sou · GYB322 · 2011-01-01 00:00:00 — Vid regeringskonferensen i framförde flera stater starka betänkligheter mot britternas nya kulor, som ansågs förorsaka onödigt lidande. Staterna lyckades under konferensen nå enighet om ett förbud mot dumdum-kulor och som ett resultat framlades Haagdeklaration. I denna förbinder sig staterna att inte använda kulor, som lätt utvidgar sig eller tillplattas i människokroppen. Förbudet omfattar dels kulor som inte är helmantlade, dels sådana som försetts med inskärningar som får kulan att tumla i kroppen.1 1 Observera i detta sammanhang resolution, daterad , om small calibre weapon systems, en vapenkategori vars effekter ibland starkt påminner om den s.k. dumdum-kulans. Resolutionen antogs enhälligt session av om vissa konventionella, extremt inhumana vapen och har bl.a. följande lydelse: Recalling the agreement embodied in The Hague Declaration of 29 1899, to abstain, in international armed conflict, from the use of bullets which expand or flatten easily in the human body. Förbudet mot vapen, som förorsakar onödigt lidande för de stridande anses vara en sedvanerättslig regel, som gäller för alla stater oberoende av godkännande. Eftersom deklarationen om förbud mot dumdum-kulor är en kodifierad specificering inom ramen för denna allmänna regel, har även deklarationen sedvanerättslig status. Benämningen 'dumdum' härrör från staden el. i det dåvarande brittisk-indiska distriktet i provinsen , nordöst om , där britterna hade dels en militärstation, dels en fabrik för tillverkning av ammunition för handeldvapen, såsom dumdum-kulor. Deklarationen trädde i kraft och ratificerades av . Publicering: SFS 1900:76 Undertecknade, fullmäktige för de å internationella fredskonferensen i representerade makterna, av sina regeringar därtill behörigen bemyndigade, ledda av de grundsatser, som fått sitt uttryck i deklarationen i av /, förklara: De fördragsslutande makterna förplikta sig att icke använda kulor, som lätt utvidga sig eller tillplattas i människokroppen, sådana som kulor med hård mantel, om denna icke helt och hållet täcker kärnan eller är försedd med inskärningar. Denna deklaration är endast bindande för de fördragsslutande makterna i händelse av krig mellan två eller flera av dem. Den upphör att vara bindande , som under ett krig emellan fördragsslutande makter en icke fördragsslutande makt förenar sig med en av de krigförande. Denna deklaration skall ratificeras inom kortast möjliga tid. Ratifikationerna skola deponeras i . Över deponerandet av varje ratifikation skall upprättas ett protokoll, varav en bestyrkt avskrift skall på diplomatisk väg tillställas alla fördragsslutande makter. Appeals to all Governments to exercise the utmost care in the development of small-calibre weapon systems, so as to avoid an unnecessary escalation of the injurious effects of such systems. Icke undertecknande makter kunna tillträda denna deklaration. De skola för sådant ändamål för de fördragsslutande makterna tillkännagiva sin anslutning genom en skriftlig notifikation, som ställes till Nederländska regeringen och av densamma delgives alla de andra fördragsslutande makterna. Därest någon av de höga fördragsslutande makterna skulle uppsäga denna deklaration, skall sådan uppsägning ej hava verkan förr än efter det tillkännagivande härom skriftligen skett hos Nederländska regeringen och av densamma bringats till de andra fördragsslutande makternas kännedom. Sådan uppsägning har verkan endast för den makt, som gjort densamma. Till bekräftelse härav hava fullmäktige undertecknat och med sina sigill försett denna deklaration. Som skedde i adertonhundranittionio, i ett enda exemplar, som förbliver deponerat i Nederländska regeringens arkiv, och varav bestyrkta avskrifter skola på diplomatisk väg tillställas de fördragsslutande makterna. Haagkonventionerna , nr IV-IX, XI och XIII reglemente ang. lagar och bruk i lantkrig (lantkrigsreglementet), likalydande slutbestämmelser (införda efter den XIII:e konventionen) togs flera initiativ i syfte att begränsa krigens verkningar och att skapa förutsättningar för verklig och varaktig fred i världen. Med dessa ambitioner sammankallades den första fredskonferensen i . Denna konferens resulterade bl.a. i konventioner som innehöll regler om förbud mot plundring, tagande av gisslan, förgiftning av brunnar, förgiftade vapen, stridsmedel och stridsmetoder som förorsakade onödigt lidande samt om skydd för fiender, som nedlagt vapen. I konferensens slutakt uttalades en önskan om att skulle följas av en ny konferens om ytterligare förbud och begränsningar. Vid den andra , som genomfördes , hade deltagarantalet ökat från 26 - vid den första konferensen - till 44 stater. Konferensen pågick från till . lyckades man modifiera konventioner och bekräfta dessa på nytt, samt enades om ytterligare tio konventioner inom området. Sammanlagt antogs alltså tretton konventioner under konferensen. De första tre konventionerna lämnas, i detta sammanhang, därhän eftersom de reglerar folkrättsområden som ligger utanför krigets lagar eller inte är relevanta i detta sammanhang. övriga tio är X:e inte längre i kraft men ingår i en utökad och omarbetad form II:a Genèvekonvention ang. förbättrande av behandlingen av sårade, sjuka och skeppsbrutna tillhörande stridskrafterna till sjöss. XII:e om en prisdomstol kom aldrig att ratificeras eller inrättas, varför den inte återges i denna dokumentsamling. Huvuddelen av reglerna i Haagkonventionerna betraktas som sedvanerätt och är i dessa delar bindande för alla stater utan särskilt godkännande. Haagkonventionernas regler respekterades sålunda under stora delar av även av krigförande stater som inte formellt hade anslutit sig till Haagkonventionerna, nämligen , , och . Konventionernas sedvanerättsliga ställning gör att de klausuler i konventionerna som stadgar att bestämmelserna endast är tillämpliga för det fall, att de krigförande samtliga äro parter i konventionen inte längre har någon praktisk betydelse. Ett undantag torde dock VI:e om fientliga handelsfartygs ställning utgöra, som inte kan sägas tillhöra sedvanerätten, då statspraxis har undergrävt dess ställning. Haagkonventionerna kompletteras av de nya regler om stridsmetoder, som har tillkommit genom tilläggsprotokoll I till Genèvekonventioner. IV:e , som ersätter en konvention om lagar och bruk i lantkrig, är ett omfattande regelverk för lantkriget. Bilagan till konventionen, som brukar benämnas lantkrigsreglementet, innehåller regler för själva krigföringen, s.k. slagfältsregler. Flera av de mest grundläggande sedvanerättsliga principerna avseende stridsmedel och stridsmetoder återfinns här. Vidare definieras de krav som ska vara uppfyllda för att en person ska få räknas som kombattant; vilket innebär att han inte får ställas till svars för att ha deltagit i de aktiva striderna om han faller i motståndarens händer, utan skall tillerkännas krigsfångestatus. Då det redan vid konventionens tillkomst stod klart att det inte gick att skapa heltäckande regler för alla typer av militär verksamhet i krig, formulerades i inledningen till konventionen en allmän princip, den s.k. Martensklausulen - uppkallad efter den ryske folkrättsprofessorn - som fast- ställer att även i de fall folkrättsliga regler saknas ska likväl humanitetens krav beaktas i krigföringen. Syftet är att förhindra att de krigförande bortser från humanitära beaktanden, med hänvisning till att folkrättsliga regler saknas för en viss situation. Konventionens regler anses vara ett uttryck för sedvanerätt och är som sådan bindande för alla stater oberoende av godkännande; vilket bl.a. bekräftades vid de två krigsförbrytardomstolarna efter , dels i , dels i . Genom tilläggsprotokoll I till Genèvekonventioner har många av lantkrigsreglementets slagfältsregler kunnat bekräftas på nytt och även vidareutvecklats. V:e tillkom vid den andra , då det fanns en enighet om att bekräfta neutralitetsregler i bindande konventioner. Neutralitetsrätten utvecklades , främst inom den internationella sjörättens område. Skälet var att dåtidens stora sjöfararnationer såg ett behov av att skydda neutrala handelsfartyg mot krigförande staters angrepp. utvecklades dock även neutralitetsregler för lantkriget. Även om neutralitetens rättsliga ställning är allmänt accepterad, har det varit svårt att enas om innebörden av de rättigheter och skyldigheter som följer med en neutralitetsförklaring. Enligt Haagkonventioner förutsätter neutraliteten dels militär opartiskhet, dels territoriell okränkbarhet. Innehållet av begreppet neutralitet har efter hand modifierats av statspraxis, men även av tekniska innovationer som exempelvis militära höghöjdsapplikationer. I visst avseende har även haft en sådan inverkan. Artikel 2(5) i ålägger alla medlemsstater att ge FN allt bistånd i varje åtgärd som organisationen beslutar om och i artikel 25 stadgas att medlemmarna är skyldiga att verkställa säkerhetsrådets beslut. Detta gäller även rådets beslut enligt kapitel VII i stadgan om inskridande i händelse av hot mot freden, fredsbrott och angreppshandlingar. Gentemot säkerhetsrådets beslut om militär insats gentemot en felande part kan således inte en stat hävda att den avser att stå neutral i konflikten. VI:e ger bindande regler om fientliga handelsfartygs ställning i samband med fientligheternas utbrott. Avsikten med konventionen är att ge handelsfartyg en tidsfrist för att kunna lämna fientligt territorium under ordnade former i samband med krigsutbrottet. Trots enighet vid , då sjökriget var föremål för stort intresse, mottogs inte konventionen odelat positivt och flera länder avstod från att ratificera den. och ratificerade visserligen konventionen, men frånträdde den respektive . Under var respekten för konventionens regler låg bland de krigförande. Statspraxis har sålunda undergrävt konventionens ställning och dess regler kan inte, till skillnad från de flesta övriga reglerna Haagkonventioner anses ha sedvanerättslig status och är följaktligen bindande enbart mellan parterna till konventionen. VII:e utgår till stor del års Deklaration i angående sjörätten i krigstid (Parisdeklarationen), som förbjuder kaperi; privatägda fartyg äger inte rätt att uppbringa fientliga handelsfartyg som priser. om det legitima i att omvandla handelsfartyg till krigsfartyg uppkom i samband med utbrottet av det . På tysk (preussisk) sida fanns planer att utnyttja handelsfartyg som krigsfartyg. Dessa planer förverkligades dock aldrig. Tanken var emellertid väckt och i det användes omvandlade handelsfartyg för att delta i vissa militära operationer. Detta var den direkta orsaken till att frågan togs upp vid den andra . Konventionen är ett försök att skapa regler för hur ett handelsfartyg legitimt skulle kunna omvandlas till krigsfartyg och därmed erkännas officiellt som sådant. Konventionen är emellertid ofullständig och reglerar inte frågan om var ett fartyg har rätt att omvandlas - i hamn och/eller på fria havet - inte heller berörs frågan om möjligheten att återomvandla ett tidigare omvandlat handelsfartyg medan kriget pågår. Under båda världskrigen använde de krigförande flitigt möjligheten att utnyttja handelsfartyg som krigsfartyg. VIII:e innehåller regler för utläggning av automatiska kontaktminor till sjöss. Den har mindre relevans eftersom konventionen inte automatiskt blir tillämplig på efterkommande typer av minor, utan endast reglerar de mintyper som förekom , dvs. förankrade, automatiska kontaktminor och drivminor. Det innebär att konventionen inte innehåller regler för de numera allmänt förekommande avståndsverkande minorna, som utlöses med hjälp av magnetism, akustik eller tryck eller en kombination av dessa. Regeln avseende information om minerat område i artikel 4 torde dock äga sedvanerättslig status och gäller därför alla stater oberoende av ratificering av konventionen och för alla typer av minor. avstod från att underteckna konventionen i och har inte heller senare anslutit sig till den; men är naturligtvis bunden i de avseenden som konventionen är ett uttryck för sedvanerätten. IX:e syftar till att urskillningslös verkan av sjöstridskrafters beskjutning av mål i land ska undvikas, dvs. att undvika skador och förluster bland civilbefolkning och på civil egendom. Konventionen överensstämmer i stort med motsvarande regler i det s.k. Lantkrigsreglementet i IV:e , som förbjuder anfall mot städer, byar och byggnader, som inte försvaras. Till skillnad från reglerna för landkrig medger sjökrigsreglerna dock vissa inskränkningar i förbudet. Förbudet, som torde ha sedvanerättslig status, har i huvudsak införlivats och bekräftats tilläggsprotokoll I till rörande skydd för offren i internationella väpnade konflikter, som är tillämpligt i sjökrig, specifikt vid anfall mot mål i land, men inte för sjökrig i allmänhet. Däremot kan inte bombardemang enligt konventionens artikel 3 anses stå i överensstämmelse med det skydd, som enligt modern folkrätt, skall tillkomma civilbefolkningen. Innehållet i artikeln bör därför betraktas som obsolet. XI:e är, i de delar som reglerar uppbringande av fartyg, i stora drag en uppteckning av gällande praxis för konventionens tillkomst. Uppbringande av fartyg har av tradition varit en del av sjökriget; liksom de inskränkningar i denna rätt som framgår av Vid konferensen i enades man därutöver om att föreskriva om immunitet för de postförsändelser som anträffades på uppbringade fartyg och man beslutade även om regler för behandlingen av besättningen på sådana fartyg. Emellertid var respekten för konventionen, i alla dess delar, påfallande låg bland de krigförande såväl under första som under . Bl.a. har denna bristande efterlevnad bidragit till att konventionen , trots att den formellt är bindande, har en begränsad praktisk betydelse. XIII:e reglerar neutralitet i sjökrig medan de grundläggande reglerna för neutralitet under lantkrig finns i V:e . En stat som vill undvika att bli indragen i en väpnad konflikt kan förklara sig neutral. En sådan förklaring innebär såväl rättigheter som skyldigheter för den neutrala staten. Till rättigheterna hör att de krigförande ska respektera neutralt territorium och att de inte får företa några krigshandlingar på sådant område. I gengäld är en neutral stat förpliktigad att vara militärt opartisk i förhållande till de krigförande liksom att förhindra att någon av de stridande parterna drar nytta av statens territorium, dvs. den neutrala staten är skyldig att hävda sitt territorium. Neutralitetsrättens regler utvecklades under 1700- och 1800- talen och kodifierades huvudsakligen genom Haagkonventionerna . Rättsområdet har utvecklats genom statspraxis bl.a. under de båda världskrigen. Eftersom varje statsledning har ett betydande utrymme att tolka reglernas innebörd är inte tillämpningen av neutralitetsreglerna entydiga. Ett par bestämmelser i torde vara obsoleta. Det gäller artikel 7, som inte kräver av en neutral stat att den hindrar export eller transitering av vapen, ammunition m.m. till en krigförande stat. torde en neutral stat som medger sådan försäljning till en av de krigförande staterna få räkna med att anklagas för neutralitetsbrott. Vidare förutsätter artikel 23 existensen av en internationell prisdomstol. Någon sådan kom emellertid aldrig till stånd p.g.a. att XII:e , som bl.a. behandlar detta, aldrig ratificerades. Samtliga dessa konventioner har likalydande slutbestämmelser. Dessa återfinns efter den XIII:e i denna dokumentsamling. Konventionerna IV-VII, IX, XI och XIII trädde i kraft och ratificerades av den Publicering: SFS 1910:153 Konventionen VIII trädde i kraft . har varken undertecknat eller anslutit sig till konventionen. Konvention i angående lagar och bruk reglemente angående lagar och bruk i lantkrig (lantkrigsreglementet) Inledning (i utdrag) I avvaktan därpå, att en fullständigare sammanfattning av krigets lagar kan komma att utfärdas, anser de höga fördragsslutande parterna lämpligt att fastställa, att i de fall, som icke innefattas i av dem antagna reglementariska bestämmelser, befolkningarna och de krigförande skall förbli under de folkrättsliga grundsatsernas skydd och herravälde, sådana dessa grundsatser framgått ur de mellan civiliserade nationer vedertagna sedvänjor, mänsklighetens bud och det allmänna rättsmedvetandets krav. De förklarar, att i denna anda bör särskilt artiklarna 1 och 2 av det antagna reglementet tydas. De höga fördragsslutande parterna, vilka önskar att för detta ändamål avsluta en ny konvention. De fördragsslutande makterna skola giva sina stridskrafter till lands instruktioner, som äro i överensstämmelse med det vid denna konvention fogade reglemente angående lagar och bruk vid lantkrig. De bestämmelser, som innehållas i det i art. 1 åsyftade reglementet ävensom i denna konvention, äro endast tillämpliga mellan de fördragsslutande makterna och blott om de krigförande samtliga äro parter i konventionen. Krigförande part, som bryter mot nämnda reglementes föreskrifter, gällde i förekommande fall uppstånden skada. Denna part är ansvarig för alla handlingar, som begås av till hans stridskrafter hörande personer. Denna konvention skall, sedan den blivit vederbörligen ratificerad, de fördragsslutande makterna emellan ersätta konventionen angående lagar och bruk i lantkrig. Konventionen av förblir gällande endast mellan de makter, som undertecknat densamma och som icke tillika ratificera denna konvention. Se likalydande slutbestämmelser efter XIII:e . Reglemente angående lagar och bruk i lantkrig Om egenskapen av krigförande Krigets lagar, rättigheter och skyldigheter hava tillämpning icke blott å hären, men även å milistrupper och avdelningar av frivilliga under förutsättning att dessa trupper och avdelningar uppfylla följande villkor: 1)att de stå under befäl av en person, som är ansvarig för sina underordnade; 2)att de bära ett utmärkande tecken, som är fastsittande och igenkännligt på avstånd; 3)att de bära sina vapen öppet samt 4)att de vid sina operationer iakttaga krigets lagar och bruk. I de länder, där milistrupper och avdelningar av frivilliga utgöra armén eller del därav, inbegripas de under benämningen armé. Befolkningen i ett icke besatt område, vilken vid fiendens annalkande självmant griper till vapen för att bekämpa de inryckande trupperna men icke hunnit organisera sig i enlighet med bestämmelserna i artikel 1, skall betraktas som krigförande, om densamma bär sina vapen öppet samt iakttager krigets lagar och bruk. De krigförande parternas väpnade styrkor kunna bestå av stridande och icke stridande. Såväl de förra som de senare hava, om de tillfångatas av fienden, rätt till behandling som krigsfångar. Kapitel II Om krigsfångar Krigsfångar äro under den fientliga regeringens herravälde men icke under de enskilda personers eller truppavdelningars, vilka bemäktigat sig dem. Krigsfångar skola behandlas med mänsklighet. Alla deras personliga tillhörigheter, med undantag av vapen, hästar och militära handlingar, förbliva deras egendom. Krigsfångar må underkastas internering i stad, fästning eller läger eller å vilken annan plats som helst med förpliktelse att icke därifrån begiva sig utöver vissa bestämda gränser; de må däremot icke inspärras, såvida icke sådan säkerhetsåtgärd befinnes oundgängligen nödvändig och blott så länge de omständigheter, som nödvändiggjort denna åtgärd, fortvara. Staten kan använda krigsfångar med undantag av officerare till arbete i enlighet med deras grad och fallenhet härför. Dessa arbeten må icke vara alltför ansträngande eller hava något samband med krigsföretagen. Fångarna må kunna erhålla tillstånd att utföra arbete för allmän förvaltnings, enskilda personers eller egen räkning. Arbete, som utförts för statens räkning, gottgöres efter den taxa, som gäller för arbete av samma slag, som utförts av den egna arméns personal, eller, om sådan taxa icke finnes, efter den taxa, som står i förhållande till de utförda arbetena. Då arbetet utföres för annan allmän förvaltnings eller enskilda personers räkning, fastställas villkoren för detsammas gottgörande i samråd med den militära myndigheten. Krigsfångars arbetslön må användas till mildrande av deras belägenhet, och överskottet skall utbetalas till dem vid deras frigivande efter avdrag av kostnaden för deras underhåll. Den regering, i vars makt krigsfångar befinna sig, är skyldig att underhålla dem. I saknad av särskild överenskommelse mellan de krigförande skola krigsfångar med avseende å förplägnad, förläggning och beklädnad behandlas på samma sätt som den regerings trupper, vilken bemäktigat sig dem. Krigsfångar äro underkastade de lagar, reglementen och föreskrifter, som gälla för den stats armé, i vars våld de befinna sig. Bryta krigsfångar mot krigslydnaden, må nödiga stränghetsåtgärder mot dem vidtagas. Krigsfångar, som rymt men åter fasttagas, innan de kunnat förena sig med egen armé eller hunnit lämna det område, som hålles besatt av den armé, vilken tillfångatagit dem, hava gjort sig förfallna till disciplinstraff. Krigsfångar, som efter att hava lyckats undkomma ånyo göras till krigsfångar, äro icke förfallna till straff för den tidigare flykten. Det åligger varje krigsfånge att på tillfrågan sanningsenligt uppgiva namn och grad; och om han bryter mot denna föreskrift, utsätter han sig för inskränkningar i de förmåner, som medgivas med honom likställd krigsfånge. Krigsfångar kunna försättas i frihet på hedersord, om lagarna i deras hemland tillåta dem avgiva sådant, och äro i dylikt fall vid sin personliga heder förpliktade att såväl i förhållande till sin egen regering som till den, vilken gjort dem till krigsfångar, samvetsgrant uppfylla de skyldigheter som de iklätt sig. I sådant fall må den egna regeringen icke av dem fordra eller mottaga någon tjänst, som strider mot avgivet hedersord. Krigsfånge må icke påtvingas frigivande å hedersord; ej heller är den fientliga regeringen skyldig att bifalla krigsfånges begäran att varda frigiven på hedersord. Om en på hedersord frigiven krigsfånge ånyo gripes bärande vapen i hand mot den regering, i förhållande till vilken han avgivit sitt hedersord, eller mot denna regerings bundsförvanter, förlorar han rätt till behandling såsom krigsfånge och må ställas inför domstol. De personer, vilka åtfölja en armé utan att direkt tillhöra densamma, såsom tidningskorrespondenter och referenter, marketentare och leverantörer, hava, då de falla i fiendens händer och denne finner lämpligt att kvarhålla dem, rätt att behandlas såsom krigsfångar, såvida de äro försedda med ett tillståndsbevis, utfärdat av militär myndighet, tillhörande den armé, vilken de åtföljt. En upplysningsbyrå rörande krigsfångar inrättas vid fientligheternas början i en var av de krigförande staterna och eventuellt även i de neutrala stater, som mottagit de krigförande å sitt territorium. Nämnda byrå, som är skyldig att besvara alla förfrågningar, som angå krigsfångarna, skall från vederbörande förvaltningar tillhandahållas alla uppgifter, rörande interneringar och förändringar däri, frigivningar på hedersord, utväxlingar, rymningar, intagande å sjukhus, dödsfall, ävensom alla andra upplysningar, som äro erforderliga för att upprätta särskilda upplägg rörande varje krigsfånge. På detta upplägg skall byrån anteckna matrikelnummer, namn och förnamn, ålder, hemort, rang, truppavdelning, sår samt tid och ort för tillfångatagandet, interneringen, sårande och död, ävensom alla särskilda anmärkningar. Varje särskilt upplägg skall efter fredsslutet överlämnas till den andre krigförandes regering. Upplysningsbyrån skall även hopsamla och å ett ställe sammanföra alla föremål för personligt bruk, värdeföremål, brev m.m., som upphittats å slagfältet eller efterlämnas av krigsfångar, som frigivits å hedersord, utväxlats, rymt eller avlida i sjukhusen eller SOU 2010:22 1907. ambulanserna, och skall byrån översända dessa föremål till vederbörande rättsinnehavare.