prot · GZ0946 · 2011-12-12 00:00:00 — Men problemet var att Arbetsförmedlingen inte fick vara med med sina resurser. Kom inte och tala med mig om hur man hanterade frågan om Finsamsamordningen! Jag är dock glad att man på nu tittar över hur man kan utvidga möjligheterna att samverka kring den enskilde. För mig och för är den enskilde det viktiga, inte systemet eller vad politiker tycker. Det kan också sägas att det som pågår är exempel på hur man på ett annat sätt försöker lösa arbetsförmågebedömningen och prövningen. Det innebär att man kan slippa kortsiktiga hugskott som är populistiska och kan ge anklang i medierna. Ett viktigt beslut under förra mandatperioden var också inrättandet av den parlamentariska , som har nämnts här. Den är i arbete och ska staka ut viktiga förslag inom socialförsäkringen. Jag vill påpeka, precis som när det gäller pensionsöverenskommelsen, att vi behöver en bred parlamentarisk uppslutning kring viktiga sociala försäkringar som inte ändras eller efter skiftande majoriteter. behöver fungerande socialförsäkringar som är försäkringsmässiga och fungerar till stöd för dem som behöver dem utan att ge inlåsningseffekter, som alltför ofta har varit och tyvärr är fallet. Det finns ganska mycket mer att anföra, men jag vill inte förlänga detta anförande. Jag väljer därför att yrka bifall till förslaget i betänkandet utom i den del som gäller prövning av arbetsförmåga där jag yrkar bifall till reservation 6. (Applåder) I detta anförande instämde Finn , och (alla M), (FP) och (C). 124 (S) replik: Jag noterade att hade svårt att bestämma sig för vilken argumentation han skulle ha när det gäller frågan om arbetsförmågeprövning . När vi hade den här debatten tidigare, när extrainkallades , hävdades det från det som då blev minoriteten, från de borgerliga partiernas sida, att en sådan förändring skulle kosta . Det var det underlag ni plockade fram och skickade in till finansutskottet och begärde att man skulle finansiera. säger att det inte är någon skillnad. Jag är lite nyfiken på hur det från 2,3 miljarder helt plötsligt inte kan bli någon skillnad. Sanningen för den som inte följer debatten dagligdags är att ska man prövas på den reguljära arbetsmarknaden, och har man inte hundraprocentig arbetsförmåga kan man hamna i ett läge där man tvingas säga upp sig så att man inte får ersättning från . Det händer väldigt många. Det blir effekten. De personer som genomgår rehabilitering och är svårt sjuka men kanske i ett förbättringsläge och kanske snart kommer tillbaka tvingas säga upp sig. Detta larmar Neurologiskt om. Det larmar ms-sjuka och många andra om. Men vi konstaterar att och inte lyssnar på detta, trots att diakoner, socialarbetare och många andra säger: Ändra denna regel! Se till att göra en rimligare prövning så att man inte får en anti-arbetslinje, utan ge dessa människor möjlighet att vara kvar på arbetsmarknaden. Alla kan inte bli hundraprocentigt friska , utan man måste ha möjlighet att fullfölja sin rehabilitering och därmed vara kvar på arbetsmarknaden. Min grundfråga till är: Varför är det så angeläget att ha en gräns där man tvingas säga upp sig ? Är det rimligt i ett läge där man fullföljer rehabilitering? 125 (KD) replik: Man har olika tidsgränser där man vet att det går att någorlunda bedöma huruvida en person kommer att vara långtidssjuk, eftersom de flesta sjukfall brukar vara helt återställda . Det finns de som är längre pågående, och då måste man göra en prövning när det gäller arbetsförmågan. har man försökt rehabilitera en person tillbaka till en arbetsplats där han aldrig någonsin mer kan göra ett arbete. Det vore ganska missvisande att ägna så mycket tid åt att försöka rehabilitera en person till ett jobb som han aldrig kan ta, och då är det rimligt att göra en utvärdering. Den definitiva gräns som pratar om handlar egentligen , där man mer övergår i en långsiktig sjukskrivning om man har de problemen. De 2,3 miljarderna: Det beror på vad man kalkylerar, om det innebär att man ska ändra hela tidsgränsen eller göra vissa justeringar. Problemet med att justera arbetsförmågebegreppet är en helt annan sak. Det jag pratar om är att det är semantik, genom att man inte utvärderar vad det är fråga om. Det finns en fråga som jag länge har velat ställa till . Det förespeglar åhörarna är att det inte finns någon gräns för hur länge man kan vara sjukskriven. Någonstans måste man veta om en person är oförmögen att arbeta eller kan återgå till arbetet. Då krävs det att man gör en utvärdering av arbetsförmågan, och någonstans måste gränsen sättas. Jag har svårt att förstå varför man enträget försöker tuta i befolkningen att vi kommer att göra allting och att det är du själv som bestämmer när du ska ha sjukersättning, sjukpenning eller vad som helst. I ett rättssäkert system måste det likväl vara så att någon gör en bedömning, och den bedömningen är det som ligger till grund för beslutet. Sedan äger man rätt att överklaga. Jag tycker att det flummiga resonemanget om någon sorts inkomstgaranti som den enskilde själv bestämmer inte hör hemma i en socialförsäkringsdebatt för ett parti som säger sig vara regeringsdugligt. 126 (S) replik: Det ankommer inte på vare sig , mig eller någon annan i att tala om när en människa blir frisk. Det finns möjligtvis någon där uppe som har den makten och möjligheten, men det finns ingen här i kammaren. Försäkringens omfattning: Jag tycker att det är rimligt att så länge man är sjuk kan man omfattas av ett inkomstbortfallsskydd i ett läge där man har betalat in en väsentlig del av sin lön för att finansiera en sådan försäkring. smiter ifrån själva frågeställningen. Det var inte ett borttagande av 180-dagarsregeln som man yttrade sig över, utan det var det förslag vi hade i initiativet som handlade om att hitta en annan formulering och återgå till den som var tidigare, där det finns en utarbetad praxis. Jag vill minnas att det då sades . Då infinner sig ändå frågan: Hur kan helt plötsligt nu i anförande inte bli någon skillnad alls? Det kanske till och med är hårdare regler, tror jag att han uttryckte det. Det återstår att bevisa: Är det som har fel, eller är det som har fel? Det får ni kanske reda ut mellan er. Men för vidkommande kan det vara ganska bra att få reda på vilken bedömning gör. Tror ni att det kommer att bli någon förändring eller inte? I det sammanhanget ska jag passa på att ställa en sista fråga till , samma som jag har ställt till övriga borgerliga ledamöter. Oskäligt hur många kommer att omfattas av det oskälighetsrekvisit ni nu för fram? har ni ju klarat er undan kritik från väldigt många genom att hävda att ni har lyssnat in debatten och ser till att göra ett undantag om det anses oskäligt. Vi vet att erfarenheten av tidigare oskälighetsprövning är att det har varit en, två eller tre, några få individer, som har omfattats. Vilken bedömning gör : Hur många kommer att omfattas av den oskälighetsprövning som ni nu vill införa i sjukförsäkringen? 127 (KD) replik: När det gäller de 2,3 miljarderna hänvisar jag till att tala med , för jag har inte suttit med och hinner inte jobba överallt. Ni säger att ni skulle ha försäkring för alla som ska kunna få sjukskrivning igen. Hur kunde det då vara så att bara 557 000 personer fick av sin inkomst, om det vore skäligt? Ni pratar om att de ska få hur länge som helst. Men så var det inte ens , så det är lite vilseledande. Det andra som håller på och tar upp med varje ledamot är ren taktik från sida, och det vill jag gärna avslöja. Det är en ganska fult sätt att prata om hur många vi vet som skulle kunna omfattas av en viss juridisk bedömning. Det är likadant som att införa en regel för vilka juridiska prövningar som helst att vi ska tala om hur många som kommer att omfattas av dem. Det vet vi helt enkelt inte, och det skulle vara helt felaktigt att ange någon siffra. Jag hoppas att så få som möjligt behöver omfattas av detta, men alla som ska omfattas av det ska också omfattas av det. Det är mitt svar. 128 Statsrådet (M): Den svenska välfärden bygger på arbete, och den svenska välfärdspolitiken bygger på arbetslinjen. Det är inga oväsentliga iakttagelser utan bygger på den urgamla insikten att det är arbete som bygger vår möjlighet att hjälpa människor som inte kan arbeta. Det är också en insikt som innebär att ju fler som är en del av ett försäkringssystem som man får genom arbete och egen inkomst, desto fler kommer vi att kunna hjälpa när förmågan att försörja sig själv brister. Detta är fundamentalt. svänger vi oss med begreppet som något slags allmän vilja att folk ska arbeta i stället för att göra andra saker. Men det är en fundamental del av svensk välfärdspolitik. Ser man inget annat värde i att betala skatt ska man göra det för att omfattas av den svenska välfärdsmodellen. Den har tjänat oss väl i . Den har byggts upp . Den har då och då utmanats, inte , när kostnaderna och omoralen i att människor inte förväntades arbeta blev så stora att legitimiteten i systemen ifrågasattes. Dit vill vi inte komma tillbaka igen. Vi vill inte återvända till en situation som inte tog vara på människors vilja att genom arbete bidra till andra människors förmåga att försörja sig själva. Detta är viktigt. Svensk välfärd har också byggt mycket på ett slags dubbel lösning, där inkomstbortfallsförsäkringen, inkomstförsäkringen, har varit den ena pelaren. Den inkomst som du har tjänat in ska du vara försäkrad för, för att uppmuntra till omställningsvilja, risktagande och dynamik i det svenska samhället. Det har sannolikt också tjänat väldigt väl. Men inget samhälle är fullkomligt. Inget samhälle kommer att klara sig utan ett stöd också för människor som inte kan arbeta, som inte har kunnat arbeta. Därför har vi permanenta och temporära system för att hjälpa människor som inte har en försäkrad inkomst. Jag är den förste att hålla med om att det är ett bekymmer när många människor söker socialbidrag enbart för att de är arbetslösa eller sjuka och aldrig har haft någon försäkrad inkomst och därför inte har kunnat få sjukpenning. Det är inget nytt påfund. Det antyds ibland att det är sjukförsäkringsreformen som har skapat detta, vilket är helt felaktigt. Men jag håller med om att detta är ett bekymmer. Jag tycker det är intressant att vi då och då för diskussioner om vi skulle kunna rigga den svenska välfärdsmodellen helt annorlunda. Som ett akademiskt seminarium är det jätteintressant. Men som underlag för ett ställningstagande om att riva upp en välfungerande svensk modell skulle jag vara lite mer varsam. Dessa diskussioner har också sin plats. Men man ska veta att det är det man laborerar med när man ifrågasätter varje person som behöver söka socialbidrag därför att de aldrig har haft en försäkrad inkomst. Det är inget misslyckande varje gång någon behöver söka socialbidrag. Det kan vara precis det som socialbidraget är till för, att hjälpa just den personen. Det tredje man bör nämna är att det alltid har varit så att det är nedsatt arbetsförmåga till följd av sjukdom som kan berättiga till sjukpenning. Det är inte så att sjukdom i allmänhet har givit rätt till sjukpenning. Det är inte så att varje nedsatt arbetsförmåga ger rätt till sjukpenning, utan det handlar om nedsatt arbetsförmåga till följd av sjukdom när du är försäkrad. Så har det också alltid varit, även om det i debatten ibland görs gällande att detta är ett nytt och mycket tufft påfund mot människor som just nu inte kan arbeta. Men därmed har man faktiskt också sagt att det är en viktig sak att utvärdera i vilken mån man har nedsatt arbetsförmåga och i vilken mån man är sjuk. Det är inte lätta saker, men det är viktiga saker. Därför har vi läkarintyg och ställer krav på läkare att formulera sig på ett sådant sätt att det går att utröna vari funktionsnedsättningen och aktivitetsbegränsningen består och jämföra det med det arbete man har. Detta är självklart och trivialt om man talar om en funktionsnedsättning där det är enkelt att säga: Byt arbete! Vore jag pilot skulle jag tvingas byta arbete när min syn är tillräckligt för pilotens. Ingen skulle komma på idén att göra mig till förtidspensionerad pilot. Exakt samma sak är mycket svårare när vi talar om mer komplexa problem, där det är osäkert vad man kan och där det är mycket man inte kan. Det är ännu svårare där graden av motivation kan variera människor emellan. Hur mycket vill jag försöka? Jag har träffat mer än en läkare som har understrukit för mig värdet av personlig motivation i att gå från ett tufft läge till ett annat tufft men bättre läge, där den enes objektiva sjukdomstillstånd kan vara mycket värre än den andres men hans förmåga att komma tillbaka desto större, eftersom motivationen är så mycket starkare. Det är stora och svåra saker vi talar om här. De ska inte trivialiseras, inte ritas demonbilder av. Det krävs duktiga människor, professionella människor som på våra reglers i bästa fall kloka grund kan fatta riktigt kvalificerade beslut för den sortens uppgifter. Låt mig peka på fem saker i all korthet, efter en ganska lång tids debatt. Det första är att det var viktigt och nödvändigt att göra en sjukförsäkringsreform. Jag vet att vi är väldigt många som inser detta. Låt oss inte riskera en situation där vi går tillbaka till något som vi alla vet fungerade dåligt! Låt oss vara öppna om att det fanns behov av att förändra, förbättra och justera! Vi är i färd med att göra detta. Låt oss tydligt säga: Vi vill inte tillbaka till det gamla, dåliga systemet! Jag tycker att ni säger det med så svag röst ibland, så jag undrar om jag hör rätt. För det andra: Många framgångar är viktiga i sjukförsäkringsreformens spår. Den allra viktigaste pratar vi väldigt lite om. Det är den dramatiska förkortningen av de långa sjukfallen. Vi har gått från 135 000 sjukfall längre än för mindre än till 30 000 sjukfall längre än . Det är de som leder fram till väsentligt mycket färre förtidspensioner, för det var de långa sjukfallen som nästan med obeveklig precision ledde till förtidspension. Detta är en monumental framgång. Den är inte alltid enkel för den enskilde. Den är inte enkel för beslutsfattare. Men den är totalt sett en stor, mänsklig framgång för människor som är evigt sjukskrivna. För det tredje: Låt mig nämna det faktum att detta är svåra saker också för professionen. Om vi tycker att det är svårt att veta att vi fattar rätt beslut, att vi förvaltar de gemensamma tillgångarna, riksdags gemensamma klokskap, på ett bra sätt ska vi veta att det är lika svårt för dem av våra medmänniskor som har att fatta beslut i dagsoperativ verksamhet. Jag träffar så imponerande människor i som utför ett av allra svåraste men viktigaste arbeten och som så sällan får tack för det jobbet tillbaka. Jag är fylld av beundran inför människor som vet att fast de ibland har att leverera svåra budskap gör de det för att människor ska få en bättre situation på . Det är värt respekt. För det fjärde: Vi har en lång förtroende- och legitimitetsresa framför oss. Det är många saker som måste fungera . Det ska vara respekterade och kloka regler. Det ska vara respekterande och klokt bemötande. Det ska vara korrekta beslut. Det ska finnas former för att klaga och inte minst rättssäkra former för att överklaga. Här kan man tala om att varje del i kedjan måste hålla. Vi har brister på alla de delarna. Det är vår uppgift att skapa förutsättningar och fatta sådana beslut som gör att helheten blir trovärdig, korrekt, god och riktig. För det femte och sista vill jag säga, med risk för att få helt fel om bara , att jag tycker att vi har fått en seriösare och bättre sjukförsäkrings- och välfärdsdebatt . Det vill jag säga till människor som tycker som jag och till människor som tycker annorlunda än jag. Det här är viktiga frågor som är värda att vi har ett seriöst förhållningssätt till varandra. Det är viktiga frågor som tål att tas på allvar. Det handlar om att inte måla demonbilder av varandras avsikter, att stå upp för att vi tycker olika och att inte skämmas för det. Men det handlar inte om att skrämma människor med att det är avgrunder mellan våra ståndpunkter. Jag tycker att det är värt att ta fasta på detta. Jag träffar många människor i olika professioner, nu senast läkare. Jag träffar människor i . Jag träffar människor som är aktiva i kommuner. Det är många människor som bryr sig mycket om vad vi här inne lyckas åstadkomma, för de är beroende av våra kloka beslut när de utför sitt viktiga arbete. Låt oss visa dem att vi tar vår uppgift på riktigt stort allvar! (Applåder) I detta anförande instämde , , och (alla M) samt (FP), (C) och (KD). 129 (MP) replik: Socialförsäkringsministern sade i sitt anförande: Så har det alltid varit. Ja, socialförsäkringsincitamenten kanske alltid har varit så, men samhället ser inte ut som det gjorde när socialförsäkringarna infördes. Jo, det har funnits en lägstanivå i ersättningen i den tidsbegränsade sjukersättningen, som förändrades. Men lyssna gärna igen! Jag tyckte att jag var väldigt tydlig i mitt anförande när jag sade att vill ha ett helt nytt sjukförsäkringssystem. För del handlar det inte om att gå tillbaka, utan för oss handlar det om att skapa ett modernt trygghetssystem som människor kan känna tillit till, så att man vågar pröva nya saker. Jag har tre specifika frågor till ministern. Den första handlar om deltidssjukskrivnas situation och de regler som inte stimulerar till jobb. Ett konkret exempel är att den som är halvtidssjukskriven inte kan få ett lönebidragsarbete förrän man minst har haft en heltidssjukskrivning . Det är ett sådant regelverk som stoppar helt. Min andra fråga handlar om genusaspekter i sjukförsäkringen. Rehabkedjan har inte hjälpt kvinnor att komma tillbaka till arbete på riktigt. ser vi att det är dubbelt så många kvinnor som män som har återvänt till sjukförsäkringen. Vad anser ministern behöver göras i den frågan? Jag återkommer till min tredje fråga. 130 Statsrådet (M) replik: Först vill jag säga något bara för att verkligen betona det jag menar. Jag uppfattar absolut att du och hellre ser en helt annan sjukförsäkring. Jag var slarvig med att antyda att du i första hand var en av dem som jag ibland får känslan av vill gå tillbaka. Det var en felaktig beskrivning. Jag tycker att resonemangen är intressanta. Jag tycker bara att man ska ha respekt för att vi pratar om väldigt stora saker. Vi pratar inte om någonting relativt enkelt här. Det handlar om att riva upp rätt stora grunder i den svenska välfärdsmodellen. Jag är inte alls lika säker som du på att den sortens resonemang som du för skulle vara bättre än den traditionella svenska välfärdsmodellen det gäller även i vårt samhälle. Sedan har du en poäng när du pratar om yrkessammansättningar och att det är mycket som har förändrats rejält. Vi ser också vilka problem vi brottas med. Det är glädjande att vi har mycket mindre av traditionella somatiska sjukdomar som leder till mycket långa sjukskrivningar. Vi har blivit bättre på att både bota och förebygga många somatiska, fysiska, funktionsnedsättningar. Vi har i stället fått en dramatisk ökning av dem med psykisk ohälsa, vilket ställer oss inför helt andra utmaningar. Det är också en bra poäng. Dessutom tror jag att man kan säga att män och kvinnor står inför lite olika situation i sjukförsäkringen. Jag har oroat mig mycket över att kvinnors ökningsandel var dramatiskt mycket större än mäns när det gick upp mest. Sedan var det ganska länge så att kvinnors minskning i sjukfrånvaro var tydligare och snabbare än mäns. är det en mer splittrad bild. När det gäller inte minst psykiska funktionsnedsättningar som drabbar människor på jobben tror jag att kvinnor är mycket mer utsatta än män. Jag tycker att om offentliga välfärdsjobb var mycket intressant ur den aspekten. Men det finns åtskilliga saker att göra. 131 (MP) replik: Ja, och då måste man också ha med sig genusaspekterna när man utformar regelverket. Där kanske vi inte har varit tillräckligt bra fram till . Det måste vi ha med oss när vi diskuterar i Parlamentariska socialförsäkringsutredningen. Vilka incitament och vilka styrmekanismer har man för att kunna främja en sjukförsäkring som också är hälsofrämjande för både kvinnor och män? En liten detalj kan tyckas vara karensdagen. En deltidsarbetande kvinna som jobbar natt, som alltså har långa arbetspass men jobbar få pass, har ett betydligt högre kvotavdrag än en man som jobbar inom industrin, som har jämnt fördelad arbetstid. Den här kvinnan får i regel medan mannen i industrin får . Det är ett konkret exempel på något som faktiskt sker . Min tredje fråga handlar om hälsofrämjande. Borde inte det vara en ledstjärna för hur socialförsäkringssystemet utformas? Även om nu sjukskrivningarna har gått ned innebär det inte med automatik att människor har återfått hälsan i samma grad som sjukskrivningarna har minskat. Forskning, den lilla som finns, pekar på att trygghet föder kreativitet och att generösa försäkringar skulle kunna leda till en större flexibilitet på arbetsmarknaden. Det handlar om att man vågar pröva en helt annan bransch och inte klamrar sig fast vid det jobb som kanske inte fungerar så bra, som man faktiskt mår psykiskt dåligt av och som förstärker en psykisk ohälsa. Hur ser ministern på att man skulle kunna ha hälsofrämjande som ett incitament och en ledstjärna för ett framtida socialförsäkringssystem? 132 Statsrådet (M) replik: Jag delar helt analysen att mäns och kvinnors olika sjukfrånvaromönster är en underskattad fråga. Jag tycker att det är mycket intressant att se att män och kvinnor tenderar att ha ungefär lika mycket sjukfrånvaro fram till första barnet. Därefter förändras det ganska dramatiskt. När det gäller de allra yngsta är det män som dominerar. Sedan ökar dominansen av kvinnor ganska . Det här är relativt outforskade ämnesområden som jag tror är underskattade. Jag tror dessutom att karensdagsfrågan ligger helt rätt i er förträffliga utredning. Där tittar man på om det finns skäl att göra den sortens förändringar som man har pekat på för att utjämna orättvisor när det gäller olika yrkens faktiska påverkan av karensdagarna. Hälsan i relation till arbetsåtergången är en intressant fråga. Normalinsikten har varit nästan den omvända, om jag inte missförstod dig. Människor tenderar att bli rätt mycket bättre, må bättre och ha bättre hälsa efter rätt omfattande insatser. Men det svåra har varit att gå från bättre hälsa tillbaka till arbete. Jag tror men det är min gissning utan vetenskapliga anspråk att fler skulle må bättre av att komma till en annan arbetsplats, även om det intuitivt kan låta naturligt att komma tillbaka till samma arbetsgemenskap. Det handlar om att pröva ett annat arbete än det man har blivit sjuk i och av tidigare. Här tror jag att vi borde uppmuntra fler människor att pröva lite nytt och pröva lite mer. 133 (V) replik: I sitt anförande sade socialförsäkringsministern att vår välfärd bygger på arbete. Jag är den första att skriva under på det. Då är det ett jättebekymmer att vi har en sådan massarbetslöshet som vi har och att den ser ut att gå mot . Det enda förslag man har för att komma till rätta med detta är att man vill sänka restaurangmomsen. Det är klart att vi har ett gemensamt bekymmer på det sättet. Jag har en fråga, men innan jag ställer den vill jag ta upp en annan sak. Den som inte får det här kan få försörjningsstöd, sade . Det är klart att det är den sista skyddsmekanism som vi har. Men det kan väl ändå inte vara så att den som är sjuk ska bli utförsäkrad och sedan få försörjningsstöd? Det kan inte vara det som är själva tanken, hoppas jag, bakom regeringens nya socialförsäkring och sjukförsäkring. Ska man få försörjningsstöd måste man ju göra sig av med precis allt som man har. Fler och fler tvingas ha bostadsrätter eftersom hyresrätter numera är en raritet. Då måste man alltså sälja sitt boende för att kunna få försörjningsstöd. Vi kan ju inte ha en sjukförsäkring som ska leda fram till detta. Innan jag går vidare ska jag säga att jag inte vill tillbaka.