sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar på uppdrag av . Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Orderfax: Ordertel: E-post: Internet: Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad ) – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på Textbearbetning och layout har utförts av , FA/kommittéservice. Till statsrådet och chefen för Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en genomgripande analys av behovet av att ändra lagstiftningen om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer. Rättschefen förordnades att vara särskild utredare. förordnades som experter i utredningen rättssakkunniga, numera rådmannen , hovrättsrådet, numera tillika vice ordförande på avdelning, , advokaten , rättssakkunnige , docenten och chefsåklagaren . Utredningen, som har antagit namnet (Ju 2009:15), överlämnar härmed betänkandet Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? (SOU 2011:16). Utredningsuppdraget är därmed slutfört. Utredningens direktiv m.m. ......................................... 2.2Någon allmän skyldighet att bistå nödställda personer Skyldighet att bistå nödställda personer i vissa fall................ 2.3.1 Skyldighet på grund av särskild föreskrift................... 2.3.2 Skyldighet på grund av tillsynsansvar utom 2.3.3 Skyldighet på grund av avtalad tillsynsplikt................ 2.3.4 Skyldighet på grund av tjänsteplikt ............................. 2.3.5 Skyldighet på grund av eget föregående Skyldighet att agera vid farliga situationer i övrigt ................ 2.4.1 Skyldighet att avslöja brott .......................................... 2.4.2 Särskilt om den s.k. Kodeproblematiken .................... 2.4.3 Skyldighet att hindra brott........................................... 2.4.4 Skyldighet att avvärja fara ............................................ 2.4.5 Skyldighet att varna och tillkalla hjälp......................... 2.4.6 Skyldighet att stanna kvar på platsen .......................... Nöd- och nödvärnsrätt m.m. .................................................. Särskilt om den s.k. Lindomeproblematiken.......................... 3.1.1 Lagstadgad skyldighet att bistå den som befinner sig i livsfara .................................................................... 3.1.5 Bestämmelser om handlingsplikt som inte primärt avser hjälp åt nödställd .................................... Några andra länder ................................................................... Sammanfattande iakttagelser och reflektioner ....................... behandling av frågan om skyldighet att bistå Reformtankar 1979–1993......................................................... Remissutfallet på förslag ............. 1997/riksdag................................................................... 1998/riksdag................................................................... Riksdagsbehandling –2005 .............................................. Frågans behandling –2010 ............................................... Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda..................................................... Politiskt filosofiska utgångspunkter....................................... The bystander effect............................................................. 5.5Gör ett hot om straffansvar människor mer benägna att hjälpa varandra i krissituationer? Skäl för en lagstadgad allmän handlingsplikt ....................... Skäl mot en lagstadgad allmän handlingsplikt...................... 6Bör i övrigt reglerna om agerande vid farliga situationer förtydligas, utvidgas eller ändras på annat Skyldigheter vid trafikolyckor m.m...................................... Skyldigheter på grund av tillsynsansvar m.m. ...................... Skyldighet att hindra brott.................................................... Skyldighet att avslöja brott och avvärja fara......................... Skyldighet att varna och tillkalla hjälp.................................. Appendix – En lagteknisk modell ....................................... Utformningen av en civilkurageplikt i andra länder......... Utgångspunkter för en lagreglering...................................... Förslag till lagstiftning ........................................................... Förslaget till lag om ändring i .............. 6.2Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen Nytt Juridiskt Arkiv, Del 1 Nytt Juridiskt Arkiv, Del 2 Utredaren avråder från att införa en straffsanktionerad allmän skyldighet att bistå nödställda personer, dvs. vad som även brukar benämnas en civilkuragelag. I enlighet med sitt uppdrag presenterar utredaren likväl en teknisk modell till en sådan lagstiftning. Något behov att i övrigt förtydliga, utvidga, på annat sätt ändra eller samla gällande bestämmelser eller införa nya sådana om skyldighet att agera vid farliga situationer har utredaren inte funnit. Allmän enighet råder om att varje människa, utom i vissa mycket ovanliga situationer, har en moralisk skyldighet att bistå en nödställd person, om det kan ske utan betydande olägenheter eller risker för henne själv. Det stora flertalet människor gör så utan att fråga sig vilka lagliga skyldigheter de kan tänkas ha i detta avseende. Inte heller de människor som av likgiltighet eller annan anledning är obenägna att hjälpa andra i krissituationer låter sig i nämnvärd grad påverkas av lagstiftningens innehåll. Resultatet av empiriska studier och erfarenheter från våra nordiska grannländer och andra stater som infört lagstiftning på området bekräftar att detta på allmän erfarenhet baserade antagandet är riktigt. Straffsanktioner för underlåtenhet att bistå nödställda skulle därmed inte uppnå syftet att få människor att bli modigare och mer villiga att hjälpa andra som befinner sig i överhängande fara. Frånvaron av ett praktiskt behov av en lagstadgad allmän handlingsskyldighet då människor befinner sig i nöd innebär inte automatiskt att frågan om införande av bestämmelser härom kan avföras från dagordningen. Däremot fordras det, i avsaknad av ett sådant praktiskt betingat behov, att de skäl av annan art som talar för en kriminalisering är mycket starka. Nykriminalisering av ett tidigare straffritt beteende ska nämligen undvikas, något som lagstiftaren vid åtskilliga tillfällen har understrukit. Värdemässiga, moralbildande och folkuppfostrande motiv samt hänsyn till vad som kan antagas vara den allmänna rättsuppfattningen utgör emellertid argument som kan åberopas till stöd för en kriminalisering. Några av dessa argument har avsevärd tyngd. Argumenten för en kriminalisering måste emellertid vägas mot de skäl som kan åberopas häremot. Ett viktigt sådant skäl är att en straffbestämmelse riskerar att legitimera sådana fall av underlåten hjälpplikt som inte når upp till lagens gräns för straffbarhet men som likväl framstår som moraliskt klandervärda. Syftet att genom lagstiftning stärka medborgarnas moral och sätta ett riktmärke för hur de bör bete sig mot varandra riskerar därmed att förfelas och till och med motverkas. Av stor praktisk betydelse är vidare att en allmän straffsanktionerad handlingsplikt kan göra människor, som befunnit sig på platsen för ett våldsbrott eller en olyckshändelse och inte själva ingripit i händelseförloppet, mindre benägna att anmäla händelsen för polisen och att vittna inför domstol, allt för att undvika risken att de själva blir misstänkta för brott. En utveckling i denna riktning vore djupt olycklig. Det avgörande motargument har dock att göra med vilken syn man har på förhållandet mellan staten och medborgarna. Staten bör så långt det är möjligt ge medborgarna frihet att med ansvar inför sig själva och sina egna samveten avgöra hur de bäst ska förhålla sig i moraliska frågor och inte utan tvingande skäl inskrida med förbud och lagstiftning. Om en straffrättslig skyldighet att bistå nödställd ändå anses behövlig bör den begränsas till fall då underlåtenheten att agera framstår som uppenbart oförsvarlig. En teknisk modell till en lagstiftning med den inriktningen finns i ett till betänkandet fogat 1 Utredningens direktiv m.m. I anges att utredaren ska analysera frågan om det bör införas en generell skyldighet att bistå nödställda personer. Det är denna del av utredningsuppdraget som rönt störst uppmärksamhet i den allmänna debatten där krav på en så kallad civilkuragelag har framförts. Direktiven ger utredaren frihet att föreslå eller avråda från en sådan lagstiftning. Om utredaren avråder från lagstiftning ska skälen för detta redovisas. Även i sådant fall ska emellertid förslag till lagstiftning presenteras. En andra del av utredningsuppdraget består i att bedöma om det i övrigt finns anledning att förtydliga, utvidga, på annat sätt ändra eller samla befintliga bestämmelser eller föreslå nya sådana i fråga om skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer. Direktiven har fogats till betänkandet som bilaga nr 1. Utredningsarbetet har bedrivits på sedvanligt sätt, innefattande sammanträden med utredningens experter samt inhämtande av material och uppgifter om relevant lagstiftning i andra länder och inte minst tillämpningen av denna. Det kan också nämnas att utredaren medverkade i Lunds universitets Högre seminarieserie i praktisk filosofi och därvid höll ett numera i SvJT publicerat föredrag över ämnet Är civilkurage något att lagstifta om? Rubriken till utredningens direktiv, Skyldighet att agera vid farliga situationer eller att bistå nödställda personer, kan synas ge uttryck för tanken att utredningsuppgiften omfattar två avgränsade ämnen: Vad som bör gälla vid farliga situationer respektive när personer är nödställda. Det är också den systematik som följs här när gällande rätt på området redovisas. Den valda uppdelningen får emellertid vissa inte helt invändningsfria konsekvenser. När det gäller den för utredningen centrala frågan om en generell plikt att bistå nödställda personer är det sålunda snart nog gjort att konstatera att det förutom i vissa speciella fall inte finns någon sådan skyldighet, medan det finns mycket mer att säga om vilka skyldigheter som gäller vid farliga situationer av olika slag. Därmed uppkommer en volymmässig obalans till förmån för den till synes mer perifera delen av utredningsuppgiften. En annan invändning mot den valda uppdelningen skulle kunna vara att gränslinjen mellan de två utredningsdelarna långt ifrån är klar, eftersom den som bistår en nödställd på samma gång kan sägas agera i en situation som är farlig, åtminstone för den hjälpbehövande. Skyldigheten att agera i farliga situationer kan således sägas inkludera de situationer i vilka det finns en skyldighet att bistå nödställda. Vad som likväl kan motivera den valda uppdelningen är att sistnämnda skyldighet typiskt sett och i främsta rummet avser ett rent fysiskt ingripande, såsom att lyfta upp en drunknande ur vattnet. Med skyldighet att agera vid farliga situationer brukar man däremot vanligtvis avse insatser av annat slag, såsom att varna och tillkalla hjälp eller anmäla ett brott som är under utförande, eller insatser som inte primärt syftar till att bistå en enskild person, såsom att delta i ett släckningsarbete. Om man inför en generell skyldighet att bistå nödställda personer väcks också spörsmålet om var gränsen går för de skador på person och egendom som kan anses utgöra en godtagbar respektive icke godtagbar följd av ett ingripande liksom frågan hur dessa skador ska ersättas. Problematiken är snarlik den som aktualiseras vid utövande av nöd- och nödvärnsrätt, varför också rättsläget på dessa områden bör belysas. Detsamma gäller de härmed sammanhängande skadeståndsfrågorna. Som argument för att införa en straffsanktionerad skyldighet att bistå nödställda personer har stundom anförts att en sådan skyldighet skulle bidra till att uppnå någon slags materiell rättvisa i vissa fall då två eller flera misstänkta personer bevisligen befunnit sig på platsen för ett övergrepp men samtliga går fria på grund av att det inte låter sig avgöras vem av dem som begått brottet. I sådana fall borde, har det hävdats, straff åtminstone kunna utmätas för underlåtenhet att bistå nödställd. Avslutningsvis berörs därför också det aktuella rättsläget beträffande denna så kallade Lindomeproblematik. 2.2Någon allmän skyldighet att bistå nödställda personer finns inte För att en underlåtenhet ska kunna bestraffas krävs antingen att underlåtenheten är kriminaliserad i särskild ordning (exempel: fyndförseelse, 10 kap. 8 § BrB) eller att underlåtenheten på grund av någon särskild omständighet är att jämställa med ett aktivt handlande. I annat fall är underlåtenheten straffri.1 Svensk rätt statuerar inte en allmänt gällande plikt att bistå den som befinner sig i fysisk fara eller som löper risk att få sin egendom skadad. Underlåtenhet att hjälpa en nödställd person är alltså straffsanktionerad endast då så är särskilt föreskrivet eller följer av allmänna rättsprinciper. I alla andra fall är underlåtenheten straffri, således oavsett om underlåtenheten från moralisk synpunkt ter sig lika eller nästan lika straffvärd som ett aktivt orsakande av skadan. Om exempelvis någon av till synes ren ondska har låtit bli att rädda en annans liv står det alltså likväl klart att vederbörande inte får dömas till ansvar för underlåtenheten som sådan. 1 Åtminstone bör så anses vara fallet, även om det från rättspraxis kan hämtas exempel där det kan ifrågasättas om denna princip har iakttagits. Se bl.a. , Underlåtenhet inget brott utan stöd i lag, JT 2003/04 s. 976 ff. saknas, och ett ansvarsutkrävande skulle därför stå i strid med den straffrättsliga legalitetsprincipen (nullem crimen sine lege, nulla poena sine lege), som är av central rättsstatlig betydelse samt även inskriven i artikel 7 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (): Ingen får fällas till ansvar för någon gärning eller underlåtenhet som då den begicks inte utgjorde brott enligt nationell eller internationell rätt. Denna legalitetsprincip omöjliggör ett likställande av underlåtenhet att bistå en nödställd med ett aktivt framkallande eller förvärrande av en persons nödställdhet. Konsekvenserna härav har belysts av bland andra Welamson (s. 751): Det torde vara en allmänt omfattad åsikt att – av hänsyn till den tyngd som legalitetssynpunkten förtjänar att tillmätas inom straffrätten – en extensiv eller analogisk tillämpning av en brottsbeskrivning inte kan motiveras enbart med att tillämpningen framstår som åsyftad av lagstiftaren. Det brukar sägas, att en sådan tillämpning får ifrågakomma endast under förutsättning att situationens jämförbarhet med dem som obestridligen faller under brottsbeskrivningens ordalydelse inte kan dragas i tvivelsmål. Kan då en situation över huvud taget tänkas när enbart ett passivt beteende obestridligen faller under brottsbeskrivningens ordalydelse? Låt oss se hur gärningsbeskrivningarna i det centrala tredje kapitlet i är utformade. Där anges att den som berövar annan livet döms för mord, att den som tillfogar annan person kroppsskada döms för misshandel och att den som orsakar annans död döms för vållande till annans död. Det låter sig uppenbarligen inte sägas att enbart underlåtenhet att ingripa i ett orsaksförlopp är, med Welamsons formulering, obestridligen jämförbart med att beröva, tillfoga eller orsaka någon något. Detta hindrar naturligtvis inte att det finns fall där situationen i övrigt är sådan att en underlåtenhet att bistå är att jämställa med positivt handlande och av den anledningen bör föranleda ansvar enligt 3 kap. BrB. Men som ska visas i det följande fordras i så fall att det finns en underliggande, rättsligt relevant skyldighet att handla. Underlåtenheten kan i sig inte, i avsaknad av en positiv straffbestämmelse härom, föranleda ansvar för mord, misshandel, vållande till annans död etc. tycks här sväva på målet när den säger att underlåtenhetsansvar i dessa fall oftast förutsätter att den underlåtande har haft en särskild handlingsplikt (SOU 1996:185 s. 329). utgångspunkt för bedömningen om en handlingsplikt föreligger eller inte är den så kallade garantläran. Enligt denna lära är var och en som kan karaktäriseras som skyddsgarant straffrättsligt skyldig att avvärja risker som hotar någon eller något, som de är ansvariga för och därför har att skydda (a.a. s. 313). Om en person som har ställning som skyddsgarant uppsåtligen underlåter att t.ex. rädda en nödställds liv har han därmed, i linje med garantläran, straffrättsligt sett gjort sig skyldig till någon form av uppsåtligt dödande. Garantläran har sitt ursprung i tysk teoribildning och har i svensk juridisk doktrin lanserats och utvecklats av företrädesvis Strahl och Jareborg.2 Den sistnämnde deltog för övrigt som expert i arbete. Enligt garantläran åvilar en handlingsplikt den som intar ställning av skyddsgarant, men för att underlåtenhetsansvar ska kunna utkrävas måste det naturligtvis först fastställas att en garantsituation förelegat. Detta är fallet om det funnits en bakomliggande, rättsligt relevant skyldighet att handla. Det är här den egentligen svårigheten ligger när det gäller att bedöma i vad mån en underlåtenhet även utan direkt lagstöd kan föranleda straffrättsligt ansvar på samma sätt som ett aktivt brottsligt handlande. Garantläran ger alltså inte i sig svar på frågan när ansvar kan utkrävas för underlåtenhet att bistå en nödställd person. har bland annat i NJA 2005 s. 372 (ett mål som dock inte specifikt gällde underlåtenhet att bistå nödställd) indirekt gett uttryck för ungefär samma uppfattning, dvs. att man i fall av underlåtenhetsansvar måste återfalla på allmänna rättsprinciper vare sig man hänför sig till garantläran eller inte: Brottet vållande till annans död kan begås såväl genom handling som genom underlåtenhet. Enligt allmänna principer kan emellertid straff- 2 Jareborg har själv framhållit att garantläran har utformats under starkt inflytande av tysk doktrin, se Festschrift für , 2001, s. 1450. Emellertid har garantläran inte bara sitt upphov i tysk teoribildning; i densamma har också dess praktiska värde ifrågasatts. Se t.ex. , Strafrecht, Allg. Teil, 2. 1991, 29/26: Die Bestimmung des Garanten ist eine der schwierigsten des AT [ung. : Att avgränsa kretsen av garanter är en av de mest problematiska uppgifterna inom den allmänna straffrätten.]. – I och , vilka länder specifikt om än på olika sätt har straffbelagt underlåtenhet att bistå nödställda, synes garantläran inte ha fått lika stor uppmärksamhet som i . Så t.ex. Andenæs/Matningsdal/Rieber-Mohn, Alminnelig strafferett, 5. utgave: I [tysk teori] heter det gjerne at den unnlatende må ha som garant for at skaden ikke inntrer. - - er bare en omskrivning av problemet. Spørsmålet blir: Når har den unnlatende som garant? I nordisk rett er garantterminologien brukt av Jareborg, Kriminalrätt s. 184–202. – Den tyske lov krever i tillägg till garantstillingen at unnlatelsen skal svare til oppfyllelsen av gjerningsinnholdet ved aktiv handling. Stort sett ser det ut til att spørsmålet om straffbarheten av en unnlatelse i realiteten blir besvart på samme måte som hos oss. rättsligt ansvar för den som underlåter att ingripa i ett rent fysiskt orsakssammanhang komma i fråga endast om det finns särskild anledning för den underlåtande att ingripa. Detta brukar uttryckas så att gärningsmannen måste befinna sig i garantställning. Den underlåtande skall ha en ställning som gör det motiverat att av honom, mer än av andra, kräva att han skall vara verksam för att avvärja en sådan effekt som den inträffade. Underlåtenheten skall te sig lika straffvärd som orsakande genom handling. (Strahl, Allmän straffrätt i vad angår brotten, s. 319 ff. och Jareborg, Allmän kriminalrätt, s. 181 ff.) Man kan fråga sig vad Högsta domstolens åberopande av garantläran i detta fall tillförde saken. Här är dock inte platsen att närmare beskriva eller polemisera mot denna även i utredningsdirektiven nämnda lära, utan endast att konstatera att det karaktäristiska för en eventuell allmän handlingspliktbestämmelse skulle vara att den träffar situationer där det inte finns någon garantställning baserad på en speciell relation till den person som befinner sig i nöd eller på någon annan särskild omständighet som föranleder att underlåtenheten kan bestraffas. Inte heller i fråga om de skadeståndsrättsliga konsekvenserna av en underlåtenhet att bistå en nödställd person torde det vara möjligt att – vid sidan av de fall som gäller skadestånd på grund av brott – på sakrättslig grund och utan stöd av en underliggande, rättsligt relevant handlingsskyldighet ålägga någon ett ansvar. Denna slutsats har försiktigt ifrågasatts i den juridiska litteraturen, såsom i , Skadeståndsrätten. En introduktion, 2 uppl., 2000, s. 24: Man kan dock inte utesluta, att om något fall skulle uppstå där omständigheterna talar starkt för en skyldighet att ingripa, domstolarna skulle anse sig oförhindrade att ålägga en sådan skyldighet. Ett exempel är att en person befinner sig i uppenbar livsfara och ett ingripande för att rädda honom skulle fordra mycket ringa ansträngning. Som noterat i Kausalitet. Studier i skadeståndsrättslig argumentation, 2007, s. 568 f., återfinns emellertid denna från den dominerande uppfattningen avvikande tanke inte i mer omfattande arbeten på skadeståndsrättens områden. 2.3Skyldighet att bistå nödställda personer i vissa fall 2.3.1Skyldighet på grund av särskild föreskrift Regler som oberoende av en underliggande handlingsplikt – exempelvis i form av tillsynsansvar, avtalsenlig skyldighet, tjänsteplikt eller föregående positivt handlande – direkt ger uttryck för en skyldighet att bistå den som är nödställd, förekommer endast sparsamt i lagstiftningen. På trafikområdet finns dock en bestämmelser av intresse i sammanhanget. Sålunda anges i 2 kap. 8 § första stycket trafikförordningen (1998:1276) att en trafikant som med eller utan egen skuld haft del i en trafikolycka skall stanna kvar på platsen samt i mån av förmåga - - hjälpa skadade och medverka till de åtgärder som olyckan skäligen föranleder. Bestämmelsen är emellertid inte straffsanktionerad. Inom sjöfarten har för befälhavare på fartyg funnits en lagstadgad skyldighet att bistå nödställda. Enligt 20 kap. 7 § jämförd med 6 kap. 6 § andra stycket sjölagen (1994:1009) straffas befälhavare med böter eller fängelse i högst , om han försummar att lämna den som han anträffar i sjönöd all hjälp som är möjlig och behövlig för att den nödställde ska kunna räddas, förutsatt att det kan ske utan allvarlig fara för det egna fartyget eller för de ombordvarande. Detsamma gäller enligt 8 kap. 4 § sjölagen om befälhavaren, efter sammanstötning med annat fartyg, försummar att lämna det andra fartyget och de ombordvarande där all behövlig och möjlig hjälp för räddning ur den uppkomna faran, om det kan ske utan allvarlig fara för det egna fartyget eller de ombordvarande. Av 6 kap. 6 § första stycket sjölagen följer även att befälhavare under samma straffansvar är skyldig att göra allt som står i hans makt för att rädda de ombordvarande, om hans eget fartyg råkar i sjönöd. I sjönödsförordningen (2007:33) finns närmare bestämmelser om befälhavares skyldigheter att vidta åtgärder för att rädda personer i sjönöd. Bland annat åligger det enligt 6 § sjönödsförordningen en befälhavare, som får kännedom om att någon är i sjönöd, att så snabbt det är möjligt bege sig med fartyget till olycksplatsen och lämna all hjälp som är möjlig och nödvändig för att rädda den nödställde. Denna skyldighet gäller dock inte 1) om befälhavaren inte kan lämna hjälp, 2) om det är orimligt att fartyget beger sig till olycksplatsen, eller 3) om hjälpen inte behövs.