sou · GZB316 · 2011-03-14 00:00:00 — Om man alltid strävar efter att optimera effekten av sitt goda handlande, är det svårt att säkert veta vad som är ens moraliska skyldighet i en konkret situation. Utilitarismen berömmer sig gärna av att vara rationell men lider i det avseendet av brist på rationalitet. Mängden av möjliga alternativa hjälpinsatser leder i praktiken till obeslutsamhet eller i värsta fall handlingsförlamning. I opposition mot det utilitaristiska tänkandet och under påverkan av den amerikanske filosofen resonerar sig Bauhn i stället fram till en modifierad rättighetsbaserad hållning som synes ganska väl reflektera moraluppfattningen hos folk i allmänhet. Bauhns position kan ungefärligen återges på följande sätt: Alla har rätt till välbefinnande, därför har jag en skyldighet att aktivt agera också för andras välbefinnande men bara om mitt ingripande är förenligt med min egen rätt till välbefinnande [och bara om det är nödvändigt att jag ingriper]. Alltså, menar , måste jag rädda en drunknande om det kan ske utan besvär för mig själv. Att lösgöra en båtshake eller ringa räddningstjänsten innebär inget nämnvärt besvär, därför måste jag göra det. Saken ställer sig annorlunda om det krävs att jag kastar mig i vattnet för att kunna rädda någon. I det fallet skulle en räddningsinsats kunna gå ut över mitt eget välbefinnande, jag kan t.ex. riskera att själv drunkna eller i varje fall få mina kläder förstörda, och då är det inte längre lika klart vad som är min moraliska skyldighet. Bauhn medger själv att en svaghet i hans position är att det kan vara mycket svårt att dra gränsen mellan det moraliskt rätta och det moraliskt förkastliga. Om man t.ex. riskerar att bryta ett finger i samband med en räddningsinsats, är det då en sådan inskränkning i välbefinnandet som gör att man inte behöver ingripa? På den och liknande frågor finns inga givna svar. Frågan är också hur användbart Bauhns moraliska lackmuspapper är i t.ex. en situation där en person kan räddas till livet bara genom att få en blodtransfusion från en annan person med samma blodgrupp. Har den friska personen en moralisk skyldighet att ställa upp som blodgivare, eller innebär det en alltför stor inskränkning i hans eget välbefinnande? Från finns ett rättsfall (McFall v. Shimp, 1978) där en person som var döende i en Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda sällsynt benmärgssjukdom, yrkade att hans kusin skulle åläggas att donera benmärg, för det var det enda som kunde rädda hans liv. Men kusinen vägrade. Domaren drog sig inte för att kalla kusinens agerande moraliskt oförsvarligt men konstaterade att det inte fanns någon laglig grund för yrkandet och att så inte heller borde vara fallet i ett fritt samhälle som respekterar individens rättigheter.1 Trots det problematiska i Bauhns rättighetsbaserade position är det svårt att finna en annan, mer allmänt accepterad moralisk grund för en generell biståndsskyldighet. En hållbar och allmänt erkänd sådan grund skulle därmed kunna formuleras på följande vis: Varje människa har en moralisk skyldighet att hjälpa en nödställd person. Den skyldigheten gäller dock inte om den medför eller kan befaras medföra betydande olägenheter eller risker för hjälparen. I så fall är hjälpinsatsen berömvärd, men den är inte moraliskt tvingande. Den politiska filosofin brukar beskrivas som en särskild disciplin inom moralfilosofin och handlar kort sagt om vilket slags samhälle vi vill ha och hur man på bästa sätt åstadkommer detta samhälle. Det kan synas som att ett viktigt inslag i ett idealiskt samhälle är att innevånarna uppfyller sina moraliska förpliktelser och att staten med hjälp av lagstiftning verkar för att så sker. Vid närmare betraktande inser man emellertid att det långtifrån alltid är från samhällets synpunkt nödvändigt eller ens angeläget att tvinga medborgarna att bete sig moraliskt invändningsfritt. Om medborgarna exempelvis skulle tvingas att alltid leva upp till det moraliska budet att avtal och löften ska hållas, skulle skilsmässor i många fall inte vara tillåtna. Ett sådant starkt begränsande samhälle önskar knappast någon. Man kan här också erinra sig att redan filosofen menade att en handling har moraliskt värde endast om den utförs på grund av en god vilja; så snart det finns ett annat motiv bakom går det moraliska värdet förlorat. På motsvarande sätt skulle det kunna förhålla sig med den allmänna moraliska plikten att bistå nödställda. Individens frihet att under eget ansvar själv få avgöra om, när och hur han ska ingripa innefattar kanske när allt kommer omkring ett större värde än 1 Om detta rättsfall, se i litteraturförteckningen. Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda värdet av en moralförstärkande reglering som i bästa fall kan rädda livet på ett begränsat antal nödställda personer. Eller, för att citera domaren i det i föregående avsnitt beskrivna amerikanska rättsfallet, som menade att det skulle strida mot the very essence of our free society om staten lade sig i vad som helt och hållet bör vara en fråga om medborgarnas moral. Från politisk filosofisk synpunkt står alltså två huvudsakliga intressen mot varandra när det gäller frågan om införande av en generell handlingsplikt. Å ena sidan behovet av att bygga ett samhälle där lagens innehåll står i samklang med vad som får antas vara folkflertalets uppfattning och där staten motverkar moraliskt oförsvarliga beteenden genom att bestraffa dem. Å andra sidan finns intresset av att undvika överregleringar och skapa ett samhälle där människor betraktas som myndiga och själva får ta det fulla ansvaret för sitt moraliska förhållningssätt. För all lagstiftning och i synnerhet för strafflagstiftningen gäller att den så långt det är möjligt bör återspegla medborgarnas uppfattning om vad som är rätt och fel. Folkflertalets uppfattning kan naturligtvis inte tillåtas vara ensamt avgörande, men om diskrepansen mellan gällande rätt och en folklig uppfattning om vad som borde vara gällande rätt blir mycket stor, får det negativa effekter i en rad hänseenden. Utredaren har inte låtit företa någon egen systematisk undersökning av befolkningens attityder till frågan om en lagstadgad handlingsplikt bör införas, än mindre hur långt en sådan i så fall bör sträcka sig. Det allmänna intryck utredaren fått är emellertid att de flesta människor spontant säger sig vara för en straffsanktionering av flagranta och moraliskt oursäktliga fall av underlåtna hjälpinsatser. Om man exempelvis frågar om det är rätt att lagen lämnar den straffri som passivt ser på när ett barn drunknar i en vattenpöl, få man så gott som alltid ett nekande svar. Men om man i stället frågar om det är lämpligt att belasta strafflagstiftningen med en sådan självklarhet som att människor efter förmåga ska hjälpa varandra när de är i djupaste nöd, får man ofta ett mer svävande svar. Detsamma gäller om man kopplar frågan till påståendet att en straffbestämmelse om försummad handlingsplikt skulle leda till att färre människor vågar polisanmäla våldsbrott som Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda Vidare är utredarens begränsade erfarenhet att nästan inga personer tror att det straffhot som skulle ingå i en civilkuragelag skulle göra vare sig dem själva eller andra människor mer benägna än tidigare att hjälpa varandra i krissituationer. Utredaren har därvid som ett åskådningsexempel använt det uppmärksammade fallet med konstnären fejkade självmordsförsök på i . Tre personer stannade och försökte hjälpa medan ett okänt antal personer passerade förbi. De personer utredaren tillfrågat – och för övrigt också själv2 – har utan undantag varit av uppfattningen att varken de tre som stannade eller de som passerade förbi ägnade minsta tanke åt vad lagstiftningen kunde tänkas kräva av dem i den aktuella situationen. Utredarens intryck av folkflertalets inställning till frågan om en lagstadgad hjälpplikt stämmer också väl överens med vad ett enhälligt justitieutskott kom fram , då det höll för sannolikt att en generell reglering av frågan om straff för den som underlåter att bistå nödställd har stöd i det allmänna rättsmedvetandet (bet. 1998/99:JuU22). /genomförde på uppdrag en undersökning bland den svenska allmänheten om inställningen till civilkurage, baserad på 1 014 intervjuer 14–. På frågan Är du för eller emot att det införs en lag som innebär att enskilda personer, efter förmåga, blir skyldiga att gripa in och hjälpa människor i nöd? svarade drygt hälften () att de var för, medan svarade att de var mot. Yngre personer var mer positivt inställda till en lagstiftning än äldre. På frågan Tror du att du skulle känna dig tryggare i olika situationer om människor enligt lag var skyldiga, att efter förmåga, rycka in och hjälpa en människa i nöd eller skulle du inte göra det? svarade drygt hälften () att de skulle känna sig tryggare, medan svarade att de inte skulle göra det. Yngre personer svarade i högre grad än äldre att de skulle känna sig tryggare med en sådan lag. Den sistnämnda frågan upprepades i en av Synovate på uppdrag genomförd undersökning, omfattande 1003 intervjuer – . Vid detta undersökningstillfälle svarade nära två tredjedelar () av de tillfrågade 2 Samtal med på . Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda att de skulle känna sig tryggare medan svarade att de inte skulle känna sig tryggare. Inom den psykologiska vetenskapen är the bystander effect ett väl känt fenomen, som innebär att benägenheten att bistå en nödställd person minskar i proportion till antalet människor som befinner sig på platsen. En orsak anses vara att närvaron av andra människor försvagar känslan av eget ansvar. Pressen på den enskilde att själv ingripa minskar just på grund av förekomsten av andra personer som lika väl skulle kunna ingripa. En annan orsak har att göra med behovet att inför andra människor bete sig på ett korrekt och socialt acceptabelt sätt. När ingen annan ingriper tolkas detta av den enskilde individen som att hans ingripande inte är nödvändigt eller inte lämpligt, en effekt som förstärks om situationen framstår som oklar. forskning tyder emellertid på att the bystander effect inte gör sig lika märkbar som tidigare antagits i mycket farofyllda eller våldsbemängda situationer. Vid experiment som gjordes vid i iakttogs hur försökspersoner reagerade inför olika grader av fysiskt våld mellan för dem okända män och kvinnor. I situationer med låg fara ingrep om de var ensamma om att betrakta händelsen, men om de hade sällskap av en annan betraktare. I situationer med hög fara försökte ingripa om de var ensamma och nästan lika stor andel, , om de hade sällskap av en annan betraktare. Den klassiska bystander-effekten replierades när situationen innefattade låg potentiell fara, men inte när den innefattade hög potentiell fara. Det hoppingivande resultatet är att människor har en god chans att få hjälp om de befinner sig i allvarliga svårigheter, även då fler än en betraktare är närvarande. Så sammanfattade den för projektet ansvarige studien, som närmare beskrivs i , 2005:35. Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda 5.5Gör ett hot om straffansvar människor mer benägna att hjälpa varandra i krissituationer? Såväl i den allmänna debatten som då förslag till lagstiftning behandlats på skilda nivåer har mycket olika uppfattningar framförts om den praktiska betydelsen av en generell straffbestämmelse om handlingsplikt. De som förespråkat en lagreglering har i allmänhet utgått från att ett straffhot kommer att leda till minskat lidande och fler räddade liv, eftersom man antagit att rädslan för upptäckt och straff och oviljan att bryta mot lagen förmår människor att ingripa i situationer då de annars inte skulle vågat eller brytt sig om att göra det. De som är skeptiska till en lagreglering brukar i stället hävda att en sådan vore från praktisk synpunkt verkningslös, eftersom människor i krissituationer inte frågar sig vilka lagliga skyldigheter de har; hyggliga människor hjälper varandra i krislägen, medan de som inte vill eller inte vågar ingripa i en akut situation knappast påverkas av om lagen föreskriver det ena eller det andra. Statsmakternas uppfattning har hitintills närmast varit att ett generellt straffansvar för underlåtenhet att bistå nödställda inte på något påtagligt sätt kan förväntas ändra medborgarnas beteendemönster. , som ju föreslog en generell straffbestämmelse för underlåtenhet att bistå nödställd, antog att en sådan bestämmelse kanske inte får några mer påtagliga konsekvenser. Regeringen framhöll 2001 i sitt ställningstagande till förslaget, att människor i allmänhet finner det vara självklart att de så långt möjligt ska försöka hjälpa andra som befinner sig i allvarlig fara och att därför det praktiska behovet av en allmän straffrättslig bestämmelse om handlingsplikt rörande underlåtenhet att bistå nödställd kan ifrågasättas. gjorde samma bedömning som regeringen. Det måste emellertid framhållas att alla dessa skilda uppfattningar om vad en straffbestämmelse skulle betyda i praktiken är grundade på antaganden. Någon svensk eller annan europeisk vetenskaplig undersökning av huruvida och i så fall på vilket sätt människor faktiskt beter sig annorlunda med än utan en allmän handlingsplikt föreligger veterligen inte, och är strängt taget möjlig att genomföra endast om man har tillfälle att studera förändringar i befolkningens beteende före och efter en straffsanktionering. Däremot skulle det vara fullt möjligt – om än tid- och resurskrävande – att undersöka frekvensen av och omständigheterna vid Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda inträffade fall av icke-ingripanden. En del av dessa fall skulle komma att avse situationer där människor inte vågat ingripa på grund av risken att själva komma till skada. Det normala är naturligtvis att människor undviker att utsätta sig för sådana extrema faror som kan vara förenade med att t.ex. försöka avstyra en gängmisshandel eller att utan lämplig utrustning bege sig ut på tunn is för att rädda någon som gått ner sig i en vak. Man kan lugnt utgå från att ett straffhot inte skulle ändra på detta förhållande, varför det heller inte för utredningens syfte finns någon anledning att närmare studera just dessa situationer. Vad som emellertid skulle vara av stort intresse att få kunskap om är hur vanligt det är att människor av ren bekvämlighet eller hjärtlöshet låter bli att ingripa när någon annan befinner sig i ett nödställt läge. Det är rimligen just sådana fall en eventuell straffbestämmelse i första hand borde ta sikte på. Som framgått har det antagits att dessa situationer är ovanliga och till stor del oåtkomliga för strafflagstiftningen, men någon svensk undersökning som visar att så verkligen är fallet finns inte. Med ett markant undantag har man inte heller i andra delar av världen, såvitt utredaren kunnat finna, ansett det värt mödan att lägga ner det stora arbete som krävs för att åstadkomma en vetenskapligt tillförlitlig undersökning av nu nämnt slag. Undantaget avser en omfattande och noggrant genomförd studie vid , , under ledning av professor . Studien publicerades under namnet Rescue Without : An Empirical Perspective on the Duty to Rescue och finns tillgänglig på nätadressen . Med stöd av fakta insamlade från myndigheter, ett stort antal livräddnings- och liknande organisationer samt andra källor belyses från olika infallsvinklar frågan om betydelsen och behovet av ett straffansvar för underlåtenhet att bistå, framför allt vad gäller situationer då bistånd till en nödlidande medför inga eller små risker för den biståndsgivande. Särskild uppmärksamhet ägnas naturligt nog de tre delstater – , och – där det var möjligt att jämföra förhållandena före och efter det att lagstiftning om handlingsplikt införts. Till grund för lagstiftningens införande hade i dessa fall inte legat något i delstaterna konstaterat fall av underlåtet bistånd då sådant hade kunnat lämnas utan risk för biståndsgivaren (non-risky non-rescues), utan de åberopade motiven hade varit andra; i och hade dock Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda jämte annat åberopats en i en annan delstat inträffad händelse där åskådare till en våldtäkt inte hade kunnat åtalas för sin underlåtenhet att tillkalla polis. som lagstiftningen hade varit i kraft i de tre delstaterna – 37, 20 respektive – visade det sig att över huvud taget inga åtal hade väckts avseende non-risky non-rescues. Antalet rapporterade fall av non-risky rescues per 100 000 innevånare var (enligt statistik förd av Commission) i två av delstaterna något högre efter än före lagstiftningens införande men förändringen var så liten att den inte var statistiskt säkerställd. Antalet dödsfall per capita på grund av olyckshändelser eller brott sjönk i båda dessa delstater efter lagstiftningens införande, men antalet sjönk även i övriga 48 delstater och skillnaden mellan delstaterna var inte statistiskt signifikativ. Antalet non-risky rescues per capita var –2001 lägre i de tre delstaterna än genomsnittet i landet. Sammanfattningsvis anförs i denna del av studien att tillgängliga data inte tyder på att införandet av en räddningsplikt hade haft någon som helst inverkan på benägenheten att rädda under icke riskfyllda omständigheter (the available data provides no indication that imposing a duty to rescue has any effect whatsoever on the impetus to perform a non-riscy rescue). I hela uppgick det årliga antalet kända ingripanden i genomsnitt till 1 189, varav 946 non-risky och 243 risky, i kontrast till att endast drygt ett dödsfall gick att direkt hänföra till uteblivna räddningsinsatser när sådana hade kunnat göras utan risk. omkom cirka 78 civilpersoner när de försökte rädda nödställda; antalet som omkom på det sättet var alltså cirka 70 gånger högre än de som omkom till följd av uteblivna non-riscy räddningsinsatser. En viss försiktighet måste iakttagas om man utifrån denna amerikanska studie vill dra slutsatser som gäller för svenska förhållanden. Historiska, ideologiska och sociologiska förhållanden skiljer sig alltför mycket åt för att slutsatserna ska kunna direkt överföras. Det finns en stark liberalistisk tradition i som till stor del är främmande i , där staten påtagit sig ett övergripande ansvar inte bara för att fred och frihet råder inom landet utan också för medborgarnas trygghet och välfärd. I har detta liberalistiska idéarv i förening med en stark konstitutionalism inneburit att det ansetts vara en fråga för medborgarna och deras samveten i vad mån de bör ingripa till nödställdas hjälp; en allmän biståndsplikt i förhållande till nödställda har uppfattats vara något Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda som lagstiftaren inte ska ägna sig åt att reglera. Trots detta har det förts en livlig debatt i om det eventuella värdet av en lagstiftning på området. En annan påtaglig olikhet mellan länderna är att har en mer homogen befolkningsstruktur än och att skillnaden mellan medborgarna är mindre när det gäller levnadsförhållanden, ekonomi, försäkringsskydd, grundutbildning och annat. Vi ser här en faktor som borde betyda att amerikaner är mer benägna att hjälpa än svenskar, och en annan faktor som pekar i motsatt riktning. Dels brukar det nämligen anses att benägenheten att hjälpa är störst i samhällen (som men inte ) där medborgarna är vana och tvungna att klara sig själva och där de inte räknar på hjälp från myndigheterna. Dels och å andra sidan brukar det anses att benägenheten att hjälpa är mindre i samhällen (också som i men inte i ) där samhörigheten mellan medborgarna och grupper av medborgare upplevs som svag. Det finns emellertid andra, faktiska omständigheter som tyder på att slutsatserna i den amerikanska på empiriska data baserade studien faktiskt i betydande grad har generell giltighet, åtminstone i den västliga hemisfären. Till dessa hör det förhållandet att de lagregler i våra europeiska grannländer som ålägger medborgarna en allmän handlingsplikt ytterst sällan åberopas i rättstillämpningen (annat än i det specialfall som gäller olyckshändelser i trafiken). Mot detta skulle kunna invändas att lagstiftningen i dessa länder har en så effektiv preventiv verkan att den ytterst sällan behöver tillämpas. Relevansen hos denna invändning torde dock vara högst begränsad. En annan omständighet som styrker slutsatsen att lagstiftning om handlingsplikt inte har någon eller bara helt marginell betydelse för människors benägenhet att hjälpa är att antalet flagranta och eventuellt straffvärda fall av icke–ingripande totalt sett synes vara ytterst litet. Man kan nämligen var ganska säker på att sådana upprörande fall av icke–ingripande, oåtkomliga med nuvarande lagstiftning, får stort utrymme i massmedierna, på samma sätt som de långt vanligare fallen av hjältemodiga insatser och visat civilkurage. Utredaren har tämligen noga bevakat medierapporteringen under ett par års tid och funnit endast en handfull exempel på sådan svårursäktlig passivitet som utifrån ett allmänt betraktelsesätt skulle kunna vara förtjänt av straff. Dessa fall har avsett åskådares underlåtenhet att agera vid självmord, misshandel (i några fall varav två från ), våldtäkt, sexuella trakasserier i Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda ett så kallat äventyrsbad, grov mobbning på skolgård samt (från ) svimning i följd varav en person blivit liggande livlös på en gångstig. Tillämpningen av en eventuell straffbestämmelse för underlåtenhet skulle alltså i dessa fall ha kunnat aktualiseras, vilket inte är detsamma som att åtal och fällande dom skulle ha ifrågakommit. Det mest uppmärksammade fallet av detta slag synes vara en dödsmisshandel på i , som bevittnades av ett 20-tal overksamma åskådare. Men huruvida ett hot om straffansvar skulle ha varit tillräckligt för att förmå de i de nämnda fallen passiva åskådarna att ingripa är naturligtvis långt ifrån säkert; om det fanns en beaktansvärd risk att själv bli misshandlad är väl motsatsen mest trolig. Ytterligare en omständighet av betydelse i sammanhanget är att, som framgått av redogörelsen för det i gällande rättsläget, det finns en rad bestämmelser i såväl som i specialstraffrätten som föreskriver en skyldighet att agera i särskilt angivna nödsituationer, såsom vid brand och trafikolyckor och då personer befinner sig i sjönöd. I stadgas straff för den som underlåter att avvärja allmänfara och ganska långtgående straffbestämmelser för den som underlåter att anmäla eller avslöja ett pågående brott. De sistnämnda bestämmelserna har i praxis tolkats så att den som passivt åser ett utdraget våldsbrott utan att ringa polisen kan dömas till ansvar för denna underlåtenhet. Vidare är människor som står i en särskild relation till andra, såsom föräldrar gentemot barn, redan med dagens lagstiftning i vissa fall skyldiga att ingripa i nödsituationer. Sammantagna täcker dessa skilda bestämmelser in en inte oväsentlig del av underlåtenhetsfall som i den allmänna debatten har föranlett krav på en civilkurageplikt. I den mån det finns ett praktiskt behov av regler som ålägger envar att ingripa i nödsituationer är detta behov således till viss del tillgodosett genom gällande lagstiftning. Det var just detta förhållande som betonade i sitt avvisande ställningstagande , då den framhöll att lagstiftningen redan innehåller bestämmelser om underlåtenhetsansvar för de allra mest straffvärda fallen. Det kan anmärkas att straffansvaret för underlåtenhet att avslöja brott därefter har vidgats ytterligare (avseende vissa sexualbrott riktade mot barn). Sammanfattningsvis vill det synas som att regeringens och gjorda bedömning att det praktiska behovet av en allmän straffrättslig bestämmelse om handlingsplikt rörande underlåtenhet att bistå nödställd kan ifrågasättas var riktig och Skälen för och emot en lagstadgad allmän skyldighet att bistå nödställda alltjämt har giltighet.