prot · GZ0946 · 2011-12-12 00:00:00 — Jag tycker inte att det var bättre förr, eller åtminstone var inte allting bättre . Min konkreta fråga är: Vad är fiffigheten med att det finns en stupstock i denna historiska sjukförsäkring? Varför måste den finnas? Jag förstår inte det. Vi måste göra rehabiliteringsinsatser, se till att folk får hälsa, blir friska och kommer i arbete. Det är vårt gemensamma mål. Men varför ska vi ha en stupstock? Det är många med mig som inte förstår detta. 134 Statsrådet (M) replik: Vi kan börja med hela frågan om socialbidrag, försörjningsstöd och ekonomiskt bistånd och relationen till socialförsäkringen. Det är en intressant och viktig fråga på två sätt. Jag tillhör dem som tycker att vi ibland överdriver och överskattar problematiken med kortvariga försörjningsstöd. Jag tror inte att det är ett allvarligt samhällsbekymmer. Det antyder andra tråkiga saker, förvisso: att man har ont om pengar och kanske ett svagt nätverk och ont om vänner som kan hjälpa en tillfälligt. Det kan vara illa nog, men det är inget stort och allvarligt samhällsproblem att någon person behöver det allmännas hjälp när ingen annan hjälp finns att få. Det allvarliga problemet, som man tvärtom underskattar, är de långvariga socialbidragsberoendena. Det handlar om familjer som år har försörjningsstöd som permanent försörjning och om barn som aldrig ser sina föräldrar gå till jobbet och komma hem med egna inkomster utan bara ser ständiga ansökningar till . Det är problematiskt. har pekat på detta i en rapport . Det finns en väsentligt ökad risk för att dessa barn själva får behov av långvarigt försörjningsstöd senare i livet. Jag tycker inte att man i allmänhet ska förtala socialbidraget som konstruktion. Varje samhälle kommer alltid att behöva ett yttersta skyddsnät när andra, mer normala system inte fungerar. Det ska vi slå vakt om. Den bortre tidsgränsen är viktig av det enkla skälet att det måste finnas en idé eller en föreställning om när man ska bestämma om detta är en person som ska ha förtidspension sjukersättning eller en person som på något vis ska tillbaka till arbetsmarknaden. Det är hela idén bakom detta. Tanken var att vi skulle pröva en persons förmåga länge, tålmodigt och systematiskt. Om bedömningen är att personen inte ska ha sjukersättning finns det någon förmåga som vi vägrar ge upp på. Då ska den tas till vara. Sedan är det många som efter denna bortre parentes kommer tillbaka och ska komma tillbaka till sjukförsäkringen. 135 (V) replik: säger att det inte är något allvarligt bekymmer för samhället med försörjningsstöd för den som har det . Det är klart att detta inte är något som urholkar vår ekonomi om en enskild får det . Men det är väldigt bekymmersamt för den enskilde eftersom kraven för att få försörjningsstöd går ut över vad familjen som helhet har. Äger man sin bostad tvingas man göra sig av med den. För den enskilde är det naturligtvis ett bekymmer. Stupstocken är hotet för alla som går in i systemet. Vi är överens om att det är jättebra att ha tidsgränser. Vi ska ställa krav och sätta press på sjukvård och rehabilitering och på arbetsgivaren. Men är egentligen all press på den enskilde. Jag har pratat med ett antal handläggare på som beskriver hur pressande deras situation är. Det första de måste göra är att tala om vad som ska ske om personen inte är frisk , och så vidare. Det är en stressfaktor som knappast kan vara bra för tillfrisknandet. Dessutom blir man fattigare när man blir sjuk eftersom det är låga ersättningsnivåer. I detta att man bedömer arbetsförmågan ligger också ett misstroende. När man till slut når stupstocken har jag förstått att om en handläggare vid då säger att man har en liten förmåga att arbeta och att de inte kan se att man inte inom överskådlig tid inte kan gå tillbaka till jobbet så står man sedan där utan annan försörjning än försörjningsstöd. Är detta rimligt? 136 Statsrådet (M) replik: Jag har själv jobbat som socialborgarråd i med ansvar för och de 40 000 personer i som får försörjningsstöd. Jag vet vilken påfrestning det innebär för människor att gå till och be om pengar. Jag vet också att det är många människor som låter bli att gå till , och det på mycket goda grunder. I bästa fall är det för att de har annan hjälp att få i stället. Det har aldrig varit avsikten att människor lättvindigt ska vända sig till för försörjningsstöd. Så har det aldrig varit i något samhällssystem. Det har alltid varit ambitionen att detta ska vara ett bortre och yttersta skyddsnät när ingenting annat fungerar. Det är bra att människor hjälper varandra så att människor som hamnar i temporär knipa kan få hjälp utan att behöva gå till . Hade människor inte gjort något för varandra hade det inte fungerat över huvud taget. Men det är också lika bra att vi har formella system för att hjälpa den som ingen annan hjälp kan få. Jag tycker att detta är viktigt. Den bortre tidsgränsen siktar också på att ställa den nästan existentiella frågan: Vem ska försöka försörja sig själv, vem ska förväntas försöka försörja sig själv och om vem ska vi dra slutsatsen att han eller hon aldrig mer kan försörja sig och att vi därför ska försörja vederbörande med sjukersättning? Det är ingen lätt fråga att besvara. Den ska inte vara lätt, och jag vet att det är ett svårt arbete som ligger bakom detta. Det är klart att man inte alltid är överens om detta. Men allt annat vore väl ett misslyckande än att man hade väldigt långt till att ge upp svaret på den frågan. Man gör allt man kan för att hitta någon arbetsförmåga också i de tuffaste situationer. ska man dock ge upp. Man tvingas ge upp. Då är det rätt att ge sjukersättning, och det ges också. Ju mer sömlösa vi kan få gränserna att bli det får vi dem att bli med tidigare insatser desto bättre är det för den enskilde och desto lättare för myndigheterna. 137 (S) replik: Jag vill ta upp två frågeställningar. Jag noterade att statsrådet sade att det inte är något misslyckande när någon människa söker socialbidrag. Jag förstår andemeningen i detta, men det är ett misslyckande, och det blir ett dubbelt misslyckande för samhället eftersom konsekvenserna väldigt ofta blir så avgörande. Det innebär att man prövas integritetskränkande. Man får ett bidrag under förutsättning att man säljer väldigt mycket av det man äger. All erfarenhet forskningsmässigt, och det vet statsrådet, visar att man då också kommer allt längre bort från arbetsmarknaden, med en kraftigt försämrad prognos om att kunna komma tillbaka på arbetsmarknaden. I den meningen blir ett socialbidrag, även om det är ett kortvarigt beroende, ett misslyckande. Det är en väsentlig skillnad gentemot den ersättning, inte bidrag, som man får från en försäkring som man själv har betalat. Det är en social försäkring som vi har där vi avstår en del av vårt löneutrymme för att få en inkomstbortfallsförsäkring i händelse av sjukdom. går denna försäkring med kraftigt överskott. Ändå reduceras utgifterna ganska kraftigt, får man tillstå, och människor får inte rätt till den ersättning som de rimligtvis borde få. Kraven ställs på den enskilde, men väldigt sällan talas det om vilken rätt man har. Om jag har en bilförsäkring eller en annan försäkring vet jag att det finns ett antal krav som jag har rätt att ställa på eller vilket försäkringsbolag det nu kan vara. Vilka krav tycker statsrådet att det är rimligt att den enskilde sjukskrivne ska ha när det gäller rätten till rehabilitering och rätten till stöd? Den andra frågan rör legitimitetsproblemet. Vi kunde här höra talesperson säga att man tycker att är en rimlig nivå och att taken i sjukförsäkringen borde höjas. Jag har i mitt anförande kraftfullt pläderat för höjning av taken, så att ingenjörer, lärare och andra inte ska behöva ta kompletterande privata försäkringar. Vad tycker statsrådet är en rimlig nivå? Det berättas ju att det i huvudsak är som är motståndare till höjda tak i socialförsäkringen. Låt oss få upp den diskussionen på bordet. Vad är en rimlig nivå, och vad borde taknivån ligga på? Är det som flertalet ska ha på arbetsmarknaden? 138 Statsrådet (M) replik: Jag är den förste att hålla med om att ju färre som behöver gå till och söka försörjningsstöd, desto bättre. Det är självklart. Jag menar ingenting annat. På alla sätt är det bättre. Men jag menar också att försörjningsstödet får användas. Kommunalmän är ibland så till den milda grad bekymrade över försörjningsstödet att det låter som ett system som inte är tänkt att användas . Då brukar jag påpeka att det viktiga är att bekämpa och göra väsentliga preventiva insatser för att undvika långvarigt försörjningsstödsberoende. Det är den viktigaste frågan. Det gäller också att veta vad som är orsak och vad som är verkan. Det är inte så, som jag tycker att ni gång på gång antyder, att det är sjukförsäkringsreformen som leder till socialbidrag. Det är inte så. Det finns en enda kvalificerad studie gjord på detta område. Den har gjorts av Kommuner och Landsting. Det är av försörjningsstödskostnader som har någon koppling till utförsäkringen, . I deras uppföljningsstudie bekräftades resultatet. Det är en marginell del, som Kommuner och Landsting uttrycker det. Det vill säga, för att vara noga, att det inte är marginellt att vi har försörjningsstödskostnader i , men det är marginellt att sjukförsäkringen leder fram till behov av socialbidrag. Det betyder inte att det inte finns enskilda människor som kan behöva detta och som ska ha rätt att få det också. Dem vill jag inte moralisera över. Men det är inte där skon klämmer när det gäller svenskt försörjningsstöd. Det är, som vi har påpekat här, för många som inte arbetar, som inte kommer in på arbetsmarknaden. Det är för många människor med utländsk härkomst som inte har fått en chans att etablera sig på svensk arbetsmarknad. Där finns viktiga samhällsproblem, men det är inte välfärdsmodellens fel att det är på det sättet. Jag tycker att ni far med begränsad sanningshalt när ni gång på gång antyder att det är sjukförsäkringen som ligger bakom försörjningsstödet. 139 (S) replik: Det är fascinerande att som denna sjukförsäkringsreform genomdrivs med omfattande utförsäkringar det hoppas jag att statsrådet inte förnekar, det är myndigheten som har redovisat de omfattande utförsäkringar som sker pågår en kraftig ökning av socialbidragskostnaderna i landets kommuner. Det är möjligt att det moderatledda SKL inte tillstår detta i sina rapporter, men det är onekligen så att det finns ett väldigt tydligt samband. Sedan kan naturligtvis en misslyckad arbetsmarknadspolitik och den långtgående långtidsarbetslöshet som finns på arbetsmarknaden också spela roll, men visst finns det ett samband. Vart tar annars de 50 000 utförsäkrade vägen? Vi hörde tydligt i rapporten att man förlorade i snitt. Var har de annars fått sin försörjning? Jag tycker att det finns ett spår i diskussionen som är lite oroväckande. Jag har hört både statsministern och tala om att det inte är så farligt att ta hjälp av familjen och andra stödsystem. Orden är statsministerns. Börjar vi skönja en utveckling där man än mer börjar frånsäga sig samhällsansvaret och säger att socialbidrag är möjligt men först och främst familjen. Jag vill inte ha en sådan utveckling, när man faktiskt innan har haft ett anständigt system där vi avstår en del av vår lön för att betala en försäkring som ska skydda vår inkomst i händelse av att vi tappar arbetsförmågan på grund av sjukdom. Jag fick heller inget svar på frågan vad som är en rimlig diskussion om taken i socialförsäkringarna. Vi har hört av , talesperson, att det är någonting som ni diskuterar inom Alliansen. Vad tycker regeringen är rimligt när det gäller taknivåerna? Vad ska lärare, sjuksköterskor, civilingenjörer och andra förvänta sig? Hur mycket ska man själv behöva ha i kompletterande eller privat försäkring? Eller om man vänder på det: Hur stort utrymme ska de privata försäkringsbolagen ha för att kunna sälja sina försäkringar när samhällets skyddsnät inte räcker till? 140 Statsrådet (M) replik: Jag hoppas att talar mot eget bättre vetande. När du antyder att Kommuner och Landsting manipulerar statistiken för att gå regeringens vägar tycker jag att du är fel ute. De är mycket tydliga i sin rapport. Det finns goda och allvarliga skäl att oroa sig för det svenska försörjningsstödet, framför allt de långvariga. Det är inte sjukförsäkringen som ligger bakom detta. De är kristallklara. Läs rapporten, läs uppföljningsrapporten! Jag tycker ändå att det är anmärkningsvärt att du antyder att det skulle vara felaktigheter och fiffel i deras rapporter för att gynna regeringens politik. Låt oss titta på siffrorna exakt som de är. lämnade 35 636 personer sjukförsäkringen och skrev in sig hos Arbetsförmedlingen. Många fler lämnade och gick tillbaka till jobbet. Det är den stora framgången. Av dem var det 17 069 personer som inte återgick till sjukförsäkringen för en ny period med sjukpenning, som var kvar hos Arbetsförmedlingen. av dem, 5 000 personer, är i arbete. , 1 400 personer, är öppet arbetslösa. är i arbetsmarknadspolitiska program. Vi pratar om 13 500 personer. För mig är det ingen bagatell att 13 500 personer, som annars skulle ha varit kvar i evig sjukskrivning, har kommit närmare arbetsmarknaden och får bättre stöd och hjälp än de skulle ha fått tidigare. Det du i praktiken säger, fast du inte vill vidgå det, är att du vill tillbaka till hur det var förr och jag vill det inte. Där tycker vi helt enkelt olika. Ni myntade för länge sedan ett begrepp, att verksamheterna ska värnas framför transfereringarna. Jag tycker att vi totalt sett offentliga försäkringar i kombination med avtalsförsäkringar ligger på en rimlig nivå och det tycker ni också, med ett halvt basbelopps skillnad i årets budget. 141 SHADIYE HEYDARI (S): Ärade ledamöter och åhörare! Misstro oss inte, säger de utförsäkrade. Med den svenska modellen har haft en av världens bästa och mest effektiva sjukförsäkringsmodeller. Den bygger på den grundläggande principen att alla är med och att alla får del av nyttan. På så sätt skapas den bästa tryggheten för var och en av oss. Det skapar också en stabil och hållbar modell som är effektiv och som alla vi medborgare kan lita till vid behov. Vi finansierar den gemensamt genom arbete och avgifter på lönen och får tillbaka efter behov. Det är en försäkring som är jämlik och rättvis. De dogmatiska tidsgränser som regeringen kallar rehabiliteringskedjan är i själva verket en utsorteringskedja. har ansvaret för att samordna rehabiliteringsinsatserna. Den enskilde måste redan från början få tillgång till ett individuellt anpassat stöd och de insatser som krävs. För den som inte kan återgå till sin tidigare arbetsplats eller sitt tidigare yrke ska insatserna syfta till att komma vidare till något nytt. Ju tidigare och närmare individen och arbetsplatsen åtgärderna sätts in, desto större är chansen att komma tillbaka. Människan måste sättas i centrum. Det är inte en rimlig ordning att den enskilde åläggs allt ansvar. Inte minst arbetsgivaren har en central funktion i en rehabilitering värd namnet. Kunskapen om ohälsa och lyckade rehabiliteringsinsatser är otillräcklig. Kvinnors ohälsa behöver uppmärksammas mer. Det faktum att kvinnor är överrepresenterade bland dem som anses ha diffusa diagnoser behöver belysas närmare. Vid studier av ohälsans orsaker borde det fästas större vikt vid de skillnader som på grund av kön fortfarande gör sig gällande såväl i arbetslivet som vid fördelningen av det obetalda hemarbetet. Regeringens försämringar av sjukförsäkringen, dålig samverkan, byråkrati och krångliga regelverk, gör att människor kommer i kläm och inte får det stöd som de har rätt till. På grund av reformens tidsgränser har många av de utförsäkrade hamnat i fattigdom, oro och lever på sina anhöriga. Många har hamnat utanför försäkringen. Dessa kan inte ens vända sig till eftersom de under sina verksamma år har skaffat sig hus och bil. Reformen har skapat ett nytt slags beroende. Vi ska inte se människor som endast produkter och konsumenter som redovisas i statistiska siffror och resultat. Vår strävan är att skapa förutsättningar och underlätta för människor som är i behov av hjälp vid ohälsa. Många av de försäkrade kommer sent in i rehabiliteringen. Detta gör att det blir svårare och tar med rehabiliteringen. Ju tidigare man kommer in desto lättare är det att komma tillbaka till arbete eller praktik. Enligt de rehabiliteringsenheter jag har pratat med har de svårt att få patienterna i ett tidigt skede. Läkarna skickar in dem efter sju besvär. Detta innebär att kortare insatser inte hjälper denna målgrupp. Det innebär också att den målgrupp som kommer in sent är i behov av längre rehabilitering och långa insatser. En bra och väl fungerande sjukförsäkring förutsätter väl fungerande system för rehabilitering och stöd. Vi ska skapa förutsättningar och möjligheter så att människor kan utvecklas och få pröva något nytt när de inte klarar av sitt arbete på grund av funktionshinder eller ohälsa. Vi ska underlätta livet för medborgarna, inte tvärtom. Varje människas förmåga ska tas till vara. Den nya reformen av sjukförsäkringen har lett till omfattande negativa ekonomiska konsekvenser. Cirka åtta av tio har påverkats negativt ekonomiskt av utförsäkringen. Det är inte alls lätt att komma tillbaka till arbetsplatsen eller att pröva något nytt eftersom de flesta arbetsplatser har fasta arbetstider. Arbetsgivaren måste underlätta att skapa förutsättningar för den försäkrade så att han eller hon kan arbeta på andra arbetstider och med andra arbetsuppgifter. Arbetsplatsen och arbetsuppgifterna ska utformas utifrån den försäkrades arbetsförmåga och hälsotillstånd. Alla behöver inte arbeta mellan 7 och 17. Det ska finnas andra alternativ, till exempel flexibla arbetstider. Det finns ett annat hinder på arbetsplatsen, nämligen stödet från chefen och arbetskamraterna. Det gör att man känner sig orolig inför arbetsprövningen. Faktum är att det inte finns tillräckliga resurser på arbetsplatsen . Man upplever sig som en belastning utifrån hur man tror att arbetskamraterna ser på en. Det beror på att den försäkrade kan ha svårt att arbeta i samma takt som de övriga i personalgruppen. Arbetsgivaren har svårt att få till stånd praktisk handledning för dem under rehabilitering. Ett effektivt fungerande samarbete mellan arbetsgivare, samt primärvården är därför högt prioriterat. Vi socialdemokrater vill därför satsa ännu mer på förebyggande insatser i form av friskvård, företagshälsovård, bättre arbetsmiljö och en väl fungerande rehabilitering. Vi vill att det ska finnas tydliga tidsgränser för när parternas ansvar för rehabilitering upphör och när de allmänna aktiva insatserna tar vid. Arbetsförmedlingen, , landsting och de sociala myndigheterna ska samarbeta med individen i centrum och erbjuda kvalificerad handledning, rehabilitering, utbildning, arbetsträning och andra insatser utifrån individens behov och inte utifrån stuprörstänkande, det vill säga myndighetsgränser. Genom Finsam får individen ett samlat stöd och faller inte mellan stolarna. Arbetet med finansiell samordning på rehabiliteringsområdet, Finsam, måste därmed utvecklas. Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till Socialdemokraternas reservationer nr 8 och 14. 142 (M): Först vill jag yrka bifall till förslaget i betänkandet utom i den del som avser tillkännagivandet om begreppet arbetsförmågeprövning, och där yrkar jag bifall till reservation 6. Mitt anförande kan härledas till rehabiliteringsdelen. kommer senare att prata om Finsam. En väl fungerande sjukförsäkring ska vara ett skydd när vi är sjuka och inte kan arbeta. Den ska vara ett stöd för människor att snabbt komma tillbaka till arbete och egen försörjning när detta är möjligt. Så har det inte alltid varit, men vi är på god väg. Anledningen till att sjukskrivningarna blir färre och kortare är att man tar ett helhetsgrepp om den sjukskrivne och att insatserna sätts in tidigare. Enligt statistik blir hälften så många sjukskrivna hälften så länge, om man jämför med tidpunkten då sjukskrivningstalet var som allra högst. Oppositionen vill att mer ska satsas på riktig rehabilitering. Jag undrar vilken typ av rehabilitering man syftar på då. Vi har arbetslivsinriktad rehabilitering, som Arbetsförmedlingen ansvarar för. Vi har arbetsplatsinriktad rehabilitering, som arbetsgivaren ansvarar för. Vi har medicinsk rehabilitering, som hälso- och sjukvården ansvarar för. Det är viktigt att vi kan säkerställa att både , hälso- och sjukvården och Arbetsförmedlingen har en aktiv samverkan om medicinska och arbetslivsinriktade rehabiliteringsinsatser för dem som befinner sig i sjukförsäkringen. Därför tillför regeringen helt nya för förbättrad samverkan mellan . Syftet är så klart att ge fler tidigare och mer individuella insatser. avsattes till samverkan mellan , och de bedöms att förbrukas i sin helhet. föreslås , vilket är en förstärkning med hela jämfört med . När det gäller Finsam har regeringen beslutat att slopa kopplingen till sjukpenninganslaget, som tidigare finansierat samordningen av rehabiliteringsinsatser. Denna osäkerhet har gjort att det är svårt att etablera en kontinuitet i de samverkansaktiviteter som samordningsförbunden bedriver, eftersom planeringen av verksamheterna blir kortsiktig. Det nya är att regeringens samlade medel till den finansiella samordningen ska finansieras via det nyinrättade anslaget Bidrag för sjukskrivningsprocessen. Regeringens bedömning är att förändringen kommer att underlätta för samordningsförbunden att planera och driva sin verksamhet genom att det skapas fleråriga planeringshorisonter, vilket förbättrar förutsägbarheten för de verksamheter som finansieras med dessa medel. Genom införandet av rehabiliteringskedjan med fasta tidpunkter för prövningen av arbetsförmågan har sjukskrivningsprocessen blivit mer aktiv. Förutsägbarheten i processen har också ökat. innebär sjukförsäkringsreformen en ambitionshöjning när det gäller möjligheterna att ta till vara varje persons förmåga att arbeta. Hälso- och sjukvården är en central aktör för en väl fungerande sjukskrivningsprocess med viktiga uppgifter att leverera medicinska underlag av god kvalitet och tillhandahålla behandling och medicinsk rehabilitering. En väl fungerande samverkan mellan och hälso- och sjukvården är givetvis därför av yttersta vikt för just sjukskrivningsprocessen. De åtgärder som har vidtagits genom sjukskrivningsmiljarden, rehabiliteringsgarantin, företagshälsovården och finansiell samordning är verkligen angelägna. Låt oss titta på vad regeringen har gjort på rehabiliteringsområdet och vilka resurser som satsas, eftersom det är just det som många motionerat om. Jag måste säga att jag ställer mig frågande till oppositionens krav på mer resurser mot bakgrund av att regeringen nu genomför den största satsningen någonsin på medicinsk och arbetslivsinriktad rehabilitering. Men det handlar inte bara om pengar. Pengarna ska gå till rätt insatser. Därför är det viktigt med metodutveckling och utvärdering, vilket vi verkligen har satsat på. Jag ska ge några exempel. Vi har inrättat rehabiliteringsgarantin, som ger rätt till evidensbaserad behandling i syfte att minska sjukfrånvaron. Regeringen har avsatt till detta. Som jag redan nämnt uppdrar vi också åt och Arbetsförmedlingen att genomföra metodutveckling på rehabiliteringsområdet mer systematik och så vidare. Vi lägger stor vikt vid metodutveckling och att se till att åtgärderna verkligen leder till att människor kommer tillbaka till arbetsmarknaden. Vi har också avsatt medel för forskningsprojekt för att utveckla ny evidens för behandlings- och rehabiliteringsinsatser. Det handlar om 40 miljoner och 40 miljoner . Totalt är det alltså en satsning på . Vi har tidigare satsat 41 miljoner på rehabiliteringsprojekt och forskning i syfte att minska kvinnors sjukfrånvaro. Vi har tidigare inrättat , som har följt och föreslagit förbättringar inom rehabiliteringsområdet på vetenskaplig grund. Jag skulle vilja uppehålla mig vid rehabiliteringsgarantin.