sou · GYB3106d2 · 2011-01-01 00:00:00 — Vanligast är det med gruppförsäkring som finansieras via slakte- rierna men det finns också individuella försäkringsmöjligheter. För rätten att teckna en försäkring ställer försäkringsbolagen krav på att djurägaren bl.a. är ansluten till näringens kontrollprogram. I samband med kontraktsskrivning med slakteri, mejeri eller ägg- packeri ingår en gruppförsäkring för djurägaren som täcker kost- nader för vissa djursjukdomar däribland salmonella. Den enskilde djurägaren kan välja att avstå från gruppförsäkringen. var 1 285 svingårdar anslutna till salmonellaförsäkring. Det innebär att av totalt cirka 2 800 svingårdar var följ- aktligen 1 500 gårdar oförsäkrade. –2006 skedde inga utbetalningar från försäkringen då ingen av de för- säkrade gårdarna hade haft salmonella i sina besättningar. betalades in i på försäkringen Anslutningsgraden till försäkringen är betydligt högre för gårdar med nötboskap. Av cirka 18 000 gårdar med nötboskap hade cirka 15 500 gårdar tecknat en salmonellaförsäkring. hade betalats ut från försäkringen till 6 gårdar med salmonella. Den inbetalda premien var . De statliga kostnaderna för ersättningar för djur, sanering, des- infektion och ekonomiskt bortfall varierar mellan cirka 1,3 miljoner och ( 100 000–) . var kostnaderna följande: BKD i tre vattenbruk och tre gårdar med scrapie. BKD i tre vattenbruk och två gårdar mes scrapie. En klinisk misstanke om BSE i ett djur samt klinisk misstanke om tuberkulos hos en ren. Newcastlesjuka hos fem duv- slag. Ytterligare ansökningar kan dock komma in. Omräknat i svenska kronor var de statliga utbetalningarna till djurhållare för epizootibekämpning i . I utbetalades till djurägare för epizootibekämpning . Skill- naden förklaras av att haft utbrott av betydligt fler djur- smittor samt haft ett kostsamt utbrott av PRRS . redovisar utbrott av endast två smittämnen . var det utbrott av 10 olika epizootier i . I är ansvaret för ersättning till djurägare och finansiering av sjukdomsbekämpning delat mellan myndigheter, bransch- organisationer och djurägare. Staten står i princip bara för kost- nader vid nedslagning för vissa sjukdomar och stickprovskont- roller, i övrigt betalar näringen själva sina kostnader för att före- bygga, bekämpa och övervaka djursjukdomar. Det finns ett avan- cerat avgifts- och fondsystem i . Vilka sjukdomar som anses allvarliga och medför bekämpningsåtgärder och berättigar till ersättning från staten finns specificerade på en särskild sjukdoms- lista. Sjukdomarna kategoriseras i fyra olika grupper . Listorna 1 och 2 innehåller sjukdomar som är anmälningspliktig. Lista 3 omfattar sjuk- domar som är av väsentlig betydelse för samhällsekonomin och som omfattas av tvingande bekämpningsregler och statliga ersätt- ning. Lista 3 omfattar färre sjukdomar än den svenska listan över epizootier. Bl.a. ingår inte paratuberkulos och PRRS. Lista 4 slut- ligen omfattar sjukdomar av produktionsmässig betydelse och som normalt anses ligga i producenternas eget ansvar att hantera. Listan omfattar sjukdomar som Aujeszkys sjukdom, Q-feber, BVD, sal- monella m.fl. Om staten väljer att bekämpa någon sjukdom på lista 4 ska ersättning utgå enligt samma regler som gäller för sjukdomarna på lista 3. Staten ersätter följande vid ett utbrott av en sjukdom som är upp- tagen på lista 3 kostnader i samband med destruktion av djuren ersättning för destruerat foder, ägg, mjölk m.m. vid mer omfattande avlivning av produktionsför- lusten (driftstabet) Svin- och nötköttssektorer kan få de resterande för produktionsförluster via sina respektive produktionsfonder – se nedan. Staten ersätter djurägaren för djurvärdet när staten har beslutat om avlivning. Det gäller även avlivning i samband med diagnostiska undersökningar. Djurvärdet bestäms av tre personer som är för- troliga med husdjursavel inom det aktuella djurslaget, där Föde- varestyrelsen utser två representanter och djurägaren en. Även omkostnader vid avlivning och rengöring och desinfektion ersätts. Ersättning för destruerat foder, ägg, mjölk och liknande animaliska produkter motsvarar det genomsnittliga handelsvärdet. För att del- vis täcka ägarens driftsförluster när en hel besättning avlivas ges ersättning som svarar mot av produktionsförlusten. Alla produktionsslag av någon betydelse omfattas av en avgift som bildar fonder inom de "sektorer" där de har krävts in. Det finns elva produktionsavgiftsfonder, t.ex. för svinproducenter, nötkötts- producenter, fjäderfäproducenter och mjölkproducenter m.m. Fondmedlen ska användas inom sektorn. Därutöver finns det tre s.k. promilleavgiftsfonder där intäkterna kommer från bekämp- ningsmedelsavgifter som på så sätt återförs till jordbruksektorn. Till promillefonderna förs också CO2 avgifter efter politiska för- handlingar. Promilleavgiftsfonden för lantbruk är den stora fonden med budgeterade intäkter på . Med- len kan användas inom hela landbrukssektorn och är således inte bundna till någon särskild produktion. Fondernas samlade kapital uppgår till 600–. Av medlen används för sjukdomsbekämpning och övervakning. Fonderna administreras formellt av Ministeriet för Födevarer, Lantbrug och Fiskeri. Användningen av fondernas medel följer offentlig rättsliga regler och om statsstöd. Ministeriet fastställer avgifternas storlek, beslutar om fondernas uppdrag, fast- ställer budget och räkenskaper, utser styrelseledamöter m.m. Avgift- erna fastställs för varje budgetår. /08 var t.ex. avgiften för slakt och export av nötkreatur 35 DKr/styck. Avgiften vid slakt av svin var /styck för invägd slaktvikt under och 13,75 DKr för de med invägd slaktvikt på eller högre5. Avgifterna vid export varierar beroende på svinets vikt. I dessa fall går avgiften till Kvaegafgiftsfonden respektive Svineafgiftsfonden. De olika "sektorfonderna" söker även pengar ur promillefonden för lantbruk. Fonderna finansierar olika aktiviteter inom respektive produk- tionssektor. Medel kan bl.a. användas till forskning, rådgivning, förebygga sjukdomar och sjukdomsbekämpning. 5 För /10 var avgifterna för svin följande: Slakt under , över ; export upp till , , 50–samt över . kan komma från både produktionsavgifter och upplåning eller branschförsäkringar. Näringen betalar olika bekämpnings- och övervakningsprogram, huvudsakligen genom produktionsfonderna. Det gäller för t.ex. produktionssjukdomarna IBR, EBL, BVD samt Aujeskys sjukdom hos svin. Övervakningen av brucellos hos nöt och tuberkulos betalas av näringen. Provtagning sker endast i samband med export och på avelsdjur på djurstationer. En mindre övervakning sker av brucellos melitensis hos får och get som betalas av staten då sektorn är så liten att kostnaderna för att driva in beloppet från producenterna skulle bli lika stora som kostnaderna för själva över- vakningsprogrammet. Näringen betalar för bekämpning och övervakning av salmonella i fjäderfä, nötkreatur och svin. Salmonellabekämpning har som utgångspunkt att reducera förekomsten i djurbesättningar, snarare än att eliminera den. När salmonella upptäcks i t.ex. svinkött inne- bär det inte att köttet måste destrueras utan det görs en bedömning från fall till fall. Används köttet gäller vissa restriktioner. I praktiken innebär detta att köttet värmebehandlas och ingår i någon beredd produkt. Vid försäljning till och företas en sär- skild salmonellakontroll i för att uppfylla de svenska och finska tilläggsgarantierna. I uppgår kostnaderna för beredskap och bekämpning av djursjukdomar enligt Finansloven till för . Härutöver tillkommer som har budgeterats för ersättning till drabbade djurägare där avsatts för ersättning vid avlivning samt andra utgifter för bekämpning och budgeterade avseende delfinansiering från EU6. Det i budgeten avsatta beloppet är inte ett maximibelopp utan ett genom- snitt . I pågår ett arbete som syftar till att minska statens utgifter vid sjukdomsutbrott, bl.a. genom att inte längre ersätta produktionsförluster. Staten önskar också begränsa sin inblandning i sanering. Förslaget är i en förhandlingsfas (). 6 § 24.32.14 i Finansloven . I finns en privat/offentlig finansieringsmodell för kontroll och bekämpning av smittsamma djursjukdomar – (). Regeringen står som garant för fonden. Staten betalar kostnader relaterade till det statliga ingrip- andet och skadeersättning vid utbrott. Ministeriet betalar ut ersätt- ningar i förskott och använder AHF för utbetalningarna. I efter- hand fakturerar ministeriet större delen av utgifterna för AHF till Product Boards (PB). PB finansierar kostnaderna i första hand genom egna reserver och/eller via bankgarantier, i andra hand tillämpas avgifter från djurägare. Beloppet som PB ska betala till regeringen är begränsat till ett i förväg bestämt maximalt belopp, ett tak. Utgifter utöver detta tak betalas av regeringen. PB finns för särskilda kategorier av djurbesättningar och omfattar hela produkt- kedjan från gård till återförsäljare i butik. Det finns fyra olika tak över vilka PB inte ska faktureras. Taken gäller för nöt (inklusive mjölkkor), gris, lamm och get samt fjäder- fä. Grisindustrin, grisproducenter, slakterier m.fl. betalar t.ex. AHF:s kostnader för perioden –2009. Det finns även begränsningar (tak) för olika sjukdomar. Under taket betalar sektorn hela kostnaden och över taket tar staten kostnad- erna. Vid utbrottet av mul- klövsjuka uppgick den totala ersättningen till djurägare och andra till . Därav betalade EU , Nederländska staten samt nöt, svin och lamm/get sektorerna . Staten bestämmer över kontrollåtgärder för sjukdomar. Kost- naderna för övervakning delas mellan AHF och staten. Denna kostnadspost ligger utanför taket. Oavsett om taket har nåtts eller inte ska fördelningen av kostnaderna vara 50/50 mellan AHF och staten. Beräkningen av avgifterna beror på föregående års nivåer på skadeersättningarna (under taket) som ska återbetalas och på de reserver fonden måste bygga upp för att kunna hantera framtida epidemier. Avgifterna skiljer sig åt och betalas proportionellt bero- ende på djurens ålder eller produktion, t.ex. ett belopp per höna, för viss mängd levererad mjölk, eller per/kg gris- eller nöt- kött till slakt. Avgifterna beror inte på i vilken region gården finns. Den skiljer sig heller inte åt mellan olika djurägare. AHF täcker kostnader för kontroll/övervakning och utrotning av sjukdomar, t.ex. för avlivning, destruktion, sanering och preven- tiva åtgärder som vaccinering, samt förebyggande åtgärder vid akuta smittsamma sjukdomsutbrott. AHF täcker värdet för nöt, svin, fjäderfä, får och getter för djurhållarna och andra kostnader som t.ex. förorenat foder. Ersättningarna täcker sjukdomar från OIE:s lista A och några från lista B som Bovine TB, BSE och bru- cellosis. Smittämnen som Aujeszkys, IBR, Johne´s sjukdom och salmonella omfattas inte av AHF. Regeringen beslutar om avliv- ning, destruktion, sanering och förebyggande åtgärder, AHF täcker kostnader för detta. Salmonella hanteras av näringen. Indirekta för- luster täcks inte. Utgångspunkten för beräkning av ersättningsnivåer är mark- nadspriser innan utbrott eller motsvarande om marknadsvärde inte finns att tillgå. Ministeriet avgör den slutgiltiga summan på ersätt- ningsnivån. Ersättning till djurägare varierar beroende på tillståndet i djurbesättningen. Ersättningen minskas för syn- ligt sjuka djur och ingen ersättning utgår för döda djur. Bedömning görs av en offentlig veterinär vid sitt första besök på gården då antal döda djur, antal synligt sjuka djur och antal utan symptom räknas. AHF betalar för vaccination vid epidemi. Indirekta kostnader för veterinärer som förlorar inkomst på grund av att de inte får besöka gårdar på grund av smittorisken omfattas också. Djurägarna måste följa angivna hygien och förebyggande stan- darder och det övervakas av veterinärer som kontrolleras av of the . Eko- nomiska sanktioner kan införas om det kommer fram att ett utbrott beror på att djurägarna inte följt standarderna eller på annat sätt orsakat utbrottet. I pågår en bred diskussion mellan regeringen och jordbruksnäringen om hur ansvaret ska fördelas mellan staten och näringen när det gäller beredskap, kontroll, bekämpning och finansiering av utbrott av exotiska djursjukdomar. Bakgrunden är några svåra sjukdomsutbrott . BSE- krisen kostade den offentliga sektorn , utbrottet av mul- och klövsjuka kostade och sam- hällsekonomin i övrigt . Ambitionen är att utarbeta ett program för kostnadsdelning mellan stat och jordbrukssektorn för samtliga de kostnader som är förenade med bekämpning av smittsamma djursjukdomar dvs. även statens kostnader för övervakning, kontroll och statens bered- skapsorganisation för smittsamma djursjukdomar. Utgångspunkten för programmet är att ansvaret för djurens hälsa ligger hos den enskilde djurägaren som också är den som har fördelar av en god djurhälsa. Grunden för statens engagemang på djurhälsoområdet är ansvaret för folkhälsan. Ett viktigt mål för programmet är att kostnaderna ska bäras av de som är ansvariga för riskerna. Om risken för folkhälsa kan minska genom åtgärder inom djurproduktionen ska också djurproduktionen svara för kostnad- erna. Jordbruksnäringens del i programmet ska finansieras av näring- en gemensamt. Tanken att tillämpa modellen med förorenaren betalar avfärdas då det för många mycket smittsamma sjukdomar kan vara omöjligt att hitta den ansvarige för smittspridningen. Även om det skulle kunna pekas ut vem som är ansvarig är det osannolikt att denne kan täcka kostnaderna för utbrottet. I stället förespråkas individuella avgifter hos djurägarna baserade på djurinnehav. Skälet är att kostnaden blir tydlig för den enskilde djurägaren och bör uppmuntra förebyggande åtgärder. Liksom i övriga medlemsländer har ett djurregister men det måste kompletteras. Möjligheten att införa en obligatorisk privat försäkringslösning för jordbruksnäringen har övervägts men det bedöms saknas möjligheter för försäkringsmark- naden att erbjuda lämpliga produkter. Olika modeller för kostnadsdelning diskuteras. En linje är att kostnaderna för beredskapsorganisation, övervakning utbrott m.m. av exotiska sjukdomar ska delas 50/50 mellan stat och näring. För- delen med en given fördelning oavsett sjukdom eller djurslag är att det är enkelt och tydligt för näringen vilket bidrag som förväntas från dem. Ett alternativ som diskuteras är att göra kostnadsdelningen relaterad till sjukdomsslag. Enligt modellen ska djursjukdomarna kategoriseras efter i vilken utsträckning det är möjligt för den enskilde djurägaren att kontrollera smittspridning, konsekvenserna för folkhälsan och om sjukdomens bekämpning är till nytta för andra delar av samhället. Ju större betydelse sjukdomen har för folkhälsan, ju mindre möjligheter djurägaren har att förhindra spridning av sjukdomen och ju viktigare det är för övriga delar av samhället att sjukdomen bekämpas desto större blir statens kostnadsansvar. Enligt modellen skulle t.ex. staten och näringen dela på kostnaderna för bekämpning av aviär influensa medan för mul- och klövsjuka eller svinpest, som saknar betydelse för folk- hälsan, skulle staten svara för och näringen för 75 pro- cent av kostnaderna. Parallellt med att ett nytt finansieringssystem introduceras är avsikten att de operationella och administrativa enheterna för djur- hälsa i (Defra) flyttas över till en egen myndighet (agency). Den ska styras av en särskild styrelse med representanter för berörda näringar och fristående experter. Myndigheten ska ansvara för övervakning, kontroll, bekämpning av djursjukdomar och fastställa avgiften som djurägarna ska betala för myndighetens verksamhet. Avgiften ska dock godkännas av regeringen. Kvar i ministeriet blir lagstiftningsarbetet. Något beslut har ännu inte tagits(). Det återstår flera frågor bl.a. är det oklart hur hästar ska hanteras i kostnadsdelnings programmet. Särskilt gäller det frågan om individuell registrering av hästar som bedöms bli dyrt. En annan fråga är hur mycket till antalet små djurslag ska hanteras. Om de administrativa kostna- derna för att samla in avgiften överstiger det insamlade beloppet övervägs att låta staten stå för kostnaderna. 8.2.5Medfinansiering från EU vid bekämpning av djursjukdomar EU har antagit ett antal direktiv med bestämmelser om finansiellt stöd till gemenskapsåtgärder för att inrätta kontrollprogram mot olika djursjukdomar och för att ersätta medlemsstaterna för kost- nader i samband med epizootiutbrott.7I processen med att gradvis inrätta den inre marknaden , bildades den s.k. veterinärfonden8. Gemenskapen gav då redan finansiellt stöd till gemenskapsåtgärder för att bekämpa vissa djursjukdomar generellt eller i ett visst medlemsland, t.ex. brucellos, tuberkulos och bovin leukos, elakartad lungsjuka hos nötkreatur i , klassisk svinpest, afrikansk svinpest i och i samt rabies. 7År 1990 samlades alla gemenskapsåtgärder för bekämpning och övervakning av djur- sjukdomar som innebär en obligatorisk utgift i gemenskapens budget i beslut 90/424/EEG om utgifter inom veterinärområdet. 8Rådets beslut om utgifter inom veterinärområdet 90/424/EEG. Genom beslutet blev alla finansiella gemenskapsåtgärder för bekämpning och övervakning av djursjukdomar som innebar en obligatorisk utgift i gemenskapens budget samlade under en rubrik. Veterinärfonden är således inte en fond i egentlig mening utan en utgiftsrubrik i EU-budgeten. Bekämpningen av djursjukdomar är inte harmoniserat inom EU. Inte heller ersättningsnivåer och finansiering av djurägarens kost- nader vid ett utbrott är harmoniserade. Gemenskapen med- finansierar medlemsstaternas program för utrotning, kontroll och övervakning av vissa djursjukdomar och zoonoser samt kostnader för åtgärder i samband med utbrott av vissa epizootiska sjukdomar. Medfinansiering sker endast för sjukdomar som anges i en bilaga till beslutet. Normalt ersätts 50–av medlemsstaternas kostnader för ersättning till lantbrukare. De kostnader som kan medfinansieras av EU är kostnader: 1.för avlivade djur, 2.rengöring och desinfektion och 3.under vissa omständigheter kostnader för vaccination av djur. En tydlig skillnad jämfört med de svenska reglerna för ersättning för kontroll och bekämpning av epizootier och zoonoser är att EU inte ersätter produktionsförluster eller andra inkomstförluster. Veterinärfondens budget fastställs i samband med den ordinarie femårsbudgeten för EU. bidrar med finansiering till fonden med ett belopp på uppskattningsvis . har det gjorts stora utbetalningar från veterinär- fonden för att förhindra spridning av blåtunga. I tabell 8.1 redo- visas utbetalningar fördelat på medlemsstater och smittor. Tabellen är inte helt uppdaterad, bl.a. ingår inte utbetalningen till för blåtungekampanjen. Alternativa ersättningssystem SOU 2010:106 Fågelinfluensa 1999–2000 Mul och klövsjuka 2007 Mul och klövsjuka 2007 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 Blåtungevaccinering 2007–2008 –2005 var det är framför allt bekämpning av klassisk svinpest, mul- och klövsjuka och fågelinfluensa som tog stora resurser i anspråk. Totalt kostade bekämpning av mul- och I tabell 8.2 redovisas veterinärfondens kostnader för bekämpning av smittsamma djur- sjukdomar, perioden –2005. Tabell 8.2 Veterinärfondens kostnader åren 1999–2005 () CSF=klassisk svinpest, FMD=mul- och klövsjuka, AI=fågelinfluensa. Utbetalningarna från veterinärfonden har framför allt gått till och . Utbetalningar till svarade för av utgifterna och andel av utbetal- ningarna var , dvs. dessa två länder tog i anspråk av fondens medel. Diagram 8.1 Olika länders andelar av utbetalningar från veterinärfonden (procent) UK=Storbritannien, NL=Holland, IT=Italien, ES=Spanien, DE=Tyskland, BE=Belgien. 8.2.6Utredningens kommentar om ersättningssystem i andra länder och Genomgången av förhållandena i några EU-länder visar att i dessa länder har staten ett övergripande operationellt ansvar för bekämpning av exotiska djursjukdomar. Även i länder utanför EU har staten det operationella ansvaret för bekämpning av vissa djur- sjukdomar. Det gäller t.ex. också i men det som skiljer mellan länderna är vilka sjukdomar som staten leder bekämpningen och vilka sjukdomar som näringen själv har att hantera. För EU-länd- erna finns en gemensam bas förvilka exotiska djursjukdomar som ska bekämpas om ett utbrott inträffar och också, beroende på sjuk- dom, hur bekämpningen ska gå till. I princip alla länder bekämpas fler sjukdomar än vad som följer av EU:s direktiv. I och är också tilläggsgarantierna styrande för vilka sjukdomar som ska kontrolleras och åtgärdas vid ett eventuellt utbrott. Den mest påtagliga skillnaden mellan och och övriga EU-länder är de kraftfulla insatser som görs för att bekämpa salmonellautbrott i djurbesättningar i de två nordiska länderna. Det finns också skillnader mellan länderna i fråga om omfatt- ningen på statens operationella insatser. I ger staten instruktioner till djurägaren om hur saneringen efter ett salmonella utbrott ska gå till och lämnar över ansvaret till djurägaren att genomföra saneringen. I svarar djurägaren för den huvudsakliga saneringen och staten för den avslutande saneringen och desinficeringen. I utarbetas saneringsplanen av Jord- bruksverket som också leder saneringsarbetet. Skillnaden mellan medlemsländerna är dock störst när det gäller ersättningssystemens utformning vid ett sjukdomsutbrott. Redo- visningen visar att samtliga länder tillämpar någon form av kost- nadsdelning men den praktiska uppdelningen skiljer sig markant. I genomför staten sjukdomsbekämpningen men skickar större delen av räkningen till berörd djurägargrupp via särskilda s.k. Product Boards. Dessa organ tar ut en avgift av berörda djurägare men staten står, för vissa allvarliga sjukdomar, för bekämpnings- kostnader över ett angivet tak. I betalar producenterna en avgift per djurkropp som går till slakt eller exporteras till respektive djurslags avgiftsfond. Beloppen varierar mellan djurslagen från för nötkreatur till för större griskroppar. Avgifternas storlek fastställs av staten. Medlen används för smitt- skyddsåtgärder men också till utbildning och stöd för forskning. Liknande system finns i andra länder. Exempelvis beslutar den federala regeringen i om att grisproducenterna ska betala avgifter till Pork Boards som finansierar liknande uppgifter som den danska avgiftsfonden för svinsektorn I diskuteras ett system med kostnads- delning där staten respektive djurägarnas andel är beroende av vilken sjukdom det är frågan om. Man går dessutom ett steg längre och anser att stat och näring bör dela på kostnaderna för den bered- skapsorganisation som krävs för ett effektivt smittskyddsarbetet. I har staten praktiskt taget inga utgifter för bekämpning av salmonella. Djurägarna har i stället möjlighet att teckna en för- säkring för att täcka kostnaderna för ett utbrott. I ersätts av produktionsförlusterna vid större utbrott i en besättning. I pågår diskussioner om att helt avveckla ersättning vid produktionsförluster och minska statens utgifter vid sanering. Det pågår också en diskussion om att minska statens roll och ansvar för att förebygga och bekämpa smittsamma djursjukdomar i I både och är inställningen att djurägarens ansvar måste öka både när det gäller att kontrollera och bekämpa sjukdomsutbrott men också när det gäller kostnaderna. Båda länderna strävar mot en modell där grunden för det statliga ingripandet är folkhälsan. Även inom EU pågår en översyn av djur- hälsopolitiken och ersättningssystemet för bekämpning av smitt- samma djursjukdomar som fokuserar på hur smittsamma djursjuk- domar kan förebyggas i större utsträckning se del B, avsnitt 13.4. EU har ett antal bekämpningsdirektiv som anger hur utbrott av olika djursjukdomar ska bekämpas av medlemsländerna. För varje direktiv anges också EU:s medfinansiering till de statliga kost- naderna för bekämpningen.