prot · GZ0922 · 2011-10-25 00:00:00 — Inför starten av EMU 1999 fungerade det hägrande medlemskapet som en drivkraft för finanspolitisk disciplin och strukturella reformer, men därefter har detta avtagit. Skillnaderna mellan ekonomierna i euroområdet är alltjämt mycket stora. Detta ställer stora krav på flexibilitet och omställning i ekonomin och ordning och reda i finanserna, inte minst eftersom många verktyg har tagits bort från verktygslådan. Det går inte längre att devalvera sig ur en kris. Utvecklingen visar tyvärr att politikerna i euroområdet har haft svårt att leva upp till dessa utmaningar. Det är omöjligt att veta hur skuldkrisen kommer att utvecklas, även på mycket kort sikt, och vad konsekvenserna kan tänkas bli. har tvingats öka sin finanspolitiska samordning och att stärka den ekonomiska integrationen. Jag kan konstatera att statsskuldskrisen har satt fokus på de institutionella, ekonomiska och finanspolitiska svagheter som faktiskt påpekade i samband med den svenska eurofolkomröstningen. Det kan inte bli aktuellt med ett svenskt deltagande i den gemensamma europeiska valutan förrän dessa svagheter har rättats till. Vi kan också konstatera att det har varit bra för att stå utanför de här åren. Därmed inte sagt att vi inte vill vara med och ställa saker till rätta och vara en del av räddnings- och reformarbetet. är starkt beroende av övriga EU-länder, och det är helt klart i vårt intresse att skuldkrisen löses och att agendan för tillväxt och konkurrenskraft stärks. anser att bör överväga att gå med i Euro plus-pakten som ju syftar till att garantera stabilitet, konkurrenskraft och sysselsättning i euroområdet. Vi tror att har mycket att lära övriga , och den chansen tycker vi att vi ska ta. Det finns en stor skillnad mellan och en stor del av övriga . Jag har redan varit inne på detta, men det är värt att nämna återigen. När andra pratar åtstramningar pratar vi reformutrymme. När andra tvingas till skattehöjningar fortsätter vi att stegvis sänka det svenska skattetrycket för folk och företag. När andra dignar under skuldberg har vi en alliansregering som steg för steg betalar av statsskulden. Det är, som titeln på budgetpropositionen 2012 lyder, tid för ansvar. För våra skuldtyngda vänner i är det mycket hög tid för just ansvar. Man är inne på tilläggstid, och slutsignalen kan ljuda precis när som helst. Vi får dock hoppas att vi slipper höra talas om sudden death. 7 (SD): röstade en överväldigande majoritet av svenska folket nej till att ansluta den svenska kronan till euron. Men folkomröstningen innebar inte bara ett nej till euron. Det innebar också att svenska folket sade nej och tog avstånd från tanken att svenska skattebetalare ska vara med och finansiera eurozonens finanspolitiska misslyckanden eller havererade europeiska banker. Svenska folket har klart och tydligt deklarerat: Inte ur min plånbok! Det var 3 265 000 svenskar som sade nej i folkomröstningen , de flesta utan högre ekonomisk utbildning. Det var akademiker, vanliga byggjobbare, undersköterskor, lärare, företagare, arbetslösa och pensionärer. Men de var begåvade med vanligt sunt förnuft. Sunt förnuft, ja. Tyvärr verkar inte ha varit alltför generös när han delade ut just den egenskapen till bland annat finansministern och kanske också ekonomisk-politiske talesman. Här har vi en professor i nationalekonomi och en finansminister. Det är väl bra för en själv och förhoppningsvis för om man skaffar sig en bra utbildning och en hög titel. Men en hög utbildning innebär inte per automatik att man kan omsätta teori i praktik. Både professorn i nationalekonomi och finansministern ville i samband med folkomröstningen om euron 2003 ha en svensk anslutning. Vilken katastrof hade inte det varit? Men vad allvarligare är: Detta vill de fortfarande. De hade fel 2003, och de har inte mindre fel 2011. Vi ska från den svenska staten garantera det svenska banksystemet. Vi ställer upp på en svensk bankakut för svenska banker, med svenska skattepengar. Men vi ställer inte upp villkorslöst. Om svenska skattepengar ska rädda svenska banker är det en självklarhet att staten också tar över en del av ägandet och så fort det är ekonomiskt fördelaktigt säljer tillbaka andelarna till marknaden för att rädda skattebetalarnas pengar. Vi ställer inte upp på att svenska skattebetalare ska bidra till en bankakut inom EU eller euroområdet. Vi ställer inte upp på att ska pumpa in mer pengar i IMF. Vi vill inte se några eurobonds. Vi säger nej till direkt svenskt finansiellt stöd till , ett land som 2010 hade ett budgetunderskott på . Svenska folket har redan sagt sitt i frågan: Inte ur min plånbok! Man säger att vi inte har något val, att vi, trots att vi inte är med i valutasamarbetet, måste stötta andra nationer och andra nationers banker med svenska skattebetalares pengar. Man säger att vi inte har något val. Men det stämmer inte. Just det valet är den svenska alliansregeringens och andra EU-förespråkares val. Men det finns inga måsten. Det finns inget tvång. Tvånget finns bara för dem som till varje pris och till varje kostnad för svenska skattebetalare är beredda att försvara och upprätthålla sina stormaktsdrömmar, sina imperiebyggen och sin vision om . Det finns sådant som dessa herrar inte har vågat berätta för det svenska folket, i alla fall inte i klartext. De har bland annat inte vågat berätta vad som krävs för att få en fungerande europeisk union, en fungerande inre marknad och en väl fungerande valutaunion. För detta krävs nämligen likartade förutsättningar inom i stort sett alla delar av det civila samhället. Skatter, löner och avtal på arbetsmarknaden, pensionerna, socialförsäkringssystemen, regler och lagar för finansmarknaden och villkor för företagande men också mycket annat är bara en del av vad som måste harmoniseras för att man ska få det här projektet att fungera i praktiken. Glöm alltså den svenska modellen. Glöm den svenska skattefinansierade generella välfärden. Glöm svenskt självbestämmande. , folkpartistisk EU-minister, berättade klart och tydligt i SVT:s Agenda vad som måste hända i eurokrisens spår. ska det stramas åt regelverk för den ekonomiska styrningen. ska införlivas än mer i den politiska, ekonomiska och demokratiska katastrof som brukar kallas Europeiska unionen. 8 (V): Det blev inget tack till svenska folket. Jag hade kanske inte riktigt förväntat mig det heller. hade ju stämma . I stället för att besluta vad man skulle göra framåt beslutade man att skriva om historien. Plötsligt hade inte alls varit motståndare till allmän rösträtt. Man var för, enligt själva. Man hade inte alls varit motståndare till kvinnlig rösträtt. Man var för, enligt själva. Man hade inte alls ansett att den sydafrikanska befrielserörelsen skulle terroriststämplas utan man hade varit i spetsen i kampen mot apartheid. Egentligen kanske det var så att var emot EMU och att svenska folket ska tacka er. Det kanske är så det är. Skämt åsido, , har du anledning att vara lite ödmjuk. Du har anledning, precis som andra som var på ja-sidan, att faktiskt verkligen tacka den majoritet som vågade stå emot när eliterna försökte driva in i eurosamarbetet. Ni har inte råd att höja a-kassan. Ni har inte råd att förbättra sjukförsäkringen. Ni har inte råd med klimatåtgärder värda namnet. Ni har inte råd att bekämpa arbetslösheten, särskilt bland unga. Men ni har råd med kanske 10 miljarder för att rädda franska och italienska banker. Det är inte ni ensamma om. Det är faktiskt alla partier i den här kammaren överens om utom . Ni är beredda att ställa upp i en bankakut för att rädda franska och italienska banker. Det här är dåligt använda skattepengar. Det är att använda skattebetalarnas pengar på ett ansvarslöst sätt. När det finns möjligheter att i stället visa en väg ut ur krisen genom en radikal omfördelningspolitik och satsningar på jobb och klimatåtgärder väljer ni att ställa upp på en bankakut för de franska bankerna. Euron är inte lösningen. Euron är en del av problemet. I folkomröstningskampanjen påstod ni att eurosamarbetet skulle innebära stabilitet. Vi har väl aldrig haft så instabila ekonomiska förhållanden i som , framför allt i flera euroländer. Ni påstod att en gemensam ränte- och valutapolitik skulle vara till gagn för samtliga länder. Visst har vissa tjänat på det. Det visade ju . Vissa länder har gått alldeles utmärkt därför att räntenivåer och valutapolitik har varit anpassade till deras konjunkturläge. Men andra har fått betala priset. Ni påstod att euron var ett skydd mot spekulation. ser vi hur spekulationen, framför allt från bankerna, har drivit på och förvärrat krisen. Det är alltså inte euron som är lösningen. Euron är en del av problemet. Att driva banker måste för övrigt vara en av de mest riskfria verksamheter man kan ägna sig åt. Vinsterna går alltid ned i de privata aktieägarnas fickor. Men så fort man riskerar större förluster förväntar man sig att skattebetalarna står där och betalar notan. När folk rånar banker hamnar de i fängelse. När banker rånar folk får de bonusar. Socialdemokraterna hade två budskap . Det ena, som ni tack och lov är ganska ensamma om, är att ni är för euroobligationerna. Det andra är att det inte är eurons fel. Det är förfärande tomhänt. Eliternas svar på den ekonomiska krisen just nu är mer av samma. Man driver på för en utveckling som redan har varit en orsak till att vi har de problem vi har. Mer av överstatlighet över den ekonomiska politiken, mindre utrymme för demokrati och ländernas möjlighet att själva bestämma. Mer av avreglering av finansmarknader men framför allt genom avreglering och privatisering av gemensamt ägande, vilket minskar stabiliteten och ökar spekulationerna. Mer av nedskärningar, framför allt för dem som aldrig har fått del av den fest som vissa regeringar har bjudit in till med skattesänkningar och annat. Vi föreslår i stället en bankdelningslag. Låt oss se till att skilja bankernas spekulativa verksamhet från investeringsverksamheten, och låt oss se till att aldrig någonsin gå in med en enda krona för att garantera spekulation. Det finns banker som är för stora för att falla, sägs det. I så fall undrar jag om de inte är för stora. Dessutom måste bankerna vara med och betala. Det är inte skattebetalarnas uppgift att komma som städgumma efter bankernas spekulationsfester. Vi måste stoppa smyganslutningen till euron och stoppa den centralisering av den ekonomiska politiken som pågår just , där tjänstemannaregeringar inom EU, kommissionen, ska få mer makt och mer att säga till om och väljarna ska få mindre. Dessutom måste vi investera. Vi måste investera i utbildning. Vi måste investera i jobb. Vi måste investera i klimatåtgärder och välfärd. Vi måste minska klyftorna jämlikhet och rättvisa i stället för bankakut. Solidaritet i stället för ökade klyftor och kanske lite ödmjukhet från en finansminister som stod på fel sida i folkomröstningen och som borde tala om för svenska folket att de hade rätt. 9 (KD): Den ekonomiska krisen i orsakas inte bara av ekonomiska missgrepp och felkalkyleringar. Det handlar inte bara om att kapitaltäckningen i bankerna har varit för låg eller att stabilitetspakten har varit för svag. Problemen har en djupare botten än så. Det handlar om etik och det handlar om moral. Även om det är okej enligt regelverket att spekulera i exotiska derivat med spararnas pengar eller att det skulle vara okej med stora underskott måste alla ställa sig frågan: Är det moraliskt försvarbart? Är det försvarbart att kortsiktiga vinster slår undan benen för ett långsiktigt hållbart ekonomiskt ansvarstagande? Krisen vi nu befinner oss i anser jag har sina rötter om inte helt i avsaknad av så i varje fall en grumligare syn på värden som måttfullhet, förvaltarskap, ödmjukhet, ansvarstagande, pålitlighet och ärlighet värderingar som faktiskt har basen i den kristna etiken. Det gäller inte bara för stater, banker och andra större institutioner utan även på det privatekonomiska planet. Att ha en hög belåning på sin bostad för att kunna konsumera mer är vare sig ansvarstagande eller gott förvaltarskap. Det alltmer påtagliga konsumtionssamhället har drag av att ha mist känslan för måttfullhet. Om banker och finanskoncerner hade varit mer måttfulla i sin jakt på vinster och bonusar hade finanskrisen kanske kunnat undvikas. Spekulationer kring finansiella instrument som få förstod effekterna av gav snabba vinster, men när så bubblan sprack blev fallet hårt. Om regeringar i och andra delar av västvärlden hade visat ett bättre förvaltarskap hade vi kanske inte sett land efter land med stora underskott i statsfinanserna och kraftigt ökade statsskulder. Skattemedel, investeringar i välfärd och statsfinanserna i stort måste förvaltas klokt och långsiktigt. Om vi förväntar oss att banker, företag och enskilda personer inte ska belåna sig för högt och leva över sina tillgångar ska självklart inte staten göra det heller. Ett visst mått av ödmjukhet inför dessa komplexa system och ekonomiska frågor skulle nog inte heller skada. Då ödmjukheten försvinner, försvinner också det kritiska tänkandet. Varför vågade alltför få ifrågasätta subprimemarknaden och den effekt handeln med subprimelånen gav upphov till? Varför var det alltför tyst när land efter land bröt mot stabilitetspakten? Ödmjukhet ger eftertanke, något som ofta har saknats det , när pengar flyttats, spekulerats och investerats i allt snabbare takt. Ansvarstagande är kanske en av de viktigaste delarna. Att regeringar inte har tagit ansvar för att hålla nere underskotten och att bankerna inte har tagit ansvar för en rimlig kapitaltäckning och för en fungerande kontroll av affärer och investeringar har skarpt bidragit till den kris vi nu står mitt uppe i. Även enskilda hushåll har brustit i sitt ansvarstagande då många lever antingen över sina tillgångar eller nära den gränsen utan marginaler och förväntar sig att någon annan ska gå in och täcka eventuella förluster. Sist men inte minst måste vi se en större ärlighet i gällande ekonomiska frågor. Det är oacceptabelt att undanhålla information om underskott i statsfinanser. Det är oacceptabelt att föra aktieägare och sparare bakom ljuset om vilka spekulationer och investeringar man som bank har gett sig in på. Kan man inte förklara vad man håller på med kanske man inte ska hålla på med det man inte kan förklara. står vi mitt uppe i en svår ekonomisk kris. ska vi inte heller förspilla chansen att använda krisen till något långsiktigt positivt. Obalanser i systemet kan balanseras, och regelverk som uppmuntrar till förvaltarskap och ansvarstagande kan införas. Det ska vi förstås arbeta för, även om det kommer att göra ont ett bra tag framöver. Vad är alternativet? Alla samarbeten bygger på gemensamt ansvarstagande. Euron är ett utvecklat samarbete mellan europeiska länder som startade efter . Samarbeten bygger på solidaritet och vinnvinn-situationer. Man gör saker tillsammans som gynnar helheten, och man håller sig ifrån det som skadar helheten även om det kortsiktigt gynnar en själv. Vårt parti förespråkar social marknadsekonomi, en marknadsekonomi som bygger på långsiktig hållbarhet, förvaltarskap och moral. Målet med den sociala marknadsekonomin är samhällsgemenskap där alla medborgare och invånare har goda möjligheter att med hänsyn till andra förverkliga sina grundläggande värden, sina rättigheter och sin egen potential. Vi är övertygade om att marknadsekonomi ger den mest effektiva fördelningen av resurser. Men effektivitet är faktiskt inte målet med vår politik. strävar inte efter det mest effektiva samhället utan det mest mänskliga samhället. Ekonomin och finansmarknaden kan inte frikopplas från etiken. Enligt vårt synsätt måste finansmarknaden bygga på förvaltarskapstankens grundläggande idé om den enskildes vilja att ta ansvar som ägare och fatta goda beslut. Tillsyn från myndigheternas sida och styrmedel måste därför utformas på ett sådant sätt att långsiktigt ansvarstagande premieras framför kortsiktiga och icke hållbara vinster. 10 Finansminister (M): Vi har hanterat krisen i ekonomi och i världsekonomin . har gjort breda insatser för , och , och vi har också deltagit i det europeiska samarbetet. Jag vill i det sammanhanget passa på att tacka riksdagspartierna för det goda samarbete vi har haft i frågorna. Naturligtvis har några talar för sig själv med sin retorik haft en annorlunda syn, men brett i har vi hittat gemensamma förhållningssätt som är bra politik därför att det är en ansvarsfull politik som gynnar och som helhet. Jag tycker inte att vi ska förenkla diskussionen om eurokrisen till att den beror på en enskild faktor. Det är alldeles uppenbart att de skuldproblem vi ser i finns också i andra länder som står utanför eurosamarbetet. Det är en belastning för en ekonomi att dra på sig mycket stora skulder eftersom den ekonomiska politiken blir en källa till osäkerhet. Det är alldeles uppenbart att också länder som och med stora banksystem har dragit på sig bekymmer med eller utan euron. Det är alldeles uppenbart att tillväxtproblem kan man ha i och utanför euroområdet. Vår uppgift måste vara att dra slutsatser för framtiden av detta. Vi ska ha en bättre ordning så att vi säkrar att utvecklingen av skulderna i den offentliga ekonomin inte fortgår. Vi måste komma tillbaka till ordning och reda i offentliga finanser. Vi måste bygga mer robusta system för att hantera bankerna, och vi måste ha en tillväxtpolitik som bättre grundar en långsiktig välfärdsutveckling. Det har varit alltför i de sydeuropeiska länderna utan fundamentala och nödvändiga tillväxtreformer. Det vi nu har att diskutera, och som också ska fattas beslut om i samband med eurotoppmötet och , är regelverket för banker. Det är centralt att vi får ett gemensamt krav på hur mycket kapital bankerna ska ha under krisåren. Detta är en beståndsdel som ska läggas till att vi har byggt upp gemensamma och förstärkta system vad gäller tillsyn och regleringar. Vi måste ha hårdare regleringar som går närmare inpå kropp och banker, och vi måste ha en bättre och starkare tillsyn som gör att riskfyllda aktiviteter övervakas noggrannare. Detta är sant för , , och . Vi ska också gemensamt hitta vägar framåt när det gäller styrningen i . Jag tror inte att lösningen på problem är att bygger ett samarbete som lämnar de övriga EU-27-länderna bakom sig. Jag tror att det europeiska samarbetet är starkast och mår bäst när samtliga EU-länder deltar. Att vi står utanför eurosamarbetet är inte en ursäkt för oss att ha svagare regelverk eller sämre ordning i våra offentliga finanser. Vi är inte oeniga om vad vi vill ha för mål när det gäller offentliga finanser. Där är vi långsiktigt för ordning och reda. ska också samlas för att fatta beslut om att finansiera EFSF, den fond man använder för att hantera euroländer i kris. Det är bra och nödvändiga beslut som kan lägga grunden för att vi kommer tillbaka till en återhämtning. Vi måste också få en slutpunkt när det gäller diskussionerna om grekernas långsiktiga skuldsättning. Det är svårt att se hur ett land med 170 procents skuld ska vara långsiktigt uthålligt. Min slutsats är att vi har ett starkt Europasamarbete. ska vara en del av detta Europasamarbete. Vi ska bygga samarbetet på en gemensam grund, EU-27. Vi ska föra samarbetet framåt när det gäller tillväxtfrågor och långsiktiga ansvarsfrågor om uthållighet. Samlat kan naturligtvis komma tillbaka till både god utveckling och stabilitet. Det kräver exakt samma grepp hemma som det gör i det europeiska samarbetet, det vill säga ordning och reda, långsiktiga investeringar i arbetslinjen, utbildning, forskning och utveckling. Det måste vara grunden för Europasamarbetet. 11 (S): Det är viktigt att komma ihåg det jag sade inledningsvis, nämligen att krisen inte beror på euron. Skuldkrisen i inte minst södra , och även i andra delar av , är en effekt av finanskrisen som startade . Den är en effekt av tre decenniers nyliberalism avregleringar. Vi har avreglerat de finansiella marknaderna, och vi har under den tiden fått finanskris efter finanskris. De kommer med allt tätare mellanrum. Vad drar vi för slutsats av det? Jo, att vi måste skärpa regleringen av finansmarknaden. Vi måste ha bättre insyn. Vi måste ha bättre övervakning. Vi talar om en europeisk finansinspektion. Det går att utveckla de myndigheter som diskuteras på Europanivå för inspektion och översyn. Slutsatsen är att vi har avreglerat för mycket. Det är det som har lett till att vi har fått en skuldkris i takt med att skattebetalarna har fått ta över skulderna från finansmarknader som inte fungerar. Det är inte eurons fel att vi står där vi är. Det är inte euron som ungdomarna demonstrerar emot i , eller . Det är den sociala oron och de orättvisor som växer som en effekt av att skattebetalarna har att hantera de stora skulderna. Nedskärningar i välfärden, ökad arbetslöshet, bristande tillväxt och framtidstro är de frågor vi har att jobba med, inte euron, som en orsak till krisen. Sedan kan man också diskutera hur euron fungerar. Jag är besviken på hur euron har fungerat. Jag röstade ja. Jag trodde på den så kallade stabilitetspakten, men det började med att och började slarva på en gång. De följde inte underskottsmålen, det vill säga reglerna som finns för hur statsfinanserna ska se ut. Det innebar en signal till övriga euroländer att det inte var så viktigt. Jag tror att det var en orsak till att svenska folket röstade nej 2003. Redan då hade man börjat slarva med stabilitetspakten. Det är inte euron som är orsaken till den sociala oro som sprider sig över hela världen. Det är finanskrisen som har orsakat skuldkrisen. Skattebetalarna får ta över de förluster som en avreglerad finansmarknad har skapat och de effekter som har påverkat den reala ekonomin genom minskad tillväxt och ökad arbetslöshet. Vi måste återreglera eller omreglera den finansiella sektorn. Här finns en diskussion på EU-nivå med skärpta regler. Jag tycker att det går för långsamt. Jag tycker att EU bör öka takten med hjälp av III och andra skärpta kapitaltäckningskrav, insyn och annat som jag har varit inne på. Jag tycker också att bankerna ska vara med och bidra. Vi bör diskutera en skatt på finansiella transaktioner eller någon annan form av skatt på den finansiella sektorn. Den finansiella sektorn är mindre beskattad än andra sektorer. Bankerna måste vara med och bidra. Det är radikal fördelningspolitik att se till att också bankerna är med och bidrar till det som vi behöver göra för framtiden. Det handlar inte bara om regleringar, insyn och övervakning och om ett bättre samarbete inom euroområdet för att lösa skuldkrisen. Det handlar också om att se till att vi får tillväxt, jobb och framtidstro igen så att dagens ungdomar inte blir den första generationen som får det sämre än sina föräldrar. Då krävs det investeringar i utbildning. Det som vi pekar på i vårt alternativ till budget här i är utbildning högskoleutbildning, utbildning med bättre matchning och kvalificerad yrkesutbildning och också investeringar i infrastruktur. EU har här faktiskt gjort samma bedömning som vi, nämligen att vi behöver satsa på transeuropeiska nätverk, på Norrbotniabanan. Jag hoppas att regeringen också fyller på här och gör precis som man gör på EU-nivå, nämligen pekar ut viktiga framtidsinvesteringar. 12 PER (MP): Inför folkomröstningen om euron här i , men också senare, var Nobelbristagaren mycket kritisk till EMU. Han gick till och med så långt att han förutspådde eurons kollaps. Han hävdade att eurozonen inte är ett bra valutaområde och att länderna och ekonomierna är för olika för att ha en gemensam räntenivå. Frågan är varför en expert som här i kammaren hävdar att Nobelpristagaren hade fel, att många namnkunniga ekonomer som hållit med i de här frågorna har fel och att euron inte har med saken att göra. När vi nu kan se hur eurosamarbetet närmar sig en kollaps och ser hur ekonomier runt om i , framför allt inom eurozonen, går väldigt dåligt, hur kan då hävda att eurozonen är ett optimalt valutaområde?