prot · GY09113 · 2011-06-10 00:00:00 — Hur agerar jag för att sätta fokus på kvalitet och måluppfyllelse inom diabetesvården? Diabetes är en allvarlig sjukdom, som kan orsaka för tidig död genom hjärt-kärlsjukdomar. Vi vet via Nationella folkhälsoenkäten gjord av att av kvinnorna och av männen i åldern har diabetes. Staten har tagit ett tydligt ansvar för att patienterna ska ges vård på lika villkor genom nationella riktlinjer för diabetesvård. Dessa publicerades och har uppdaterats . Riktlinjerna utgör ett stöd för beslutsfattare i styrning och ledning av vården liksom för hälso- och sjukvårdspersonal vid beslut om diagnostik och behandling. Utgångspunkt för riktlinjerna är de tre etiska grundprinciperna: människovärdesprincipen, behovs- och solidaritetsprincipen och kostnadseffektivitetsprincipen. Riktlinjerna är ett viktigt verktyg för att bland annat påverka resursfördelningen utifrån principen att mer resurser fördelas till högt prioriterade hälsotillstånd och åtgärder. I riktlinjerna ingår beslutsstöd för prioriteringar som baseras på riksdagsbeslutet om prioriteringar i hälso- och sjukvården. Rekommendationerna om prioriteringar är rangordnade efter angelägenhetsgrad. Det är patienternas behov och hur patienten kan tillgodogöra sig vården som ska avgöra insatsen. Vi vet att diabetes har ett starkt samband med livsvillkor och socioekonomiska faktorer. Dessa samband har uppmärksammats i diabetesriktlinjerna, liksom betydelsen av att arbeta förebyggande. publicerade preliminära nationella riktlinjer för sjukdomsförebyggande metoder, som bland annat innehåller rekommendationer om vilka metoder hälso- och sjukvårdspersonal kan använda för att hjälpa patienter att förändra sina levnadsvanor. I riktlinjerna uppmärksammas till exempel att rökning och otillräcklig fysisk aktivitet ökar risken för diabetes. Regeringen har gett i uppdrag att stödja införandet av myndighetens nationella riktlinjer för sjukdomsförebyggande metoder. I uppdraget ingår bland annat att tillsammans med företrädare för olika professioner sprida kännedom om riktlinjerna, att skapa en interaktiv utbildning för olika yrkesgrupper med hjälp av IT-lösningar samt att utveckla modeller eller metoder för att säkerställa datatillgång för uppföljning av införandet av riktlinjerna. Öppna jämförelser spelar en central roll för att utveckla hälso- och sjukvården mot att bli mer effektiv och jämlik. Genom att fortlöpande och öppet jämföra sin verksamhet med andra ges vårdgivarna ett kraftfullt verktyg för att spåra ojämlikheter och för att förbättra kvaliteten i vården. Underlaget till Öppna jämförelser hämtas till stor del från olika , så även på diabetesområdet som nästan uteslutande bygger på data från . Glädjande är att täckningsgraden i detta register fortlöpande förbättras. I registrets årsrapport konstateras till exempel att antal verksamheter som rapporterat in uppgifter ökat från föregående år och att av samtliga medicinkliniker och av vårdcentralerna rapporterat in uppgifter till registret. Jag kan även med tillfredsställelse konstatera att många landsting, till exempel , och , inom ramen för vårdvalet ålägger vårdgivare ett ansvar att rapportera in uppgifter till . Det är viktigt att patienterna får snabb tillgång till vård. Regeringen har genom satsningen på kömiljarden sett till att patienterna snabbare får vård. Uppföljningen inom den specialiserade vården visar att 20 av 21 sjukvårdshuvudmän klarade av att ge eller fler av patienterna vård inom vårdgarantins yttre gräns för antingen besök eller behandling eller både och. har regeringen dessutom höjt kraven i kömiljarden för att sporra landstingen att korta köerna ännu mer. Detta är en reform som gynnar alla i behov av vård. Jag anser att det är viktigt att följa utvecklingen när det gäller hälso- och sjukvårdens insatser för personer med diabetes. Det ska ske genom att staten ansvarar för att utveckla och sprida kunskap i form av bland annat nationella riktlinjer samt genom att samla in och öppet redovisa resultat. En transparent redogörelse av olika kvalitetsindikatorer ger patienter, beslutfattare och vårdpersonal underlag för fortsatt utvecklingsarbete på olika nivåer. 95 (S): Tack för svaret, socialministern! Vi debatterar två vanliga och allvarliga sjukdomar , cancer och diabetes. De båda interpellationerna har kommit till av ungefär samma skäl. Det handlar om att det är skillnad på vilken vård man får beroende på var man bor och vilken bakgrund man har. Diabetes är en av de stora folksjukdomarna, vilket ministern lyfte fram i svaret. Sjukdomen kräver mycket, både av den som drabbas och av sjukvården. Vi kan vara överens om att det är viktigt att det finns nationella riktlinjer och kvalitetsregister. Det är bra att ministern välkomnar att några landsting inom ramen för vårdvalet premierar rapporteringen till det . kvarstår faktum att nationella riktlinjer, som ministern talar om, är frivilliga för sjukvårdshuvudmännen att genomföra, och att rapporteringen till kvalitetsregister också är frivillig. Det innebär att grunden för ojämlik vård i kvarstår. Det finns ingen styrning och uppföljning. Är ministern beredd att överväga att göra det obligatoriskt att följa de nationella riktlinjerna? presenterades Nationella senaste rapport. Av den framgår att den kvalitetsindikator som visar det långsiktiga blodsockret, HbA1c, hos patienterna anger att medelblodsockret stiger och att färre patienter når målen. Ungefär 9 000 färre patienter klarar målet jämfört med . De redan sjuka kronikernas vård har alltså, sett till resultatet, blivit sämre. De redan sjuka har blivit sjukare. Det har sammanfallit med att vårdvalets ensidiga fokus på tillgänglighet för de sällan sjuka slagit igenom. Kronikerna måste få ett större fokus i vården. Det borde vara självklart att en diabetiker har regelbunden kontakt med läkare och diabetessköterska. Är regeringen beredd att pröva incitament för att nå detta eller kommer regeringen att nöja sig med att se på? 96 Socialminister (KD): Regeringen kommer inte att nöja sig med att se på. Vi kommer att fortsätta att arbeta brett och aktivt inte minst för personer som har drabbats av diabetes. Det finns något som vi kallar för öppna jämförelser som innebär att man mäter, värderar och jämför resultat. I den senaste utgåvan av Öppna jämförelser finns det sju indikatorer när det gäller diabetesvården. Det är kolossalt betydelsefullt att man enkelt kan jämföra resultat. Jag tror att det är ett av de bästa hjälpmedlen för att driva utvecklingen. Den som jobbar på en klinik där man gör ganska dåliga resultat kan titta på dem som lyckas bättre, och fundera över vad de gör som vi inte gör. Vad kan vi lära? Vad kan vi implementera i vår verksamhet? tittade på vårdcentralerna. Då visade det sig att av samtliga vårdcentraler hade diabetesteam. Det är naturligtvis viktigt att ha kunnig personal som behärskar de här frågorna och kan ge kloka råd. Som jag nämnde rapporterar av landets medicinkliniker till kvalitetsregister. Det är fantastiskt bra. Det är en bit till ; dit kan man också komma. Av primärvårdsenheterna rapporterar . I beskrivningen av vad vårdcentraler ska göra har man i flera landsting lagt in att man är skyldig att leverera till kvalitetsregister. Det är en bra modell. kommer jag till något som jag vet att både och jag är intresserade av. Vi talar nu om personer som har fått diabetes. Men det är också en viktig uppgift att se till att så få som möjligt ska drabbas av sjukdomen. Det handlar mycket om kostvanor och motion. Rökning och alkohol spelar naturligtvis också en roll. Det finns nationella riktlinjer för sjukdomsförebyggande metoder som ska kunna användas i kontakt med patienten. Studier visar att mötet mellan läkare och patient spelar stor roll för att man ska få till stånd förändringar som vi kanske inte får genom kampanjer med stortavlor. Att en läkare ställer frågor om ens vanor och talar om vad som behöver förändras spelar stor roll för beteendeförändringar som förhoppningsvis kan innebära att färre får diabetes . Det gäller det förebyggande arbetet. Vi behöver arbeta målmedvetet för att säkerställa att alla de som har fått sjukdomen kan leva ett rikt och värdigt liv med minsta möjliga komplikationer till följd av sin sjukdom. 97 (S): Jag hade inte väntat mig något annat svar än att ministern inte kommer att nöja sig med att se på. Jag tror att vi är ganska överens om hur man förebygger och botar både cancer och diabetes. Det här är en sjukdom som man kan förebygga med rätt kost och motion. En promenad skulle förhindra många fall av typ 2-diabetes och hjärt- och kärlsjukdomar. Jag är en glad motionär, så jag kommer nog tillbaka i folkhälsodebatten. Om de som är drabbade av typ 2-diabetes inte får behandling eller missköter sjukdomen ökar risken för komplikationer. Det finns tecken på att diabetiker och andra kroniker inte prioriteras i vårdvalssystemet och inte får den högkvalitativa vård de behöver. Vi måste naturligtvis hjälpas åt att hålla ögonen på det. I en interpellationsdebatt sade socialminister att regeringen ville prioritera de kroniskt sjuka. hamnar de ofta mellan stolarna och slits på ett sätt som gör att de, summa summarum, inte får en likvärdig vård, jämfört med de allra flesta av oss, sade ministern. Det är dags för regeringen att agera i enlighet med det och verkligen prioritera kronikerna, vilket ministern sade sig vilja göra. Det är inte minst viktigt att arbeta för måluppfyllelse så att diabetikerna kan lita på att de får den vård som främjar en god blodsockerkontroll så att de undviker att drabbas av komplikationer till följd av för högt blodsocker. Det handlar om att man ska känna trygghet i den vård man får. Den senaste rapporten från visar att de regionala skillnaderna i vården består. Är det inte dags att ta tag i detta? Vad avser regeringen att göra konkret för att öka likvärdigheten? På cancerområdet har man arbetat med en nationell cancerstrategi. Kan det nu vara dags för en nationell diabetesstrategi för att öka kvaliteten och likvärdigheten för patienterna? 98 Socialminister (KD): När vi lanserade idén om en nationell cancerstrategi var det inte alla som var så glada. Men allt fler har insett att det kan vara en modell att arbeta med, och allt fler grupper anmäler sig och ställer sig i kö för att bli föremål för en strategi. Vi får titta på hur det löper. Cancerstrategin är ett unikt sätt att arbeta. Om det fungerar väl är det naturligtvis någonting som man kan ta med sig till ett annat område. Vilket det kan vara vågar jag förstås inte ha någon uppfattning om . Vi hade i går i en aktuell debatt som handlade om just skillnader i vården som kan bero på att vi har kvinnor kontra män, kontra , personer som i hela sitt liv har bott i kontra personer med annan etnisk bakgrund, unga kontra äldre eller vad det nu kan vara. Det kan finnas skillnader. Det är naturligtvis någonting som ingen av oss vill ska finnas där. Jag tror att det kan handla om omedvetna fördomar och föreställningar, en osäkerhet och kulturskillnader som kan göra att det ibland kan bli fel. Detta måste vi jobba metodiskt med på den lokala nivån. Men vi gör det också genom det som jag nämnde, nämligen Öppna jämförelser där vi mäter resultaten hela vägen. Där kan man upptäcka ganska mycket av detta. Genom att man upptäcker det kan man också ta itu med det. Problemet är att när ingen mäter eller ingen ser det är det ingen som gör någonting åt det. Men genom att vi ser skillnader till exempel geografiskt finns det en möjlighet att ta itu med det. Mycket sker bland annat genom riktlinjearbetet, , som talar om, och genom de metodiska arbetssätt som vi har för övrigt för att åstadkomma förbättringar. Detta arbete är alltså ingalunda slutfört. Det kommer att fortsätta, och vi fortsätter att arbeta med detta och fortsätter att förebygga. Jag tror att inte bara är en glad motionär utan också en glad interpellant . 99 (S): Jag avstår från att säga något mer i sakfrågan, men jag vill önska fru talmannen och alla andra här en riktigt trevlig sommar. Jag tackar socialminister för en trevlig debatt och önskar även honom en trevlig sommar. Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2010/11:421 om behov av fler specialistsjuksköterskor 100 Socialminister (KD): har frågat mig, dels om jag avser att vidta åtgärder för att öka andelen specialistsjuksköterskor inom vården, dels om jag avser att vidta åtgärder för att öka incitamenten att utbilda sig till specialistsjuksköterska. Först av allt har jag en god nyhet. Enligt om tillgång och efterfrågan på hälso- och sjukvårdspersonal (NPS 2011), har antalet som påbörjat specialistsjuksköterskeutbildningen ökat . Både och är mycket uppmärksamma på frågor som rör kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården, bland annat frågan om bristen på specialistsjuksköterskor. Regeringen har därför redan vidtagit åtgärder för att underlätta att specialistsjuksköterskor utbildas inom de specialiteter som vården behöver. Regeringen tillsatte 2009 , som bland annat fick i uppdrag att göra en övergripande utredning av frågan om bristen på specialistsjuksköterskor samt lämna förslag på åtgärder som ska syfta till att fler sjuksköterskor specialistutbildar sig. Enligt utredningens betänkande Kompetens och ansvar (SOU 2010:65) finns det flera faktorer som bidrar till att tillgången på specialistsjuksköterskor inte motsvarar vårdens efterfrågan på alla områden. Utredningen kom fram till att många av förklaringarna ligger inom området för vad som ska regleras mellan arbetsmarknadens parter, vårdgivarens ansvar för verksamheten och högskolornas självbestämmande. Vidare bedömer utredningen att det finns ett behov av att specialistsjuksköterskeutbildningen är flexibel och kan anordnas med den inriktning, det innehåll och den omfattning som efterfrågas inom hälso- och sjukvården. Utredningens slutsats är att det måste finnas en bättre samverkan mellan hälso- och sjukvården och lärosäten samt lärosäten sinsemellan för att detta ska uppnås. Därför föreslår utredningen att får i uppdrag att utreda och föreslå former för samarbete mellan lärosätena och hälso- och sjukvården samt lärosätena sinsemellan. Uppdraget ska enligt utredningen utföras i samarbete med och i samråd med Kommuner och Landsting. Betänkandet har remitterats och bereds nu inom . Specialistsjuksköterskeexamen regleras i examensordningen, bil. 2, och högskoleförordningen och ges vid universitet och högskolor. Det finns elva olika inriktningar inom examensbeskrivningen. gav regeringen i uppdrag att föreslå hur specialistsjuksköterskeexamen bör utformas för att skapa förutsättningar för att utbildningen ska kunna följa kunskapsutvecklingen inom vården. I uppdraget ingick också att föreslå hur förändringar av befintliga inriktningar och införandet av nya inriktningar på specialistsjuksköterskeutbildningen bör hanteras. redovisade sin rapport till . I rapporten föreslås olika lösningar för hur specialistsjuksköterskeexamen kan utformas, och en promemoria som tar avstamp i förslagen har precis remitterats. Då , som framställt interpellationen, anmält att hon var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav förste vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 101 (V): Jag vill börja med att tacka ministern för svaret, även om jag måste säga att det var väl tunt. Ministern tar upp de förändringar i själva specialistutbildningen som är på gång. Hur utbildningen ser ut och hur den fungerar kan givetvis påverka viljan att utbilda sig. På det sättet kan andelen specialistutbildade i vården öka. Ministern nämner också att antalet personer som har påbörjat specialistutbildning har ökat . Det är givetvis bra att så har skett. Jag är också helt enig med ministern om att det behövs mer samverkan runt specialistutbildningarna. Men de åtgärder som nämns i detta svar räcker inte på långa vägar. Det behövs betydligt mer för att öka andelen specialistsjuksköterskor i vården. har andelen specialistutbildade sjuksköterskor minskat från . Även på stora specialistsjukhus som , och ligger antalet specialistutbildade sjuksköterskor på snittet, det vill säga att varannan sjuksköterska har en specialistutbildning. Inom stora verksamheter som äldrevården, psykiatrin och primärvården är bristen på specialister mycket stor, och den kommer tyvärr att förvärras . Många med specialistutbildning går i pension, och nyrekryteringen räcker inte till för att fylla de luckor som uppstår. Det kommer att bli färre specialister när det snarare är fler som behövs. Antalet utbildningsplatser behöver öka om vi ska komma till rätta med bristerna. har i sin budget avsatt medel för att utöka antalet utbildningsplatser med 150. Vi inser också att det inte räcker, men det är en bra början, och vi vill framför allt satsa på distriktssköterskor, psykiatrispecialistsköterskor och äldrevårdssköterskor. Det tycker vi är en bra start, och vi undrar förstås vad regeringen tänker göra. Många sjuksköterskor får dessutom ta tjänstledigt och ta studielån för att gå sin specialistutbildning. Hela kostnaden för utbildningen bärs av sjuksköterskorna själva. För många är löneökningen efter utbildningen så pass låg att det tar innan utbildningen börjar löna sig och man har tjänat in det som man har förlorat när man har varit ledig. Det bidrar säkert till att många drar sig för att börja en specialistutbildning. En del personer kan gå ned i arbetstid, jobba och studera på halvtid, alltså . Det är en ganska tuff situation att jobba mycket och studera. Dessutom är de allra flesta sjuksköterskor kvinnor, och vi vet att kvinnor ofta har huvudansvaret för hem, familj och anhöriga. Att studera och arbeta kan också bidra till att man drar sig för att utbilda sig. Det är tyvärr också så att ganska många som börjar studera det gäller särskilt äldresjuksköterskeutbildningarna slutar utbildningen innan den är slutförd. Det kan också hänga ihop med hur villkoren ser ut. En av frågorna löd: Avser ministern att vidta åtgärder för att öka incitamenten för att utbilda sig till sjuksköterska? Jag har inte kunnat se att det var något svar över huvud taget på den frågan. har budgeterat för att sjuksköterskor som specialistutbildar sig ska kunna studera av lönen. Vi är övertygade om att det skulle göra att fler utbildar sig. Detta var en fråga som var uppe till diskussion i valrörelsen. Bland annat på Newsmill var det en diskussion där en partikamrat till ministern angav att frågan om de ekonomiska villkoren för sjuksköterskor som går specialistutbildning skulle lyftas fram under den kommande mandatperioden. Då undrar jag om ministern har något besked om när det kommer att ske. 102 Socialminister (KD): När det gäller kompetensförsörjningen inom sjukvården är det naturligtvis i allt väsentligt en fråga för landstingen. Vi har högskolor som svarar för dimensioneringen av de olika utbildningarna, och detta är som vi vet en påbyggnadsutbildning på den sjuksköterskeutbildning man har. Det krävs legitimation för att påbörja den. Vi har sett att vi har en underförsörjning i den meningen att det utbildas för få i förhållande till antalet personer som går i pension eller av andra skäl lämnar hälso- och sjukvården. Vi följer naturligtvis detta väldigt noga för att se vad vi kan göra. har vi inga planer på att ingripa för att ta över landstingens uppgift. Det är de som ansvarar för sin verksamhet och för att de har tillräckligt med personal anställd med de specialiteter som kommer att fordras. Vi kan konstatera att det var knappt 1 400 personer som utbildade sig . ökade antalet utbildningsplatser till 1 650 personer. Vi såg att vi fick en ökning , vilket förstås är jättebra. Vi kommer att följa detta noga, men jag har inga besked om att vi kommer att göra exakt det och det. Fortsätter denna utveckling gynnsamt kanske det inte behöver vidtas ytterligare åtgärder. Är det så att det behöver vidtas ytterligare åtgärder kommer vi att göra det på ett sådant sätt att landstingens roll inte förändras. De har fortsatt ansvar för sin verksamhet, och staten har inga planer på att ta över landstingens roll. De har sin uppgift, och staten har sin. 103 (V): Annars när det gäller saker som landstingen har ansvar för har man inte dragit sig för att lägga sig i. Landstingen har till exempel ansvar för att organisera primärvård. Där har regeringen lagt fram en proposition, och man har klubbat en lag i som reglerar hur primärvården ska organiseras. Det är ett klassiskt område för landstingen. När man väljer att underlätta för privata vårdgivare att gå in är det inga problem att ingripa, men när det gäller att ta ansvar för kompetensförsörjningen och vara med och dela detta kan man inte göra någonting, trots att högskoleutbildningen är ett statligt ansvar. Det är inte landstingen som driver universitet och högskolor, men det är universitet och högskolor som driver specialistutbildningarna för sjuksköterskor. Hur många som ska utbildas är en fråga som landstingen faktiskt inte styr över. Sedan kan man på olika sätt vidta åtgärder för att underlätta för både landsting och kommuner i sådana saker som de behöver göra för att förbättra vården. Det görs på andra områden, så det borde även kunna göras här. Ordföranden i socialutskottet ingår i Alliansens vårdpolitiska grupp och har sagt att det är ett vallöfte att man ska ha betald specialistutbildning och att det kommer att infrias . förstår jag det som att det inte stämmer. Är det så att denna vårdpolitiska grupp har helt fel? 104 Socialminister (KD): Alliansens löften till svenska folket framgår alldeles tydligt av Alliansens valmanifest, alltså det som vi har sagt till väljarna att vi avser att göra. I den finns det inte beskrivet att vi ska ta över eller ändra ansvarsfördelningen här. Däremot vill jag vara tydlig med att vi självklart ständigt följer detta. Allt som riskerar att äventyra vården på ett allvarligt sätt eller där vi ser att staten kan fungera som en katalysator för en positiv verksamhet är en angelägenhet för oss. När det gäller lagstiftning är det självklart en statlig angelägenhet. När det handlar om att dimensionera antalet utbildningsplatser på våra högskolor är det staten som gör det, men jag uppfattade det inte som att detta var den stora poängen med själva interpellationen. Det var i stället frågan hur man skapar en ordning där fler utbildar sig. Jag pekar på att fler utbildar sig, att det finns fler platser och att vi följer denna fråga noggrant, men jag kommer inte att meddela några besked om att vi kommer att göra det och det. Den dagen vi bestämmer oss för det kommer jag att meddela detta. 105 (V): Jag blir lite förvånad. När företrädare för Alliansens vårdpolitiska grupp uttalar sig spelar det ingen roll vad de säger, för om det inte har stått i valplattformen gills det inte. Jag undrar om de som har lyssnat på de personer som arbetar med Alliansens vårdpolitik har förstått att det är så det ligger till. Vad jag har uppfattat är det nämligen många som har haft förhoppningar om att detta löfte om förändringar i villkoren vid utbildning ska genomföras. Man har satt stora förhoppningar till det. Frågorna i interpellationen gällde två saker. Det gällde villkoren för den sjuksköterska som utbildar sig, men det var också en fråga om vilka åtgärder man vidtar för att öka andelen specialistsjuksköterskor. Där spelar förstås antalet utbildningsplatser en stor roll, särskilt när det är så pass många som går i pension. Denna fråga måste ministern ändå ta ett ansvar för utifrån att detta är ett statligt ansvar, och också i övrigt utifrån den generella delen i hur vården ska kunna svara upp mot de behov som finns. Det blir lite konstigt när det är vissa delar i det som man över huvud taget inte kan göra någonting åt, tycker jag. 106 Socialminister (KD): En fråga handlade om villkoren, och där säger jag att vi inte har några förslag som vi kommer att presentera . Jag har sagt att vi följer frågan väldigt noggrant för att se om det är någonting vi behöver göra eller som faller på staten att göra.