sou · GZB33 · 2011-01-26 00:00:00 — Ett annat exempel kan vara att det aktuella regelverket är svårtillgängligt. Det som avses är således fall där det kan vara svårt för den enskilde att förstå vilka uppgifter som efterfrågas och i vilken utsträckning han eller hon är berättigad till en viss förmån. Det rör sig för det andra om situationer där den enskildes egna förutsättningar att leva upp till de krav som gäller är särskilt begränsade. Den enskilde kan exempelvis ha en allvarlig sjukdom som medför svårigheter att sätta sig in i det relevanta regelverket eller att tillgodogöra sig information. Ålderdom, men i fråga om vissa förmåner också ungdom, kan verka i samma riktning. Vid bedömningen av om det annars skulle vara oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp bör det särskilt beaktas om avgiften inte står i rimlig proportion till oriktigheten eller underlåtenheten. Ett exempel på en situation där en sanktionsavgift kan vara oskälig på denna grund kan vara att en statlig förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa har fattat flera beslut om sanktionsavgift uppgående till minimiavgiften avseende en och samma person. Om det då upptäcks ytterligare oriktiga uppgifter kan det tänkas att den samlade reaktionen på de oriktiga uppgifterna blir oproportionerligt sträng om de beräkningsgrunder som gäller enligt 5 § tillämpas på de nya oriktiga uppgifterna. I en sådan situation kan avgiften jämkas för att åstadkomma ett rimligt resultat. I övrigt bör hänsyn kunna tas såväl till vilken typ av uppgift det handlar om, som till den enskildes faktiska agerande. Exempelvis bör frivillig rättelse sedan ersättningen utbetalats i vissa undantagsfall kunna medföra befrielse på denna grund. Detsamma bör gälla för vårdnadshavare eller förmyndare som inför uppgifts- lämnande har gjort vad som kan krävas för att inhämta information, men trots detta inte har lyckats. Det kan vidare vara oskäligt att ta ut sanktionsavgift med fullt belopp om en orimligt har förflutit efter det att den statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan har funnit anledning att anta att den förmånsberättigade ska påföras en sanktionsavgift. Detta förutsätter dock att den förmånsberättigade inte kan lastas för dröjsmålet. Det kan även vara oskäligt att ta ut sanktionsavgift med fullt belopp om den avgiftsskyldige till följd av sina personliga förhållanden skulle drabbas alltför hårt av en sådan sanktionsavgift. Även en sanktionsavgift som är proportionerlig i förhållande till felaktigheten eller underlåtenheten kan i ett enskilt fall drabba den enskilde alltför hårt. Slutligen kan i undantagsfall möjligheten till befrielse användas om ett ombud har överskridit sin befogenhet. Utgångspunkten är dock att den enskilde får svara för ombudets agerande och att ett blankt påstående om att ombudet aldrig har fått i uppdrag att lämna oriktiga uppgifter inte ska leda till befrielse från avgift. Utöver ovan nämnda exempel kan det naturligtvis finnas andra situationer när handlandet eller underlåtenheten är ursäktlig eller det annars skulle vara oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. När det gäller möjligheten till delvis befrielse anges fastställda nivåer i bestämmelsen för hur sådan nedsättning ska beräknas. Beroende på tyngden av de skäl som motiverar befrielsen är det möjligt att – förutom hel befrielse – sätta ned avgiften till tre fjärdedelar, till hälften eller till en fjärdedel. Arbetslöshetskassorna ska tillämpa förvaltningslagen (1986:223) vid handläggning av ärenden enligt denna lag. Paragrafen har behandlats i avsnitt 8.1. Genom bestämmelsen blir förvaltningslagen i dess helhet tillämplig även vid arbetslöshetskassornas handläggning av ärenden om sanktionsavgift. Det innebär bl.a. att bestämmelserna om serviceskyldighet och parts rätt att få del av uppgifter gäller i dessa fall. Vad som föreskrivs i 21 § personuppgiftslagen (1998:204) hindrar inte att arbetslöshetskassorna behandlar personuppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott eller domar i brottmål när behandlingen är nödvändig för att handlägga ett ärende enligt denna lag. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.2, rör arbetslöshetskassornas handläggning av ärenden om sanktionsavgift. Bestämmelsen möjliggör för arbetslöshetskassorna att behandla samtliga personuppgifter som kan krävas för handläggning av ett ärende om sanktionsavgift. En sanktionsavgift får inte beslutas, om den som avgiften riktas mot inte från det att den oriktiga uppgiften lämnades eller anmälningsplikten försummades har getts tillfälle att yttra sig. Ett beslut om sanktionsavgift faller bort om beslutet inte har verkställts från det att beslutet vunnit laga kraft. Paragrafen innehåller regler om preskription och har behandlats i avsnitt 7.2. Bestämmelsen i första stycket anger inom vilken tid den som ska påföras avgiften måste få tillfälle att yttra sig för att beslut om avgift ska få fattas. Utgångspunkten för beräkningen av tiden är de förutsättningar som uppställs i 3 §. I andra stycket finns en bestämmelse som anger en absolut gräns för när ett beslut om avgift måste verkställas. Den tiden räknas från det att beslutet om sanktionsavgift har vunnit laga kraft. Betalning av sanktionsavgiften ska ske till den statliga förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa som har beslutat om avgiften. Avgiften tillfaller staten. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.1, rör betalning av sanktionsavgiften. Av första stycket framgår att det är den beslutande statliga förvaltningsmyndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan som ansvarar för uppbörden av avgifterna. Att avräkning inte får ske framgår av avsnitt 9.2. Någon reglering av när avgiften ska betalas finns inte men i ett beslut om sanktionsavgift bör det anges vad som gäller i det avseendet. Närmare bestämmelser om hur avgiften ska betalas bör kunna meddelas i föreskrifter av berörda myndigheter. Bestämmelsen i andra stycket innebär att det slutligen är staten som är berättigad till avgiften. Avgiftsinkomsterna får alltså inte disponeras av de beslutande organisationerna. Ett beslut om sanktionsavgift får verkställas enligt utsökningsbalken, när det har vunnit laga kraft. Paragrafen, som reglerar verkställighet av beslut om sanktionsavgift, har behandlats i avsnitt 7.7. Bestämmelsen innebär att beslutet om sanktionsavgift gäller som en exekutionstitel så snart det vunnit laga kraft. Bestämmelser om överklagande finns i 12-15 §§. Eftersom klagotiden räknas från delgivning av beslutet förutsätter verkställighet av avgiftsbeslutet att beslutet har delgetts, jfr. 21 § förvaltningslagen (1986:223). Den som påförts en sanktionsavgift enligt denna lag får överklaga beslutet till allmän förvaltningsdomstol från den dag då han eller hon fick del av beslutet. Ett beslut av eller får, om sanktionsavgiften inte avser premiepension, överklagas av det allmänna ombudet enligt 2 kap. 2 § andra stycket socialförsäkringsbalken från den dag då beslutet meddelades. Även ett beslut som meddelats av allmän förvaltningsdomstol efter överklagande av ett beslut av eller får överklagas av det allmänna ombudet. Det allmänna ombudet får föra talan även till förmån för enskild part. Ett beslut av en arbetslöshetskassa får överklagas av Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen från den dag då beslutet meddelades. Även ett beslut som meddelats av allmän förvaltningsdomstol efter överklagande av ett beslut av en arbetslöshetskassa får överklagas av Inspektionen. Inspektionen får föra talan även till förmån för enskild part. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen, som anger vad som gäller vid överklagande, har behandlats i avsnitt 7.5. Beslut om sanktionsavgift får enligt första stycket överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Tidsfristen för överklagande är densamma som anges i 23 § förvaltningslagen (1986:223). I domstolsprocessen blir den beslutande statliga förvaltningsmyndigheten eller kommunen enligt 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) den enskildes motpart. Att samma sak gäller i fråga om arbetslöshetskassorna följer av 14 §. Bestämmelsens andra stycke ger det allmänna ombudet hos rätt att överklaga och beslut, dock inte i fråga om sanktionsavgifter som avser premiepension. Vidare ges det allmänna ombudet rätt att överklaga allmän förvaltningsdomstols beslut efter överklagande av eller beslut. Bestämmelsens tredje stycke ger Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen rätt att överklaga dels arbetslöshetskassornas beslut, dels allmän förvaltningsdomstols beslut efter överklagande av en arbetslöshetskassas beslut. För prövning i kammarrätt gäller enligt fjärde stycket ett krav på prövningstillstånd. Grunderna för att meddela prövningstillstånd anges i 34 a § förvaltningsprocesslagen. Prövningstillstånd meddelas om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt, anledning förekommer till ändring i det slut vartill förvaltningsrätten kommit, eller det annars finns synnerliga skäl att pröva överklagandet. Beslut om sanktionsavgift enligt denna lag överklagas till den förvaltningsrätt som prövar det förmånsbeslut som sanktionsavgiften avser. Centrala beslut om sanktionsavgift över- klagas till den förvaltningsrätt som anges i 6 kap. 10 § studiestödslagen (1999:1395). Paragrafen, som innehåller en särskild forumregel för prövning av överklaganden, har behandlats i avsnitt 7.5. Genom bestämmelsen blir den förvaltningsrätt behörig som har att pröva frågor om det förmånsbeslut som sanktionsavgiften avser. När det gäller CSN:s beslut om sanktionsavgift följer det av hänvisningen till studiestödslagen att beslut som rör en person som är bosatt i överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets personen hade sin hemortskommun när beslutet fattades. Beslut i övriga fall överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets det första beslutet i ärendet fattades. I ett mål där en enskild överklagar en arbetslöshetskassas beslut om sanktionsavgift enligt denna lag är arbetslöshetskassan den enskildes motpart. Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen får överta en arbetslöshetskassas uppgift att i förvaltningsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Inspektionen ska föra det allmännas talan i . I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 7.5, finns särskilda regler om partsställning vid överklagande av en arbetslöshetskassas beslut om sanktionsavgift. Bestämmelsens första stycke handlar om partsställningen i de mål där den enskilde överklagar ett beslut av en arbetslöshetskassa. Innebörden av bestämmelsen är att arbetslöshetskassan blir den enskildes motpart (jfr 7 a § förvaltningsprocesslagen). I bestämmelsens andra stycke möjliggörs för Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen att, på samma sätt som är fallet vid överklaganden enligt lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, överta en arbetslöshetskassas uppgift att i förvaltningsrätt och kammarrätt föra det allmännas talan. I är det alltid Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen som för det allmännas talan. Det allmänna ombudet enligt 2 kap. 2 § andra stycket socialförsäkringsbalken får uppdra åt en tjänsteman vid eller att företräda ombudet i allmän förvaltningsdomstol. I bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 7.5, ges det allmänna ombudet samma möjlighet som enligt socialförsäkringsbalken att uppdra åt en tjänsteman att företräda ombudet i allmän förvaltningsdomstol. Denna lag träder i kraft och tillämpas på regelöverträdelser som har ägt rum efter ikraftträdandet. Ikraftträdandet har behandlats i kapitel 12. Av bestämmelsen framgår att lagen endast ska tillämpas på regelöverträdelser som har ägt rum efter ikraftträdandet. Detta innebär att endast oriktiga uppgifter som har lämnats – eller anmälningsplikter som har försummats – efter ikraftträdandet kan komma i fråga för sanktionsavgift. 14.2Förslaget till lag om ändring i socialförsäkringsbalken Detta kapitel tillämpas vid behandling av personuppgifter i verksamhet som gäller förmåner enligt denna balk, samt andra förmåner och ersättningar som enligt lag eller förordning eller särskilt beslut av regeringen handläggs av eller . Kapitlet tillämpas även vid och behandling av personuppgifter i verksamhet enligt lagen (2012:00) om sanktionsavgift på trygghetssystemens område. Kapitlet gäller endast om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Bestämmelserna i 7-16, 27, 28 och 31 §§ gäller i tillämpliga delar även uppgifter om avlidna personer. I paragrafen har ett tillägg gjorts för att tydliggöra att bestämmelserna i 114 kap. socialförsäkringsbalken tillämpas även vid och behandling av personuppgifter i ärenden om sanktionsavgift. Tillägget har behandlats i avsnitt 11.2. Den som vid användning av självbetjäningstjänster som avses i 111 kap. 2 och 3 §§ uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift eller förtiger sanningen döms till böter eller fängelse . Detta gäller endast om uppgifterna lämnas på heder och samvete enligt bestämmelse i författning och åtgärden innebär fara i bevishänseende. Om gärningen är belagd med straff i eller bidragsbrottslagen (2007:612) ska inte dömas till ansvar enligt första stycket. Talan om ansvar för brott enligt första stycket ska inte tas upp till prövning om det för gärningen har påförts en sanktionsavgift enligt lagen (2012:00) om sanktionsavgift på trygghetssystemens område. I paragrafen har gjorts ett tillägg som innebär att straff och sanktionsavgift inte ska komma i fråga för samma gärning. Tillägget har behandlats i avsnitt 6.6. Om åtal skulle väckas trots att en avgift påförts ska åtalet alltså avvisas. Innebörden av bestämmelsen är vidare att åtal inte kan komma i fråga om en sanktionsavgift påförts av en statlig förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa men sedan undanröjts av förvaltningsdomstol. 1.Denna lag träder i kraft . 2.I fråga om lagöverträdelser som har skett före ikraftträdandet ska äldre bestämmelser tillämpas. Ikraftträdandet har behandlats i kapitel 12. Av bestämmelserna framgår att de nya bestämmelserna bara ska tillämpas på lagöverträdelser som begåtts efter ikraftträdandet. 14.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:546) om behandling av personuppgifter i den arbetsmarknadspolitiska verksamheten Sådana personuppgifter som avses i 21 § personuppgiftslagen (1998:204) samt uppgifter om att den enskilde har vårdats med stöd av socialtjänstlagen (2001:453) eller varit föremål för åtgärd enligt utlänningslagen (2005:716) får inte behandlas i en arbetsmarknadspolitisk databas. Uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott eller domar i brottmål får behandlas i en arbetsmarknadspolitisk databas när behandlingen är nödvändig för att ett ärende om sanktionsavgift enligt lagen (2012:00) om sanktionsavgift på trygghetssystemens område ska kunna handläggas. Paragrafen anger i vilken utsträckning Arbetsförmedlingen får behandla uppgifter om brott m.m. Övervägandena finns i avsnitt 11.2. För att tillåta att personuppgifter behandlas i ärenden om sanktionsavgift har ett mindre tillägg gjorts. 14.4Förslaget till lag om ändring i bidragsbrottslagen (2007:612) Myndigheter som anges i 1 § samt kommuner och arbetslöshetskassor ska göra anmälan till en polismyndighet eller till om det kan misstänkas att brott enligt denna lag har begåtts. Om misstanken gäller brott enligt 2 § andra ledet eller 4 §, får anmälan göras endast om det finns särskilda skäl. Paragrafen handlar om anmälningsskyldighet. Den andra meningen är ny och innebär att anmälningsskyldigheten inskränks. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Innebörden av förändringen är att misstankar om ringa bidragsbrott och vårdslösa bidragsbrott ska anmälas endast om det finns särskilda skäl för det. Ett sådant skäl kan vara att det framstår som svårbedömt om en gärning är att betrakta som ringa – eller vårdslös – eller som ett uppsåtligt brott av normalgraden. Sådana svårigheter kan förekomma både när det rör sig om en enstaka gärning och om Ett annat skäl för att göra anmälan är att misstanken gäller en person som inte kan påföras sanktionsavgift, exempelvis en förvaltare. Ytterligare en anledning att göra anmälan kan vara att ett misstänkt vårdslöst bidragsbrott avser ett så högt belopp att den maximala sanktionsavgiften inte framstår som tillräcklig. Skäl för anmälan kan också vara att det vid sidan av bidragsbrottet även är fråga om misstanke om brott mot 14 eller 15 kap. , eller att det rör sig om såväl normalgradsbrott som ett mycket stort antal ringa brott. Utöver nu nämnda exempel kan det även finnas andra situationer där det kan föreligga särskilda skäl att göra en anmälan enligt paragrafen. I de fall där anmälan inte görs ska sanktionsavgift enligt lagen om sanktionsavgift på trygghetssystemens område påföras om förutsättningar enligt den lagen föreligger. Om anmälan görs eller om förundersökning inleds får sådan avgift inte påföras, se 4 § i den nämnda lagen. Talan om ansvar för brott enligt denna lag ska inte tas upp till prövning om det för gärningen har påförts en sanktionsavgift enligt lagen (2012:00) om sanktionsavgift på trygghetssystemens område Paragrafen, som är ny, har behandlats i avsnitt 6.6. Den nya bestämmelsen innebär att straff och sanktionsavgift inte ska komma i fråga för samma gärning. Om åtal skulle väckas trots att en avgift påförts ska åtalet alltså avvisas. Innebörden av bestämmelsen är vidare att straffansvar inte kan komma i fråga om en sanktionsavgift påförts av en statlig förvaltningsmyndighet, kommun eller arbetslöshetskassa men sedan undanröjts av förvaltningsdomstol. 1.Denna lag träder i kraft . 2.I fråga om lagöverträdelser som har skett före ikraftträdandet ska äldre bestämmelser tillämpas. Ikraftträdandet har behandlats i kapitel 12. Av bestämmelsen framgår att lagen endast ska tillämpas på lagöverträdelser som har begåtts efter ikraftträdandet. För lagöverträdelser som ägt rum före ikraftträdandet ska alltså straffrättsligt ansvar alltjämt komma i fråga. 14.5Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Sekretess gäller i ärende om sanktionsavgift enligt lagen (2012:00) om sanktionsavgift på trygghetssystemens område för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider betydande men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller inte beslut i ärende. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst femtio Paragrafen, som är ny, innebär att sekretess ska gälla i ärende om sanktionsavgift. Den nya bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.4. Sekretessen ska gälla med s.k. kvalificerat rakt skaderekvisit, dvs. presumtionen är stark för att uppgifter ska lämnas ut. Sekretessen gäller alltså bara om det kan antas att den enskilde eller någon närstående lider betydande men om uppgiften röjs. Exempel på vad som kan skyddas är uppgifter om psykiska sjukdomar och missbruksproblem. Särskilt känsliga uppgifter om familjeförhållanden kan också skyddas. I enlighet med vad som anges i 2 kap. 4 § ska vad som föreskrivs i tryckfrihetsförordningen om rätt att ta del av handlingar hos myndighet i tillämpliga delar gälla också handlingar hos något av de organ som nämns nedan i den mån handlingarna hör till där angiven verksamhet hos organet. Verksamheten anges i förekommande fall med hänvisning till numret i () på den författning med stöd av vilken verksamheten har uppdragits åt organet. Arbetslöshetskassor enligt lagen prövning av ärenden om arbetslös- (1997:239) om arbetslöshetskassor hetsersättning (SFS 1997:238), ärenden om medlemsavgift för arbetslös medlem (SFS 1997:239) och ärenden om sanktionsavgift enligt lagen om sanktionsavgift på trygghetssystemens område (SFS 2012:00). Besiktningsorgan enligt fordonsfordonskontroll (SFS 2002:574) lagen (2002:574) - - - - - - - - - - - - - - -- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - Ändringen i bilagan innebär att reglerna om handlingsoffentlighet och sekretess ska tillämpas även på den del av arbetslöshetskassornas verksamhet som avser prövning av ärenden om sanktionsavgift enligt lagen om sanktionsavgift på trygghetssystemens område. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare ska utreda behovet av, och lämpligheten i, att införa ett administrativt sanktionssystem i syfte att motverka att sådana bidrag och ersättningar för personligt ändamål som enligt lag eller förordning beslutas av , (fr.o.m. den nya pensionsmyndigheten), , , Arbetsförmedlingen, kommunerna eller arbetslöshetskassorna utbetalas på felaktiga grunder eller med för högt belopp. Utredaren ska därvid särskilt överväga om det är lämpligt att vid sidan av bidragsbrottslagen (2007:612) införa ett administrativt sanktionssystem, som innebär att den som lämnar oriktiga uppgifter vilka kan leda till att en förmån betalas ut felaktigt eller med för högt belopp kan bli skyldig att betala en avgift. Om utredaren finner ett sådant system lämpligt ska utredaren lämna förslag på utformningen av ett administrativt sanktionssystem. Utgångspunkten ska vara att såväl avgifter som straffansvar inte ska kunna komma i fråga för ett och samma fall av felaktig utbetalning. I det sammanhanget ska utredaren överväga vilka fall som ska omfattas av straffansvar respektive administrativa sanktioner. Om ett administrativt sanktionssystem föreslås ska utredaren överväga på vilka grunder befrielse från avgiftsskyldighet ska medges samt om det finns skäl att undanta vissa förmåner från regleringens tillämpningsområde. Utredaren ska då även överväga en reglering som gör det möjligt att underlåta att besluta om sanktionsavgift vid särskilt ömmande fall. Utredaren ska särskilt överväga om det är lämpligt att arbetslöshetsförsäkringen (inklusive utvecklingsersättning och aktivitetsstöd) omfattas av regleringen. Utredaren ska eftersträva ett så enkelt, förutsebart och effektivt system som möjligt. Uppdraget ska redovisas . trädde bidragsbrottslagen (2007:612) i kraft. Lagen medför en särskild straffrättslig reglering avseende ekonomiska förmåner för personliga ändamål som beslutas av , , , , Arbetsförmedlingen, kommunerna och arbetslöshetskassorna. Huvudbrottet i lagen benämns bidragsbrott. Den som lämnar oriktiga uppgifter och genom detta orsakar fara för att en ekonomisk förmån felaktigt betalas ut eller betalas ut med för högt belopp döms för bidragsbrott till fängelse i högst . För uppsåtligt bidragsbrott som är ringa döms till böter eller fängelse . För grova fall av uppsåtligt bidragsbrott döms för grovt bidragsbrott till fängelse i lägst och högst . För gärningar som begås av grov oaktsamhet döms för vårdslöst bidragsbrott till böter eller fängelse i högst . Kriminaliseringen i sistnämnda fall omfattar såväl den som av grov oaktsamhet lämnat oriktiga uppgifter som den som av grov oaktsamhet underlåtit att anmäla ändrade förhållanden. Mindre allvarliga fall utgör inte brott. Bidragsbrottslagen innehåller också bestämmelser om att berörda myndigheter är skyldiga att anmäla misstanke om bidragsbrott till polis eller åklagare. Regeringen uttalade i propositionen till bidragsbrottslagen (prop. 2006/07:80) att det kunde finnas anledning att överväga ett administrativt sanktionssystem. Regeringen ansåg att det var rimligt att anta att det förekom en stor mängd oaktsamma beteenden från medborgare som orsakade felaktiga utbetalningar från trygghetssystemen. Det betonades dock att den aktuella utvidgningen träffade kvalificerat oaktsamma beteenden gränsande till uppsåtliga brott. De beteenden som skulle kriminaliseras ansågs inte vara av masskaraktär. berörde i sitt betänkande Bidragsbrott (SOU 2006:48, s. 113) möjligheten att införa administrativa sanktionsavgifter i stället för en kriminalisering genom nya straffrättsliga bestämmelser.