sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Sålunda frikände Hovrätten över och i mål B 2382-09, med ändring av tingsrättens fällande dom, en man som hade tilldelat en annan person två livshotande knivhugg. Hovrätten hänförde sig till Högsta domstolens praxis och kom fram till att den knivhuggande mannen svårligen hade kunnat besinna sig och därför skulle gå fri från ansvar. I 1 och 2 kap. skadeståndslagen (1972:207) finns regler som anger i vilka sammanhang skada kan ge upphov till ersättning. Bestämmelserna är subsidiära och gäller således om annat inte är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. I lagen regleras rätten till ersättning vid bland annat personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och kränkning. Härvid är att märka att ersättning enligt skadeståndslagen för personskada eller sakskada förutsätter uppsåt eller åtminstone vårdslöshet från skadevållarens sida. Denna så kallade culparegel är av grundläggande betydelse inom skadeståndsrätten. För att skadestånd ska kunna utgå räcker det alltså inte, enligt denna huvudregel om culpaansvar, att det finns ett påvisbart orsakssamband mellan skadevållarens beteende och den uppkomna person- eller sakskadan utan det krävs dessutom att denne inte varit så aktsam som han hade bort vara i den aktuella situationen. Beträffande ren förmögenhetsskada och kränkning är rätten till ersättning enligt skadeståndslagen ännu mer begränsad. Det förutsätts nämligen i de fallen att skadan har vållats genom brott. En sällan tillämpad specialbestämmelse som dock bör nämnas i detta sammanhang finns i 2 kap. 6 § skadeståndslagen. Bestämmelsen innebär att för skada som vållats genom visst brott, nämligen underlåtenhet enligt 23 kap. 6 § BrB att avslöja brott, ska ersättning på grund av brott inte utgå. Också bestämmelserna i 6 kap. 1 § skadeståndslagen kan ha betydelse i förevarande sammanhang, eftersom där anges att ersättning för personskada kan jämkas om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. För att skadestånd med anledning av sakskada eller ren förmögenhetsskada ska kunna jämkas krävs att vållande på den skadelidandes sida har bidragit till skadan. Jämkning ska ske efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Om den skadade bedöms ha sig själv helt att skylla ges alltså här ett utrymme för att jämka den skadevållandes ersättningsskyldighet intill noll. Eftersom skadeståndslagen ska tillämpas om ej annat är särskilt föreskrivet kan annan lagstiftning få till följd att dess regelsystem mer eller mindre sätts ur spel. Av särskilt intresse är härvid de tidigare beskrivna bestämmelserna i 24 kap. BrB om vad som gäller vid nöd, nödvärn, excess och samtycke. Att skadestånd för ren förmögenhetsskada och kränkning inte ska utgå om gärningen till följd av dessa straffrihetsgrunder inte är brottslig, följer i och för sig av skadeståndslagen själv. Men också förutsättningarna för att döma ut skadestånd enligt skadeståndslagen för personskada och sakskada – i vilka fall det ju krävs uppsåt eller åtminstone oaktsamhet från skadevållarens sida – kan brista på grund av att handlandet rättfärdigas av bestämmelser om nöd m.m. I vad mån den skadeståndsrättsliga bedömningen ska ansluta till den straffrättsliga i dessa fall är en komplicerad fråga som inte kan ges något entydigt svar. Om situationen är den att någon ingriper för att bistå en nödställd person och därvid skadar andra eller andras egendom eller själv blir skadad eller själv får sin egendom skadad är säkerligen huvudregeln att den nödställde och inte den skadevållande hjälparen har att svara för de uppkomna skadorna. Det anses följa av hävdvunna principer rörande nöd, samtycke och negotiorum gestio (tjänster utan uppdrag) och har motiverats av att den allmänna benägenheten att rädda annans liv och egendom skulle vara svag om hjälparen själv tvingades stå för de skador som uppkommer till följd av hans räddningsinsats; av samma skäl anses hjälparen inte böra bli ens solidariskt ansvarig för skador som drabbar en utomstående tredje man, oavsett att hjälparen skulle ha regressrätt gentemot den nödställde. Frågan är emellertid vad denna huvudregel är värd, med tanke på de mångskiftande förutsättningar i både objektivt och subjektivt hänseende som kan vara för handen i dessa situationer; i många fall av räddningsinsatser finns dessutom över huvud taget ingen utpekbar nödställd som kan ersätta skadorna. Att det kan bli fråga om intrikata avvägningar, där det hotade intresset får vägas mot det prisgivna, är uppenbart liksom att allmänna försvarlighetsbedömningar marginaliserar värdet av den angivna huvudregeln. I vad mån regeln kan tillämpas vid excess, såsom när hjälparen – med eller utan goda skäl – har åstadkommit mer skada än vad situationen krävt, är också oklart. (Se i hithörande frågor /Strömbäck s. 43 ff. och 342 ff., /Radetzki s. 119 ff. samt Håstad s. 151, 157 f. och 215 ff. Se även , Skadeståndsrätt, 4 uppl., s. 86 ff.)). 2.7Särskilt om den s.k. Lindomeproblematiken mördades en 89-årig man i sitt hem i söder om medelst slag med en stekpanna mot huvudet. Det klarlades att en av två misstänkta personer måste ha utfört mordet, såvida de inte hade utfört det tillsammans. De misstänkta skyllde på varandra och det gick inte att närmare utreda vem av dem som hållit i stekpannan. Följden blev att båda frikändes av domstolarna. Avgörandet väckte indignation hos allmänheten – liksom åtskilliga liknande fall har gjort därefter – men var det givna resultatet av ett strängt upprätthållet beviskrav i förening med ett måhända otillräckligt utredningsarbete. Med anledning av Lindomeproblematiken fick professorn vid regeringens uppdrag att närmare belysa de frågeställningar som avgörandet gav anledning till. I departementspromemorian Efter (Ds 1993:15) pekade hon på olika möjligheter att förändra regelsystemet. Hon avvisade tanken på ett lägre beviskrav men föreslog ett utökat ansvar för medhjälp till brott samt ett vidgat ansvar för underlåtenhet att hindra, anmäla eller avslöja brott. Inte heller förordade ett lägre beviskrav men lade fram vissa förslag som den menade allmänt sett borde kunna underlätta lagföringen vid grova våldsbrott. Till dessa förslag hörde en förändring av uppsåtsbegreppet, en särskild regel om medgärningsmannaskap, ett något utvidgat ansvar för underlåtenhet att avslöja eller hindra brott samt införandet av en allmän straffsanktionerad plikt att bistå nödställd (SOU 1996 s. 397). Utredningens tanke var uppenbarligen att framför allt det sistnämnda förslaget skulle kunna tjäna som substitut i Lindomesituationer, därigenom att i fall då bevisningen inte räckte till för att döma någon av de båda misstänkta gärningsmännen, de åtminstone skulle kunna dömas för underlåtenhet att bistå nödställd, ett brott som inte skulle förutsätta att den nödställde var nödställd på grund av något specifikt brott. Det var alltså fråga om samma tanke som den som ligger bakom betraktelsesättet att underlåtenhet att avslöja eller hindra brott enligt 23 kap. 6 § BrB är av betydelse såsom reservbestämmelse i fall där någon misstänks för brott men inte kan överbevisas om mer än att på förhand ha känt till brottet (se ovan angående den s.k. Kodeproblematiken; jfr Som närmare ska utvecklas i ett följande avsnitt ställde sig regeringen inte bakom förslag, varför rättsläget är i princip detsamma som då Lindomefallet prövades rättsligt. En tendens, ehuru svår att empiriskt belägga, i senare rättspraxis synes likväl vara att domstolarna mer än tidigare är beredda att utsträcka ansvaret för ett och samma brott till flera medverkande, som enligt äldre praxis skulle ha undgått ansvar med hänvisning till att de inte aktivt bidragit till brottets utförande.4 Emellertid kan den i Kodefallets efterföljd etablerade vidgade möjligheten att döma en misstänkt gärningsman för underlåtenhet att anmäla eller avslöja brott, i praktiken vara tillämpbar också i Lindomefallsliknande situationer. En annan förändring i samma riktning och som kan få betydelse i vissa sådan situationer är, som framgått, att skyldigheten enligt 23 kap. 6 § BrB att anmäla eller avslöja brott har skärpts väsentligt i fråga om ett antal sexualbrott. 4 I m.fl., Katedralen, Tre texter om straffrätt, 2009, s. 60 ff., beskriver docenten, tillika experten i , tre tendenser i rättstillämpningen beträffande vilka det hävdats att Lindomefallet utgjort en utlösande faktor: a)ett minskat fokus på vad var och en av flera (möjligen) inblandade faktiskt har gjort, utfört, i den yttre världen, samt ett ökat fokus på den deltagande personens inställning till vad som sker; b)en ökad benägenhet att döma personer i gärningsmannaskap i stället för som medhjälpare eller anstiftare (man tycks behöva ha åstadkommit allt mindre för att i slutändan, på ett eller annat sätt, klassificeras som gärningsman); samt c)en ökad benägenhet att döma personer för medhjälp i stället för att fria dem, något som innebär att området för det över huvud taget straffbara vidgas. Från komparativ synpunkt är av särskilt intresse, inte bara på grund av att landet i många avseenden är en spegelbild av , utan också för att den påstådda ineffektiviteten av de norska straffbestämmelserna om handlingsplikt har använts som ett argument mot införandet av liknande bestämmelser i vårt land (se nedan 4.4). Dessutom har det länge pågått ett arbete med att revidera den norska strafflagen, däribland bestämmelserna om handlingsplikt. 3.1.1Lagstadgad skyldighet att bistå den som befinner sig i livsfara alltjämt gällande norska strafflag finns en bestämmelse, § 387, som straffbelägger den som utan större fara eller uppoffring för sig själv eller andra har möjlighet att hjälpa någon som befinner sig i uppenbar och överhängande livsfara men som trots detta underlåter att ingripa. Detsamma gäller den som under samma betingelser underlåter att efter förmåga avvärja eldsvåda, översvämning, sprängning eller liknande olycka som innebär fara för människoliv. Straffet är i normalfallet böter eller fängelse . Om någon omkommer på grund av underlåtenheten kvalificeras brottet så att fängelse kan ådömas. Lagrummet lyder i sin helhet som följer. Med Bøder eller med Fængsel indtil 3 Maaneder straffes den, som undlader, uagtet det var ham muligt uden særlig Fare eller Opofrelse for ham selv eller andre, 1.efter Evne at hjælpe den, der er i øiensynlig og overhængende Livsfare, eller 2.gjennem betimelig Anmeldelse for vedkommende Myndighed eller paa anden Maade efter Evne at afverge Ildsvaade, Oversvømmelse, Sprængning eller lignende Ulykke, der medfører Fare for Menneskeliv. Saafremt paa nogen omkommer, kan Fængsel indtil 6 Maaneder anvendes. Den handlingsplikt som framgår av lagrummet kan alltså inträda när människoliv är i fara, inte när enbart risk för personskada föreligger och inte heller när enbart ekonomiska värden hotas. Bestämmelsen kompletteras av § 327 i strafflagen, som stadgar straff för den som, trots att det kan ske utan större fara eller uppoffring, underlåter att på begäran bistå en offentlig tjänsteman när sådant bistånd är nödvändigt för att förhindra ett brott eller en olycka. Såvitt kunnat utrönas av tillgängliga källor har de angivna bestämmelserna om handlingsplikt endast i ringa grad begagnats i rättstillämpningen. dömdes visserligen några personer till ansvar enligt § 387 i strafflagen men det var då frågan om personer som hade gjort sig skyldiga också till annan brottslighet i anslutning till händelsen. I ett fall , där en berusad person fallit i vattnet och drunknat utan att hans kamrat hade skyndat till hans hjälp, synes åklagaren ha försummat att åberopa § 387, i följd varav kamraten undgick ansvar för sin passivitet (Rt. 1996 s. 45). Vid ytterligare ett antal tillfällen aktualiserades på annat sätt bestämmelsens tillämpning i brottssammanhang, bland annat vid några drunkningsolyckor där misstankar synes ha förekommit om att olyckan haft mer kvalificerad brottslig bakgrund. Beträffande § 327 angav Straffelovkommisjonen (se närmare nedan) att den från rättspraxis inte funnit ett enda exempel på att bestämmelsen hade tillämpats. inträffade i en i mycket uppmärksammad händelse då en ung flicka föll ihop på en gångstig invid floden och blev liggande på marken svårt sjuk utan att bli hjälpt av förbipasserande. I en intervju i Fredrikstads (8/7-09) framhöll en företrädare för polismyndigheten, politiadvokat , att § 387 i strafflagen var en föga brukad bestämmelse och att det skulle vara svårt att få en person fälld för brott mot bestämmelsen, hur hjärtlös underlåtenheten att hjälpa än Bestämmelsens begränsade praktiska tillämpning underströks i följande utsnitt av intervjuartikeln: Men, det er som sagt langt mellom teori og praksis. Søk i Norsk Lovtiend, rettsavjørelser, regelverk og dommer, viser at ingen er dømt for et slik forhold alene. I de tilfellene paragrafen er benyttet, har også den dømte vært involvert i andre forhold. – bekrefter funnet. Selv har han aldri befattet seg med paragrafen og heller ikke han fant noen steder hvor paragrafen er brukt. – Faktum er at den ikke er vanlig eller ofte brukt. Selv om jeg jobber mye med Straffeloven, er det paragrafer man nesten aldri kommer bort i. er en av dem. Det skal mye til for at et slikt forhold er straffbart. Er noen nær ved å drukne, og roper i Glomma, er det din plikt å ta opp telefonen for å ringe etter hjelp. Men når er et menneske i øiensynlig og overhængende Livsfare? Og skjønner den forbipasserende det? Det er to strenge forhold som må vurderes. – sier videre at mottar politiet en anmeldelse på et slikt forhold, vil de se nærmere på hva vedkommende er utsatt for. Roper man om hjelp i vannet og ingen hjelper, vil ikke nøle med å ta ut tiltale. Men han medgir at det er vanskeligere å gi et klart svar når det er snakk om noen som blir liggende på . En etterforskning må avklare flere forhold før en slik sak eventuellt havner i rettssystemet. Det saknas alltså en utbildad rättspraxis i fråga om hur de angivna bestämmelserna om handlingsplikt ska tillämpas. Ämnet har emellertid berörts i den rättsvetenskapliga litteraturen. I det följande beskrivs vad som kan sägas vara en sammanfattning av modern norsk doktrin på området (Matningsdal/Bratholm, Straffeloven med kommentarer; /Andenæs, Speciell strafferett og formuesforbrytelsene): Den handlingsplikt som anges i § 387 första stycket första punkten i strafflagen inträder först i ett skede då döden är nära förestående; åtminstone fordras att situationen framstår som kritisk. Exempelvis är det för ansvar inte tillräckligt att den hjälpbehövande är allvarligt skadad. Handlingsplikten gäller oavsett vad som har framkallat livsfaran och oavsett hur den hjälpbehövande har hamnat i den utsatta situationen. Handlingsplikten omfattar alltså även hjälp till den som står i begrepp att begå självmord. Svåra straffrättsliga avvägningsfrågor kan emellertid uppkomma om den hjälpbehövande frivilligt har utsatt sig för en förhöjd risk och gör klart att han inte Utländsk rätt SOU 2011:16 vill ha någon hjälp, t.ex. därför att han hungerstrejkar i ett politiskt syfte. I begreppet uden særlig fare eller opofrelse ligger att faran eller uppoffringen inte får vara så stor att det framstår som orimligt att fordra en hjälpinsats. Det krävs exempelvis inte en insats som utsätter den handlingspliktige själv för en mycket allvarlig fara för liv eller hälsa. I vad mån risken för att den handlingspliktige utsätts för ekonomisk förlust kan utgöra en ansvarsfrihetsgrund synes något mindre klart. I allmänhet bör dock den nödställdes intresse anses överordnat, särskilt som den nödställde i princip är skyldig att ersätta den skada som räddningsinsatsen medfört. Det i föregående stycke angivna spörsmålet utvecklas närmare av /Andenæs: krever ikke noen heroisme. Forutsetningen for å straffe er att man kunne hjelpe uten særlig fare eller oppofrelse for seg selv eller andre. Men et visst offer må man kunne kreve. Risiko for å få blod i bilen er ikke tilstrekkelig som unnskyldningsgrunn. I kvalificerande riktning verkar att den handlingspliktige har hjälpbehövande (jfr 6 kap. 2 och 3 §§ BrB) eller själv till att denne hamnat i livsfara (jfr 13 kap. 10 § BrB). I princip gäller handlingsplikten även i fall då den hjälpbehövande redan har fått hjälp av andra och upphör först när den handlingspliktige har förvissat sig om den hjälp som andra ger är tillräcklig. Om den handlingspliktige av något annat skäl haft anledning tro att hans ingripande skulle ha varit utan verkan ska han inte heller dömas till ansvar. Kravet att hjälp ska ges efter evne får bedömas utifrån den handlingspliktiges egen förmåga och vilka hjälpmedel (typ livboj) som funnits tillgängliga. Allt efter omständigheterna kan kravet bestå i sådant som att tillkalla hjälp, själv utföra en förstahjälpeninsats eller transportera den skadade till sjukhus. Det har inte ansvarsbefriande verkan att den hjälpbehövande befinner sig ett självförvållat rus; avgörande är även i det fallet dennes faktiska behov av hjälp för att rädda sitt liv. När det gäller den i § 387 första stycket andra punkten i strafflagen stadgade skyldigheten att genom anmälan eller på annat sätt avvärja olyckor som innebär fara för människors liv, är det för ansvarsbefrielse tillräckligt att den handlingspliktige har gjort vad han efter förmåga har kunnat för att avvärja olyckan; att han därvid misslyckats bör inte spela någon roll. När det i lagtexten talas om att anmälan ska ske till vederbörande myndighet är det i allmänhet polisen som avses. I fråga om övriga förutsättningar för straffansvar, t.ex. vilka uppoffringar som krävs av den handlingspliktige, gäller detsamma som för ansvar för underlåten hjälp enligt andra punkten. – Det är att märka att en handlingspliktig, som ansträngt sig för att förhindra en olycka och därför går fri från ansvar enligt lagrummets andra punkt, kan göra sig skyldig till brott enligt första punkten om han underlåter att därefter hjälpa den som till följd av den trots ansträngningarna inträffade olyckan råkat i livsfara. Den praktiska och rättspolitiska betydelsen av handlingsplikten enligt 387 § har (2009) berörts av /Andenæs, i anslutning till konstaterandet att bestämmelsen inte har någon motsvarighet i den svenska strafflagstiftningen: Begrunnelsen [i ] er at en slik strafftrussel dels är unødvendig, fordi folk stor sett vil handle uten at det står noen straffetrussel bak, og dels at straffetrusselen ikke vil ha noen nevneverdig preventiv virkning på dem som ikke handler av seg selv, idet man ikke kan regne med at den blir særlig kjent. er det nok meget i. Noen stor preventiv virkning kan man ikke vente at bestemmelsen skal ha. Men en viss betydning for samfunnsmoralen kan det ha at det blir slått fast at det er en grense for den likegylighet overfor andres interesser som loven tillater. tillkallades en kommission med uppdrag att föreslå en ny strafflag. Kommissionen föreslog att den skyldighet att hjälpa den som befinner sig i livsfara, som föreskrivs i § 387 första stycket första punkten i strafflagen skulle överföras till den nya strafflagen men utvidgas till att omfatta hjälpplikt också i förhållande till den som riskerar betydande kropps- eller hälsoskada. Den i andra punkten föreskrivna skyldigheten att avvärja livshotande olyckor föreslogs inte bli överförd till nya strafflagen, med hänvisning till att beteendet i huvudsak skulle komma att falla in under föreslagna bestämmelser om grovt vållande till betydande kroppsskada eller till död [i så fall uppenbarligen som underlåtenhetsbrott; kommissionen redovisar inte hur den närmare såg på den frågan]. Inte heller den i § 327 föreskrivna skyldigheten att i vissa fall bistå offentlig tjänsteman föreslogs överförd till nya strafflagen, i det fallet med motivering att bestämmelsen saknade praktisk betydelse och att övriga straffsanktionerade bestämmelser om handlings- eller biståndsplikt var tillräckliga. 22 (2008–2009) ställde sig det norska bakom kommissionens förslag. Departementet föreslog att en § 287 av följande lydelse skulle införas i den nya strafflagen: Med bot eller fengsel inntil 6 måneder straffes den som unnlater a)etter evne å hjelpe en person som er i åpenbar fare for å miste livet eller bli påført betydelig skade på kropp eller helse, eller b)ved anmeldelse eller på annen måte etter evne å avverge brann, oversvømmelse, sprengning eller lignende ulykke som medfører fare for menneskeliv eller betydelig skade på kropp og helse. I anslutning härtill uttalade det norska följande: Lovforslaget - - etablerer en generell regel om hjelpeplikt hvor det er åpenbar fare for liv eller betydelig skade på kropp eller helse. Selv om det finnes flere straffesanksjonerte bestemmelser i spesiallovgivningen som etablerer en hjelpeplikt - som i flere tilfeller går lenger i å pålegge hjelpeplikt - mener departementet at det også i en ny straffelov bør gis en generell regel om hjelpeplikt. Departementet er også enig i at hjelpeplikten utvides til å omfatte tilfeller hvor det er en klar fare for betydelig skade på kropp eller helse. Departementet er også enig i at straffeloven 1902 § 327 ikke videreføres. 2009 lämnat sitt godkännande skulle den nya strafflagen relativt snart ha kunnat träda i kraft. Enligt vad justitieminister uttalade skulle ett ikraftträdande kunna ske 2012. Emellertid har det från Politidirektoratets sida anförts att polisens datasystem inte kommer att kunna vara anpassat för den nya strafflagen förrän och att ikraftträdandet därför kan behöva senareläggas. 3.1.5Bestämmelser om handlingsplikt som inte primärt avser hjälp åt nödställd Vid sidan av de berörda bestämmelserna i strafflagen som statuerar en plikt att ingripa för att rädda liv eller motverka olyckor, finns i den norska specialstraffrätten ett antal särskilda bestämmelser om ingripandeplikt. I vegtrafikloven finns en bestämmelse som motsvarar 5 § trafikbrottslagen men som går längre än denna och föreskriver handlingsplikt inte bara för dem som är inblandade i en trafikolycka utan också för vissa utomstående. Sålunda anges i § 12 vegtrafikloven att envar som med eller utan skuld är inblandad i en trafikolycka genast ska stanna och hjälpa personer och djur som kommit till skada samt i övrigt delta i de åtgärder vartill olyckan ger anledning. Denna biståndsplikt gäller, om det är nödvändigt, även andra som befinner sig i närheten eller som anländer till platsen. Straffet är i samtliga fall böter eller fängelse i högst . I § 5 i den relativt nya brannog explosjonsvernloven finns närmare, straffsanktionerade bestämmelser om vad som åligger den enskilde för att förebygga och begränsa skadeverkningarna av brand, explosion och annan olycka. Lagrummet anger också vad den enskilda måste tåla i form av skada på sin egendom när det är nödvändigt för att begränsa olyckan. Någon särskild skyldighet för enskilda att rädda den som är nödställd på grund av en olycka anges inte. Den norska civilförsvarslagen stadgar en allmän, straffsanktionerad biståndsplikt, som även gäller för enskilda, på de områden som lagen reglerar (§ 2). strafflag härstammar från storfurstendömets tid men genomgick en grundlig revidering. gällde en så lydande straffbestämmelse om försummande av räddningsåtgärd: Den som med vetskap om, att annan befinner sig i verklig livsfara, underlåter att giva eller förskaffa denne sådan hjälp som han, utan att försätta sig själv eller annan i fara, kan åstadkomma, dömes för försummande av räddningsåtgärd till böter eller till fängelse . Under arbetet med revideringen av strafflagen bedömde statsmakterna att det var nödvändigt att fortsatt straffsanktionera en allmän medborgerlig plikt att undsätta den som man vet befinner sig i livsfara (RP 94/1993). Kritik riktades emellertid i flera avseenden mot utformning av den dittillsvarande bestämmelsen på området, som ansågs alltför restriktivt hållen.