsbesiktning (om det föreligger synnerliga skäl).