prot · GY0958 · 2011-02-11 00:00:00 — Det är inte svårt att se att har lättare att få sponsormedel än en fri teatergrupp, stor eller liten. Vad kommer det i sin förlängning att ha för betydelse för kulturens utveckling i landet? Det är återigen där som det måste vara tillåtet att inte oreflekterat säga att all kultursponsring bara kommer att vara av godo och leda till gott, för det vet vi inte riktigt . Kulturministern och har en plan för hur detta ska öka, och vi kommer att följa arbetet. Då blir min fundering: Är det den nya utvärderingsmyndigheten som kommer att få det uppdraget, eller är det i sig självt? Då både gör man och utvärderar man sig själv, och poängen med utvärderingsmyndigheten var väl att någon gör och någon annan utvärderar för att vi ska få en bättre balans. Det var det rent konkreta. I går besökte hela utskottet Palatset ett stenkast härifrån. Det är ett fantastiskt projekt, där barnen har satts i fokus. Varje vuxen som jobbar i detta projekt har ett barn som som ställer deras föreställningar om vad barn vill ha, både att äta och att ha som kulturupplevelse, stundom på kant. Palatset är än så länge en stor byggarbetsplats, och det hade aldrig kommit så långt utan starka sponsorinslag. Det är de privata pengarna som har skapat det. Men skaparna och idéskaparna själva uttrycker också en stor besvikelse över avsaknaden av offentliga medel och betonar att förutsättningen för att Palatset ska bli det drömhus för barn som det är avsett att vara är att det sker en växelverkan mellan privata och offentliga medel. Det är just det vi måste åstadkomma, att det inte blir ett antingen-eller. 13 (KD): Jag tänkte ta upp relationen mellan den kulturella institutionen och företaget som sponsrar. Vi får se om ministern hinner kommentera det. En institution som tar emot sponsring måste vara medveten om att det finns en viss risk att det sponsrande företaget försöker påverka den konstnärliga inriktningen i verksamheten. Det finns naturligtvis ett visst spänningsfält här. För att ett företag ska få göra avdrag för den summa de har använt för sponsring krävs det en del motprestationer från den sponsrade föreningen, organisationen eller institutionen. Det ska motsvara i stort sett den sponsring som man får i form av till exempel biljetter. Biljetter kan knappast vara med och påverka innehållet. Det indirekta värdet till exempel av att företagets namn förknippas med verksamheten kan också vara svårt att beräkna, och det kan vara svårt för företaget att göra avdrag för det. Jag tror att det här är ganska självsanerande, för företaget är nog inte särskilt intresserat av att påverka innehållet i en kulturell verksamhet. Det vore ganska korkat eller hur? är ju och lär så förbli, och är . Det är väl ingen som vill gå in och påverka själva innehållet om vi tar de exemplen. Däremot vill man förknippas med en god kultur, likaväl som många företag vill förknippas med socialt engagemang. Det stärker företagets varumärke, och det kan vara guld värt för ett företag. 14 Kultur- och idrottsminister (M): Jag ska börja med att kommentera det som sade. Uttrycket var självsanerande, men jag ser inte någon risk i egentlig mening att institutionerna skulle låta sig påverkas i den meningen. Så stor kommer nog kultursponsringen dess värre inte att bli i . Mycket av det kan ha historiska skäl. Vi har en utbyggd infrastruktur på kulturområdet som en del länder inte har. Vi kan jämföra med , som egentligen inte har någon nationell kulturbudget att tala om. Det man har är bara en bråkdel av vad vi själva har i det lilla landet . talade om att kulturen ska vara tillgänglig. Det är självklart, och det är det som vi arbetar för. Det är också väldigt tydligt uttryckt i de nationella kulturpolitiska målen. Det är bland annat det mål som inte har funnits tidigare men som finns, det vill säga barns och ungas rätt till kultur. Det är någonting som vi implementerar på alla möjliga olika sätt, inte minst i skolan genom Skapande skola, för att alla ska få en chans att möta kulturens olika uttryck så tidigt som det någonsin går. Sedan är frågan i vad mån sponsringen också kan bidra till att nå flera. Jag tror att den kan det. För mig och det tror jag gäller också kan sponsring innebära lite extra projektpengar, men framför allt är sponsringen och företagens engagemang i en publik verksamhet ett sätt att nå grupper som kanske annars inte hade kommit till en given institution eller vad det vara må. Det finns flera goda exempel, och det är dem vi ska lära av. Jag hörde att Norrbottensteatern hade fått miljonbidrag från för barnteater i Malmfälten och genom detta fått nytt samarbete med andra privata företag och kommersiella aktörer i . Detsamma gäller Vadstenaakademin, med lokala intressenter, och i . Vi kan göra en lång lista. Det finns många goda exempel att lära av där man faktiskt har lyckats förmå företagen att känna ett engagemang, med den givna respekt som det ska vara för kulturens egenvärde och den konstnärliga friheten. Det är därför jag säger att vi behöver ha inte bara ett utan kanske flera olika seminarier för att lyfta fram de goda exempel som faktiskt finns, inte bara i de större städerna för de stora institutionerna utan också lokalt. Idrotten får mellan 4 och 5 miljarder i sponsring. Det finns enligt regelverket egentligen ingen större skillnad mellan att sponsra kultur eller att sponsra idrott. Därför tycker jag att det är viktigt att diskutera vad vi kan göra för att öka kunskapen och möjligheterna att se vad det kan ge för alla parter för publiken, för företaget och för institutionen om vi kan öka kultursponsringen. Jag tror att av omsättningen kommer från sponsormedel. De har varit väldigt lyckosamma, men det handlar fortfarande om . Jag tror inte att någon där kan känna att det på något sätt har inkräktat på den konstnärliga friheten. 15 (S): Jag har en konkret idé när vi går vidare med begreppet kulturen som tillväxtfaktor. I går hade jag tillfälle att samtala med företrädare för om det arbetet och om användningen av de 70 miljonerna. Det är spännande och intressant. Men det finns en vändning i detta som innebär att kulturskaparna ska lära sig entreprenörskap. Okej, det behövs säkert. Men ingenjörerna behöver också humanismen. Om vi ser på barnen kan det var lätt att se det. Men när vi kommer till högre utbildning måste vi stimulera flervetenskap. Vi måste stimulera flervetenskaplig forskning för att se hur humaniora berikar också tekniken, så att det inte blir ett undantag. satsning på barnteatern kan ha många skäl. Man vill att folk ska kunna bo i och jobba i deras gruva. Men sedan kan det finnas andra skäl. Jag tycker att det finns all anledning att tänka i bägge riktningarna när det gäller att skapa förståelse för de kulturella värdena. Gärna fler kulturarbetare, men jag tror att väldigt få kulturarbetare blir skapare just för att starta ett företag, utan man skapar av helt andra skäl. Men det finns ingen motsättning, så låt oss göra det, fast låt oss också göra tvärtom. Sedan vill jag repetera min fråga: Kommer utvärderingsmyndigheten att särskilt se på utveckling av sponsorfrågan på kulturområdet? 16 Kultur- och idrottsminister (M): En av uppgifterna för den nya analysmyndighet som ska börja verka är att se på hur samverkansmodellen, som vi ska diskutera om , men naturligtvis också hur hela kulturområdet ser ut och fungerar. har vi egentligen statistik och utvärderingar för bara den offentligt finansierade kulturen, men den är trots allt mindre. Vi har en ideellt driven kultur, och vi har en kommersiellt driven kultur. Hur samverkar de? Vad kan man göra för att kulturen ska ta mer plats? Min tanke det tror jag inte heller att någonsin har trott är inte att kultursponsringen på något sätt skulle ersätta offentlig finansiering. Det är ett välkommet tillskott, men det handlar fortfarande mer om att nå nya grupper och att låta kulturen ta mer plats än att ersätta skattepengar med näringslivspengar. När det gäller forskning drev jag och övriga i regeringen i den forskningsproposition som togs fram under tid att humaniora skulle få mer pengar än man hade fått under tidigare regeringar, och så har det också blivit. Jag vill minnas att ökningen var 3040 miljoner, men det ska jag låta vara osagt, för den siffran behöver jag kontrollera. Men humaniora lyftes fram på ett sätt som inte hade skett tidigare. Jag håller helt med om att en vision inte bara är att kulturskapare ska bli bättre på juridik, marknadsföring, ekonomi och nätverkande. Det är ju viktigt om man ska kunna leva på sin konst och kulturen ska ta mer plats. Men det gäller också att konstnärer ska kunna få en given plats i bolagsstyrelser på samma sätt som jurister, ekonomer och tekniker inte för att primärt hänga upp tavlor på väggarna utan därför att man har ett annat sätt att tänka, en annan konstnärlig frågeställning. Det tror jag skulle vara väldigt värdefullt inte minst för näringslivet. Detta ligger också bakom mycket av den satsning som vi har gjort mellan Närings- och Kulturdepartementen på kulturella och kreativa näringar. Överläggningen var härmed avslutad. 5 § Svar på interpellation 2010/11:177 om portföljmodellen 17 Kultur- och idrottsminister (M): Jag ska först be om ursäkt för att namn har blivit felstavat i det skriftliga interpellationssvaret. har ställt frågor till mig med anledning av den kultursamverkansmodell som trädde i kraft . Jag utgår från att det är denna modell som avses i interpellationen. frågar om det är min avsikt att verka för möjligheten att få sponsormedel att vara ett kriterium som kommer att stå över det konstnärliga och kulturella värdet av vad en institution producerar i en region om jag avser att verka för att, om sponsringen ökar, sänka statsanslagen till regionerna, för att på så sätt bidra till ytterligare skattesänkningar vad jag avser att göra för att säkerställa att kultursamverkansmodellen blir en demokratireform vad jag avser att göra så att de institutioner som anslår ökade regionala anslag till sina kulturinstitutioner, får motsvarande anslagsökning från staten. Låt mig inledningsvis konstatera att kultursamverkansmodellen innebär att regionerna får ett ökat inflytande och ansvar för kulturen. kvarstår statens övergripande strategiska ansvar för den nationella kulturpolitiken. Därmed fortsätter och vidareutvecklas det viktiga gemensamma ansvar som stat, landsting och kommuner delar på inom det kulturpolitiska området. Jag vill poängtera att det ofta är landsting och kommuner som är huvudmän för och de största bidragsgivarna till många kulturverksamheter runt om i landet. Kultursamverkansmodellen innebär nya former för dialog och samverkan mellan staten och landstingen men också med viktiga kulturaktörer inom det civila samhället och med de professionella kulturskaparna. Vi får även en ökad dialog och samverkan mellan landstingen och kommunerna i respektive län. Ökad dialog och kunskap mellan olika aktörer är mycket positivt för kulturens möjligheter att utvecklas. Vi kommer självfallet att fortsätta att noga följa reformens effekter för olika landsting. Genom att landstingen övertar ansvaret för att fördela vissa statliga medel, i stället för att gör det, kommer besluten om bidragsfördelningen närmare medborgarna. Modellen har redan fått till följd att kulturen kommit högre upp på den politiska dagordningen i många län. Det offentliga samtalet om kulturen har fått ny energi. Sammantaget är det positivt för både kulturverksamma, medborgarna och publiken att kulturen och dess roll blir synlig och tydlig i dessa sammanhang. Det är även glädjande att kulturen tilldelas mer pengar i de regionala och kommunala budgetarna. Däremot bygger varken den statliga bidragsgivning som sker inom ramen för kultursamverkansmodellen eller bidragsgivningen till verksamheter i de övriga länen på någon princip om att staten med automatik ska följa anslagshöjningar som sker på regional och lokal nivå. Vad gäller frågorna om sponsring menar jag att det är positivt att vi får ett intresse bland flera aktörer i för att vara med och finansiera kulturen och dess utveckling. Sponsring ökar kulturens möjligheter att växa och vara mindre beroende av pengainflöden från endast offentliga bidragsgivare. Kulturen får då bredare förutsättningar att verka konstnärligt det är inte tvärtom, som tycks tro. Jag har i interpellationsdebatten, som vi alldeles genomfört, gett min syn på de frågor om sponsring som särskilt ställt till mig i detta ämne. 18 (S): Vi kvittar felskrivningen av mitt namn mot att jag kallade samverkansmodellen för portföljmodellen. Det blir så när man far runt i landet och använder olika begrepp. Men vi här i salen vet i alla fall vad vi pratar om. Det handlar om samverkansmodellen. Vi kommer noga att följa reformens effekter för olika landsting, säger ministern i sitt svar. Det är bra. Men vi kan tänka oss situationen en bit längre fram. Vad är det som händer när alla län har fått sina portföljer? Då kvarstår ändå frågan: Hur uppstår dynamiken? Man kan titta på dem som har fått detta. Då ska vi ha klart för oss att det i alla fall är tre län som lever på tillväxt till följd av befolkningsökning och de gör det ganska bra. Det gör , och . Hur hade diskussionen gått, tror ministern, om vi hade börjat med tre län som inte har dessa förutsättningar, , eller ? Hade diskussionen då blivit en annan? Det här var ju regioner som ändå utgick från att om de satsade skulle staten satsa tillbaka. gjorde staten det i en liten omfattning, 1,7 miljoner. Men ministern har varit tydlig med att detta inte är en ekonomisk reform. Det är en demokratisk reform. Det kan mycket väl vara så att det här innebär ett lyft och ger kulturdebatten och insikten om kulturens betydelse energi. Men som vi tidigare sade består två tredjedelar av kulturen av andra saker, den ideella sektorn, samlingslokaler och annan infrastruktur som gör kulturen möjlig. Det har där funnits en kritik mot att den demokratiska dialogen inte har nått dem. Det har varit heldagskonferenser, och man har inte råd att ta ledigt från jobbet. Man tillhör en liten organisation och kommer därmed inte in. Det finns då en risk att detta blir en demokratisk dialog för redan etablerade, en politisk elit eller en kulturelit som ändå inte skapar någonting annat. Det handlar om en tydlighet när det gäller vad det är vi mäter effekterna mot. För rent kulturpolitiskt har egentligen ingenting hänt. Man har fått pengar till det man redan hade pengar till. Det är egentligen en kontoöverföring. Det hade räckt med två kamrerer för att åstadkomma det. Men sedan vill vi åstadkomma någonting annat, en dynamisk utveckling av kulturlivet. Då blir min fundering: Är statsrådet beredd att fundera över ekonomiska incitament för att nå ett större samspel mellan det ideella och det professionella och ett större samspel eller en större samverkan mellan olika län, mellan olika läns institutioner? På vilket sätt kan staten, regeringen, kulturministern och bidra till att det blir en dynamisk utveckling? För det finns ingenting i reformen i sig som säger det. En demokratisk dialog kan vara en dialog, men man kan ändå sitta på sin egen position och försvara sin institution eller sitt föreningsliv, och så har vi inte åstadkommit något mot målen. Det var min fundering. 19 Kultur- och idrottsminister (M): Portfölj, koffert eller samverkan kärt barn har många namn. räknade bara upp tre av de regioner som gick in . Jag tror att nämnde , och som exempel på regioner med stark tillväxt och befolkningstillströmning. Men nämnde inte två andra regioner, och , som inte är i riktigt samma situation. är ett län som tappar i befolkning, även om det går bra, inte minst när det gäller tillväxten av jobb i stora delar av . Men i var man väldigt angelägen om att få finnas med i reformen ett, trots att man inte var direkt utpekad i planer. Där har det också varit ett stort engagemang och en skjuts i debatten. Jag vet, eftersom jag har följt den här processen och drivit den, att det från början fanns en stark oro: Är det här statens sätt att dra sig undan, att abdikera? Blir det mindre pengar nu? Det har det inte blivit. Det har till och med blivit något mer pengar på sina håll. Vi har också sagt, vilket nämnde, att det här inte är en ekonomisk reform. Det är en demokratisk reform. Den energi, som jag också hörde nämna, som jag har mött på många håll är ett resultat av helt nya möten. Det var bland annat det som upplevde när man under sitt arbete framför allt reste runt i landet och träffade intressenter och förde samman människor som arbetar gemensamt för kulturen som aldrig någonsin hade mötts. Men någonstans kan jag i resonemang i alla fall höra det som man hör från Socialdemokraterna: det inte mer pengar så händer ingenting. Det är klart att det kan hända mycket mer med samma medel. Även om statens andel till regionerna inte har förändrats så mycket det är inte mindre pengar, vill jag ändå påpeka kan man göra mycket med det man har. Hur kompetenta de än är på för det är de verkligen blir det inte riktigt samma sak som när det professionella kulturlivet, institutionerna, politikerna och det ideella kulturlivet regionalt träffas, som de nu gjort på nya möten. Det är klart att det alltid finns en oro och den ska vi ha respekt för när man gör en större förändring, för det här är verkligen en stor förändring. Jag hade så sent som för ånyo ett möte med delar av den civila sektorn uppe på . Det var just på kvällstid för att så många som möjligt skulle kunna komma. Det var representanter för bland annat Ideell kulturallians. Det är mycket positivt som händer. De har också egna möten. Klys har fått medel så att deras representanter kan delta i de här dialogerna och tillföra det som de kan på det professionella området. När jag nu hör vad som händer och vet att tio, kanske till och med tolv, regioner står på tur för att gå in i samverkansmodellen blir jag väldigt glad. Men eftersom det är en stor förändring och en ny process måste man var vaksam: Vad behöver vi göra för att det ska bli bättre? Det gäller naturligtvis de treåriga planerna, som landstingen tar fram. Det behöver man skruva på vartefter. SKL följer det här med stort intresse och utbildar sitt folk för att man ska kunna delta på ett professionellt vis. Det gäller naturligtvis också den analysmyndighet som snart börjar arbeta och som ska utveckla själva modellen. Det här kommer vi att få arbeta med . Men jag är full av tillförsikt och glad över att det redan har fallit så väl ut. 20 (S): Ja, det ska vi naturligtvis gemensamt glädjas åt. Därför tycker jag att det är viktigt att se på detta. Ministern säger: Vi kommer noga att följa reformens effekter för olika landsting. Då är det ändå viktigt att bestämma vilka effekter det handlar om. Vilka mål är det? Handlar det om de allmänna kulturpolitiska målen? Handlar det om en högre grad av demokratiseringsprocess? Vem avgör det? Handlar det om ett högre självbestämmande i regionen? Kan vi se det? Jag kan konstatera att nästa steg, när vi har alla samverkansmodeller på plats, är att fråga hur dynamiken skapas därför att då äger varje län och region sin egen påse. Kommer vi att se att det för att man ska kunna skapa en ny stor kostsam verksamhet krävs att en läggs ned någon annanstans? Ministern har nämligen varit så tydlig i att detta inte är någon ekonomisk reform utan en demokratisk reform. Då måste vi mäta mot dessa mål. Jag konstaterar också att ministern tillhör en regering vars statsminister alltid säger att kommuner och landsting har att värna kärnverksamheterna, och vi vet att kulturen inte är lagreglerad på samma sätt som äldreomsorgen, sjukvården eller skolan. Vi vet att vi alltid får vara i opposition på det sättet. Just nu känns det inte som att det finns en verklig dragkraft i att se att kulturen är lika viktig som sjukvården eller någonting annat. Jag tror att det är mot bakgrund av det som SKL också vill ha denna så kallade cultural plan som ett sätt att fortsätta göra kulturplanerna. Men det är klart att jag är bekymrad över att på en tankesmedja närstående er säger att kommunerna satsar en massa onödiga pengar på idrottshallar och samlingslokaler. Då kommer kulturministerns ord aldrig att landa i en verklighet där också våra gemensamma visioner om kulturens utrymme ges plats. Vi behöver inte alltid prata om mer pengar. Jag håller med om det. Men jag har ändå en fundering. När kontrakten är skrivna jag vet inte om det är 20 eller 23 i slutändan hur uppstår då dynamiken? Var skapas incitamenten för det som ska bli utveckling? Även om dialogen och lusten hos kulturverksamma har ökat finns det ingenting i praktiken som visar att det är någonting annat än en kontoplanshantering. Det måste vi ändå vara överens om. 21 Kultur- och idrottsminister (M): Jag har också tagit del av det som har framfört. Jag kan säga att jag har hört samma synpunkter från representanter från den rödgröna sidan. Den här åsikten finns alltså även på andra håll, men jag håller inte med honom. Jag tror att jag också har framfört det i flera olika sammanhanget för det är min absoluta övertygelse. Jag kan också se stöd i det som SKL ofta framför, nämligen att den region som inte satsar på eller beaktar kulturen och idrotten blir en plats, en ort och en region där ingen människa vill bo. Därifrån flyttar man. Det är en uppfattning som jag också har. Vi har de nationella kulturpolitiska målen. De är styrande också för det arbete som bedrivs inom ramen för samverkansmodellen. Men eftersom skiljer sig från norr till söder, från storstad till glesbygd är det självklart att det inte kan vara samma kulturpolitik i hela landet. Det trodde man . Det döptes av flera inte av mig till containermodellen. Man trodde att man skulle kunna trycka ut samma sorts kulturpolitik över hela landet. Det kan man inte. Det är bland annat därför som den här regionaltanken har vuxit sig så stark. Kulturen diskuteras egentligen mer nu än . Jag delar därför inte oro för att kulturen på något sätt skulle marginaliseras bara för att det inte finns en speciell lag som främjar just kulturen. Vi pratar mer om kultur på ett helt annat sätt därför att vi ser att kulturen spelar roll på så många andra områden, inte bara som ett värde i sig, vilket kulturen har. Den kan också spela en roll i skolarbetet, bland annat genom Skapande skola, och i den regionala planeringen. SKL skriver till exempel följande när man erbjuder utbildningar : Kultur- och idrottsområdena har alltmer blivit framgångsfaktorer i arbetet med samhällsutveckling. Sedan utvecklar man detta. Det finns på många håll en syn att kulturen kan ta plats också när det handlar om turism och hälsa, bland annat kultur på recept som jag hoppas ska kunna utvecklas mycket mer. Dessutom ligger vi i topp i på nästan alla områden när det handlar om hur mycket vi går på museer, läser, spelar teater, går på teater, går i studiecirklar, besöker bibliotek eller vad det vara må. Och detta intresse ökar, mycket tack vare att människor har mer pengar kvar efter skatt . Det visar också SCB:s undersökningar. Vi lägger en större del på kultur och fritid när vi får mer pengar kvar. Detta gynnar självfallet hela kultursektorn. Den oron finns därför inte, i alla fall inte hos mig. Sedan är det väl givet att man i den nya kultursamverkansmodellen kan hitta nya former av samarbete. Den ena regionen kanske väljer att satsa mer på musikområdet när man ser att man också kan turnera och samverka med grannregionen jag vet att dessa diskussioner finns och någon annan region kanske satsar mer på exempelvis scenkonsten och turnéer. Detta ska inte vi lägga oss i. Det är det som är själva principen från statens sida. Detta ska få växa fram i dialog med medborgarna och med de aktiva på de helt nya arenor och mötesplatser som finns. Engagemanget och stödet för kulturen ökar nämligen genom detta. Men det är fortfarande de nationella kulturpolitiska målen som styr. Men hur man väljer att organisera, satsa eller vad det nu kan vara är upp till regionerna. Det är själva poängen med detta, för det är en demokratireform.