sou · GYB355d2 · 2011-01-01 00:00:00 — Därigenom finns det en risk att specifika problem inte uppmärksammas eller tas på allvar. Ofta saknas det kunskap om romernas situation och utanförskap – till exempel inser IFO alltför sällan graden av utsatthet hos romska kvinnor som undviker att söka stöd hos social- tjänsten. Företrädare för minoriteterna pekar också i rapporten på att det finns ett problematiskt osynliggörande respektive en över- driven fokusering av minoritetsbakgrunden. Risken finns också att IFO alltför ensidigt fokuserar på individen och därmed inte har förståelse eller tar hänsyn till kollektiva och kulturella dimensioner i individens tillhörighet och identitet. Tillgänglighet handlar också om tillit och förtroende för IFO. Flera aspekter påverkar graden av tillit, brukaren är generellt sett i underläge gentemot IFO som har makten att fatta avgörande beslut. Lika viktigt är bristen på förtroende för IFO. Just bristen på förtroende eller misstro gentemot myndigheten är en fråga som ofta förekommer när det gäller den romska minoriteten. Det långvariga utanförskapet och marginaliseringen som ett resultat av just maktutövning leder till en stark misstro att myndigheten inte förstår den romska gruppens livsvillkor m.m. pekar också på den misstro som är riktad mot brukaren – en ömsesidig förstärkande misstro som försvårar relationerna mellan brukare och IFO. Brist på kommunikation och insatser på olika språk Det saknas information och tillgång till tolk bl.a. på de nationella minoritetsspråken. Det är inte heller alltid man får den tolkhjälp man har rätt till – IFO kanske anser att man behärskar svenska tillräckligt bra. Risken finns också att tolkarna inte har tillräcklig kompetens inom det område de ska tolka eller inte är tillräckligt professionella. Vad gäller tillgången till skriftlig information på Rätt till hälsa och social välfärd exempelvis chib nämner inte rapporten detta. Delegationen vill påpeka att det är viktigt att se till att det finns information på samtliga varieteter av chib, men också understryka att det inte alltid fungerar med enbart skriftlig information då det finns ett antal romer som inte fullt ut kan tillgodogöra sig skriftlig infor- mation. Kunskap, insikt och förhållningssätt Ett av hindren är bristen på kunskap om interkulturellt arbete och metodutveckling och kunskapsstöd i hur man arbetar interkultu- rellt. Det behövs utrymme för att diskutera värderingar, bemö- tande, etnocentrism och maktaspekter. En viktig aspekt är också diskriminering – enligt rapporten finns det en självkritik inom IFO att det förekommer både dold och öppen diskriminering som bl.a. kan härledas till skillnader i värderingsfrågor, fördomar och resurser. Brukarna har pekat på det kan finnas ett godtycke hos handläggarna, exempel på detta är olika toleransnivåer och bedöm- ningar av svenska familjer och familjer med annan bakgrund. Även begränsade resurser och prioritering kan påverka bedöm- ningen av rätten till ekonomiskt bistånd för familjer med många barn. På en övergripande nivå menar brukarorganisationerna att det finns avgörande skillnader mellan olika kommuner och deras bedömningar – i en kommun kan en åtgärd eller insats ses som en ren formalitet medan samma insats inte beviljas i en annan. Det ska göras en individuell behovsprövning enligt Socialtjänstlagen, men här brister det enligt brukarföreträdarna. IFO bedömer och beslutar rutinmässigt och utan flexibilitet och visar en avoghet mot särlösningar i synnerhet om de tar hänsyn till personens kollek- tiva och kulturella identitet. Det finns kunskapsbrister om de nationella minoriteternas rättigheter och vad de innebär. Detta kan leda till att de nationella minoriteterna inte får stöd och hjälp att behålla sin kultur, tradition och språk i majoritetssamhället och inte heller att fullt ut delta i samhället på likvärdiga villkor. Rapporten pekar också på den förändrade rörligheten för den romska gruppen inom EU och EU- medborgares rätt till bistånd samt behovet av ökad kompetens om skyldigheter i det avseendet. Rätt till hälsa och social välfärd Kommunala regelverk och strukturer Det finns enligt rapporten brister i samverkan samt vad gäller resursfördelning i kommunerna. Det är inte alltid kommunen tar hänsyn till att samtal och handläggningar kan ta betydligt mer tid med en del brukare med utländsk bakgrund. Det kan behövas tolk och översättningar av dokument fler möten för information och utredning än i normalfallet. Det saknas basinformation på alla språk. När det gäller rätten till ekonomiskt bistånd ser man bara individen lösryckt ur familjen, sammanhanget och helheten. Människors kulturella och rituella behov tenderar att falla ur bilden, dels som en effekt av föreställningen att alla ska behandlas lika, dels av osäkerhet om huruvida kultur hämmar eller främjar integration och anpassning till livet i . 10.2.3Socialstyrelsens förslag till åtgärder med delegationens kommentarer Behov av basinformation på nationell nivå föreslår att regeringen tydliggör olika centrala myn- digheters och organisationers ansvar för att ta fram och uppdatera basinformation om på olika språk samt på lätt- svenska. Den centrala basinformationen kan användas som grund för lokalt anpassad information. Delegationen vill påpeka att man när man översätter basinforma- tionen till chib även behöver se till att den finns på flera varieteter. Vi vill också understryka att skriftlig information inte alltid är tillräcklig – det finns inom den romska gruppen ett antal som saknar tillräcklig läs- och skrivkunnighet, vare sig på svenska eller på chib, för att tillgodogöra sig skriftlig information. Det kan därför behövas riktade muntliga informationsinsatser till denna grupp, och man bör samråda med den romska lokala mino- riteten om hur man på bästa sätt når ut med sådan information. Rätt till hälsa och social välfärd Samordnat nationellt kompetensstöd för interkulturellt socialt arbete föreslår att regeringen skapar förutsättningar för ett nationellt kompetensstöd för interkulturellt socialt arbete samt ställer tydliga krav på berörda myndigheters ansvar och samverkan inom området. Det finns bl.a. behov av samlad strukturerad kunskap, översikter av forskningsresultat, stöd för kunskapsutveckling och en syste- matisk överblick över relevant litteratur samt kompletterande läromedel och en samordning mellan forskning, fortbildning/vidare- utbildning. Interkulturellt socialt arbete berör inte enbart IFO. Stora personalgrupper utanför IFO kan ha nytta av det samordnade kompetensstödet. pekar ut skolans elevhälsa, den kommunala fritidssektorn och även den ideella sektorn. Det finns även en överlappning mellan socialt arbete och hälso- och sjuk- vårdande arbete. Delegationen vill betona behovet av en interkulturell pedagogiskt inriktning även i skolan och menar att förslaget kan breddas till att omfatta ytterligare personalkategorier, t.ex. hela skolvärlden. Det finns flera insikter och redogörelser i som har bäring på förhållanden i skolvärlden i relationen mellan elev- lärare, skola-familj exempelvis. Andra tjänstemän som kan ha nytta av hur man arbetar interkulturellt är exempelvis tjänstemän på försäkringskassa, arbetsförmedling, medborgarkontor m.fl. Medborgarnas sociala välfärd är i allt väsentligt kommunernas ansvar. Att kommunerna tar detta ansvar utifrån gällande rätts- regler och den av regering och riksdag fastlagda politiken dit internationella åtaganden hör, måste betraktas som en självklarhet. Det är en paradoxal tanke att en statlig utredning som Delegationen för romska frågor baserat på sina iakttagelser skulle föreslå att kommuner ska ha kunskaper om och följa gällande lagstiftning. Rätt till hälsa och social välfärd Vi har inte sett som vårt uppdrag att problematisera det kommunala självstyret och dess betydelse för de brister vi ser i den romska minoritetens möjligheter att få sina rättigheter tillgodo- sedda. Det samma gäller möjligheterna att få frågor om minoritets- rättigheter och andra mänskliga rättigheter rättsligt prövade. Däremot ser vi det som vårt uppdrag att föreslå hur uppfölj- ningsmekanismerna för minoritetspolitiken avseende romer ska kunna utformas. I våra överväganden utgår vi ifrån att en strategi för romer i genomförs enligt vårt förslag. De förändringar av romernas villkor i samhället som följer av våra förslag ska förbättra romernas sociala välfärd och därmed minska behovet av till exempel ekonomiskt bistånd. Den sociala välfärden följer av insatser för rätten till utbildning, arbete, bostad, språk, kultur, delaktighet och inflytande - inte av en reformering av social- tjänsten. Det resonemang vi för här leder oss fram till att nu akuta frågor inom i första hand område rör sådant som kan inrymmas under begreppet bemötande. har i sin rapport socialt arbete tagit ett helhetsgrepp på dessa frågor. Delegationen finner därför ingen anledning att lägga sär- skilda förslag i denna del men föreslår att de förslag lägger i Interkulturellt socialt arbete genomförs och att dele- gationens särskilda kommentarer därvid beaktas. 11 Rätt till språk Våra förslag: Delegationen föreslår en revidering av lag om nationella minoriteter och minoritetsspråk så att chib får en formellt lika stark ställning som de tre territoriella minori- tetsspråken finska, samiska och meänkieli. Den romska språkvården vid och folk- minnen () byggs ut med ytterligare åtminstone två tjänster. I tillägg till sitt uppdrag att se över högskoleutbildningar i de nationella minoritetsspråken får i uppdrag att se över forskningen i dessa språk, särskilt chib. Kammarkollegiet ges i uppdrag att tillsammans med utreda vilka särskilda insatser som behövs för att inrätta ett auktorisationsprov för översättare och tolkar i chib och vilka utbildningsinsatser som blir nöd- vändiga för att romska tolkar och översättare ska ha förut- sättningar att klara provet. Ett statsbidrag införs för kortare studier i chib enligt samma modell som finns för kortare studier i alfabetisering i samiska. Revitaliseringsinsatser för de romska varieteterna svensk resanderomani och kaale ska särskilt stödjas. Alla stater har offentliga, statsbärande språk, ofta kallade national- språk, vare sig de är lagreglerade eller inte. I många länder kan mer än ett språk ha den ställningen. Exempelvis i är både finska och svenska nationalspråk enligt grundlagens 17 §. Att ett språk har denna ställning som statsbärande språk innebär i allmänhet att det talas i alla offentliga sammanhang, att alla lagar och för- ordningar är skrivna på språket, att språket dominerar i utbild- ningsväsendet, talas i domstolar och vid förvaltningsmyndigheter. Vid sidan av statsbärande språk kan det finnas ytterligare nationella språk i ett land, dvs. officiellt erkända, lagligt skyddade minoritetsspråk. I finns sex sådana språk: de fem nationella minoritetsspråken finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska, vilka erkänt genom ratificeringen av den euro- peiska minoritetsspråkstadgan 1999, samt det svenska tecken- språket som har särskilt skydd i språklagen (SFS 2009:600). Termen minoritetsspråk används ibland i vidare betydelse, språk som talas av en minoritet i landet, oavsett om det har lagskydd eller ej. Stora svenska minoritetsspråk i den bemärkelsen är t.ex. arabiska, persiska och kurdiska. I detta betänkande används dock ordet minoritetsspråk enbart om officiellt erkända minoritetsspråk. Internationell rätt säger inget i sig om språks officiella status, men däremot om att var och en har rätten att få tala sitt språk. Till att börja med ska allmänna mänskliga rättigheter tolkas mino- ritetssensitivt. Så har också skett i fall från för mänskliga rättigheter, i Ballantyne m.fl. mot . I fallen vänder sig några personer som tillhör den engelsktalande gruppen i till kommittén med klagomål på myndigheterna i . De menar att myndigheterna förvägrar dem deras minoritets- rättigheter enligt artikel 27, och deras rätt att yttra sig fritt. Arti- kel 27 i den internationella konventionen för civila och politiska rättigheter ger personer som tillhör en minoritet rätt att använda sitt språk i gemenskap med andra medlemmar av minoriteten. De hade satt upp skyltar i kommersiellt syfte på engelska över sina butiker, men den regionala lagstiftningen tillät enbart skyltar på franska. Kommittén konstaterar att det inte är en kränkning av artikel 27, eftersom de engelsktalande är i majoritet i . Däremot anser den att det är en kränkning av yttrandefriheten att inte få uttrycka sig på sitt modersmål och att inte få sätta upp skyltar på språket. Minoritetsspecifika språkrättigheter tar sig flera uttryck. FN:s deklaration om minoriteters rättigheter ålägger staterna att se till att personer som tillhör minoriteter har adekvata möjligheter att lära sig sitt modersmål eller att få undervisning på sitt modersmål. konventioner, dvs. ramkonventionen och språk- stadgan, innehåller också en rad rättigheter som är knutna till modersmålsanvändning. En viktig ingrediens i minoritetsspråksstadgan är att den upp- manar staterna att offentligt erkänna minoritetsspråken. Vad som menas med minoritetsspråk anges också i konventionen, som skiljer på landsdelsspråk (regionala minoritetsspråk) och territoriellt obundna språk. Ett territoriellt obundet språk används av en grupp medborgare i ett land och avviker från det eller de språk som används av landets övriga befolkning, men det kan inte knytas till en bestämd geografisk del av landet. Ett sådant språk har enligt minoritetsspråksstadgan färre rättigheter knutna till sig än regionala minoritetsspråk. 11.1Romani chib är skyddat i svensk lag Rätten till chib – eller romska med en enklare benämning – för de romer som lever i är alltså numera reglerad i lag. Språklagen (SFS 2009:600) anger chib som ett av de fem nationella minoritetsspråken (7 §), och att det allmänna har ett särskilt ansvar att skydda och främja dessa språk (8 §). Vidare anges i 14 och 15 §§ rätten för den som tillhör en nationell minoritet att lära sig, utveckla och använda sitt minoritetsspråk och det allmännas ansvar för den enskildes tillgång till språk. Med det allmännas verksamhet avses enligt utredningen språken (SOU 2008:26) offentlig verksamhet som utövas genom staten, primärkommunerna och landstingen (s. 218). 7 § De nationella minoritetsspråken är finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska. 8 § Det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken. 14 § Var och en som är bosatt i ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda svenska. 1. den som tillhör en nationell minoritet ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda minoritetsspråket, 15 § Det allmänna ansvarar för att den enskilde ges tillgång till språk enligt 14 §. Rätten till chib finns också inskriven i 2 § i Lag om nationella minoriteter och minoritetsspråk (SFS 2009:724). Den lagen reglerar dock främst så kallade förvaltningsområden, dvs. kommuner där nationella minoriteter ges ett utvidgat inflytande. Sådana kommuner finns för de nationella minoritetsspråken finska, samiska och meänkieli. Dessa tre språk är alltså s.k. lands- delsspråk och har en starkare ställning än jiddisch och chib, för vilka inga förvaltningsområden utpekats. Lagen ger också en särställning för samiska och finska; talare av dessa språk – oavsett om de bor i ett förvaltningsområde eller ej – har rätt att använda dem i kontakter med ombudsmän och i skriftliga kontakter med Justitiekanslern, , , Skatte- verket och . Det gäller dock bara när talaren av språket är part i ärendet. Den fjärde paragrafen i lag om nationella minoriteter och minoritetsspråk har också räckvidd för chib: 4 § []Det allmänna ska även i övrigt främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i . Barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt. Den svenska minoritetslagstiftningen för de fem nationella minoritetsspråken går tillbaka på ramkonvention om skydd för nationella minoriteter och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (SÖ 2000:2 respektive SÖ 2000:3). ratificerade dessa dokument 1999 och de trädde i kraft . chib, liksom jiddisch, gavs då status av ett icke territoriellt bundet minoritetsspråk med en lägre och mer allmän skyddsnivå än territoriella minoritetsspråk. Enligt ramkonventionen har personer som tillhör en minoritet rätt att fritt och utan ingripande använda sitt minoritetsspråk privat och offentligt, muntligt och skriftligt. De har också rätt att använda sitt efternamn och förnamn på minoritetsspråket och rätt till officiellt erkännande av namnen där det regleras i rättssystemet, exempelvis i namnlagar. Vidare har de också en rätt att sätta upp skyltar, inskriptioner och annan information av privat natur som kan ses av allmänheten. Konventionen om minoritetsspråk innehåller enbart rättigheter som är knutna till språk. Staterna som ratificerat konventionen ska erkänna att minoritetsspråken är en yttring av en kulturell rikedom och att det behövs aktiv handling för att bevara språken. Det ska uppmuntras till att minoritetsspråken används både privat och offentligt, skriftligt och muntligt. Utbildning i språken ska finnas på alla nivåer, för alla, även för dem som har andra modersmål än minoritetsspråken. an till många samhällsområden och berör bland annat förskolor, skolor, universitet, undervisning i och på språken, rätt att tala sitt språk vid domstolar och förvaltningsmyndigheter, och att få svar på språket. De innefattar även medier och kultur, liksom ekono- miska och sociala frågor. Dit hör sjukhus och äldreboende, banker och anställningsavtal. 11.2Europarådets rapportering behandlar främst landsdelsspråken för minoritetsspråksstadgan lämnar en rapport om läget för de nationella minoritets- språken, åtföljd av rekommendationer från minister- kommitté. Rapporten grundar sig på den rapportering som den lämnar till . Den senaste rapporten från är (ECRML (2009) 3). I den uppmanar expertkommit- tén att förbättra modersmålsundervisningen i minori- tetsspråk (s. 11). Man riktar en kraftfull uppmaning till svenska myndigheter att finna vägar att lösa bristen på modersmålslärare i chib (s. 12). Man framhåller också som en uppgift av strategisk vikt att främja högskolestudier och forskning i chib. Därför önskar man att kontinuiteten ska säkras för den utbildning och forskning i chib som påbörjats vid (s. 13). Men huvuddelen av expertgruppens rapport ägnas samiska, finska och meänkieli. Det förklaras av att de genom sin ställning som landsdelsspråk har ett mycket starkare skydd av stadgan. I sin kommentar till rapporten lyfte fram sex prioriterade punkter, vilka endast gällde de tre landsdelspråken finska, meänkieli och samiska. 11.3Romani chib i har en lång historia Regeringen har i budgetpropositionen konstaterat att en central utgångspunkt för det minoritetspolitiska reformarbetet är att de nationella minoriteternas egenmakt och förutsättningar att bevara och revitalisera språk och kultur stärks(prop. 2008/09:158). Man säger också att de nationella minoriteterna fortfarande saknar verktyg för att stärka och återta sina språk. En fördjupad studie av chib gjordes 2007 av och folkminnen () på uppdrag av regeringen (2007). Den följande beskrivningen av chib i bygger i allt väsentligt på . I studien konstateras att situationen för romskt språk skiljer sig på flera sätt från andra minoritetsspråk i . Till följd av romskans långa historia som minoritetsspråk i kontakt med olika europeiska majoritetsspråk – i har det talats åtminstone – har språket utvecklat ett stort antal varieteter, varav flera också uppvisar intern variation. Även graden av språk- bevarande hos talarna skiftar mycket, både mellan och inom de olika romska grupperna. De olika varieteterna av chib är inte alltid sinsemellan fullt begripliga. Men romanitalare har ofta stor erfarenhet av mång- språkighet och har övat upp sin förmåga att uppfatta och anpassa sig till språk som inte är deras eget. Med träning och tillvänjning brukar därför talare av olika varieteter kunna göra sig förstådda med varandra. Man kan dra en försiktig och kanske inte helt lyckad parallell med de tre nordiska språken danska, norska och svenska – men den kan ändå göra situationen begriplig för dem som inget vet om den romska språkgemenskapen. På språkliga grunder kan de tre nordiska språken betraktas som ett enda språk. Talare av norska och svenska brukar inte ha svårt att förstå varandra, även om de får vara försiktiga med en del ord och uttryck och ibland tala lite lång- sammare. Talare av danska och svenska brukar inte förstå varandra , men efter några dagars tillvänjning och anpassning från ömse håll brukar svensk-dansk kommunikation också fungera. På liknande sätt kan det förhålla sig med olika varieteter av chib. För barn som får undervisning i och på chib är det dock viktigt att varieteten ligger nära deras modersmål. Gemensamt för alla varieteter av chib är att de främst är talade språk. Det finns inget gemensamt standardiserat romskt skriftspråk, där samma ord så gott som alltid har böjning i skrift och samma stavning. Inte heller någon av varieteterna har en standardiserad skriftspråksnorm, även om det i vissa delar av utvecklats gemensamma normer för stavning av t.ex. kelderash. Frånvaron av standardiserat skriftspråk är inte bara en nackdel för chib. Det ger större frihet för enskilda talare att använda sin egen chib utan att hämmas av ett skriftspråk i tron att det skulle står för rätt och fel. Men i huvudsak är bristen på standardiserat skriftspråk ett problem. För att ett språk ska kunna hävda sig i dagens skriftburna samhälle måste det vara lätt att skriva det, och det förutsätter tillgång till enkla stavningsregler. Arbetet med ordböcker, ordlistor och språkläror är därför viktigt för alla varieteter. Ytterligare ett karaktäristiskt drag för chib är, som framgått, att det är ett internationellt, gränsöverskridande språk. Romska talas i större eller mindre utsträckning i nästan alla länder och i stora delar av övriga världen. Arbetet med att bevara och utveckla chib är alltså inte bara ett svenskt utan minst lika mycket ett europeiskt åtagande. Det kräver ett välutvecklat internationellt samarbete, t.ex. kring uppgifter som dokumentation av romskt språk, standardisering eller harmonise- ring av skriftspråkskonventioner, utveckling av lexikon, läromedel och andra språkliga hjälpmedel. har i samarbete med Europeiskt forum för romer och resande tagit fram förslag till ram- kursplan för chib (se kap. 7). Viktiga forskningscentrum för romskt språk och romsk kultur finns vid i och vid i . 11.4Talare av olika varieteter har olika behov De olika romska varieteternas historia gör att talarna av dem kan ha delvis olika behov. För vissa talare, särskilt bland s.k. nyanlända romer, är chib förstaspråk och modersmål. Dessa talare behöver lära sig, utveckla och använda chib på ungefär samma sätt som många andra invandrargrupper måste få tillgång till sina modersmål. För barnen är undervisning i och på chib viktigt inte bara för att stärka den romska identiteten och samhörigheten med romsk kultur. Det är också helt avgörande för den kognitiva, intellektuella och språkliga utvecklingen, såväl på chib som på svenska. (Den samlade språkvetenskapen är ense om att ett välutvecklat förstaspråk gynnar också utvecklingen av andra språk.) En språkpolitik som tillgodoser dessa gruppers intressen och rättigheter har alltså åtskilliga gemensamma drag med den som gäller för så kallade invandrarspråk. En säregenhet är dock att många av dessa romanitalare har modersmålsartade kunskaper i ytterligare ett språk, t.ex. ett serbokroatiskt språk. För barn kan det därför vara aktuellt med modersmålsundervisning i två språk. Andra talare lever i vad som brukar kallas en diglossisituation, dvs. en situation där man behärskar två eller flera språk mycket väl, men använder dem vid olika tillfällen. chib är i många fall deras modersmål, men deras svenska kan befinna sig på samma nivå.