prot · GZ0943 · 2011-12-07 00:00:00 — I kontrast till exemplet kan man nästan betrakta den svenska lagstadgade ansvarsnivån, som på grund av regeringens försumlighet fortfarande bara uppgår till 6 miljarder, som ett skämt. Och ska vi komma ihåg att man har haft mycket tur i . Vinden och regnet har fört det mesta av de radioaktiva utsläppen ut över och ut i havet så att utspädningen gör att hela klotet drabbas, om än då med låga nivåer. Vid en ogynnsam vindriktning kunde kostnaderna ha blivit mycket större. Vi kan ju tänka oss vad en utrymning av och hela skulle kosta om vi drabbades på ett liknande sätt. När vi från i motion C328, som behandlas i betänkandet, nämner en nivå på 1 000 miljarder som kostnad vid radiologiska olyckor av det här slaget är det alltså inte fråga om någon överdrift utan i allra högsta grad en indikation på en nivå som speglar vad det handlar om. 1 000 miljarder är ungefär vad olyckan i Tjernobyl kostat fram till nu enbart i påverkan i det geografiska närområdet, i , och . Då har läckaget ännu inte stoppats, och den slutgiltiga inneslutningen är bara på planeringsstadiet och beräknas i sig kosta ett par hundra miljarder. Den nordiska rennäringens kostnader och andra förluster av till exempel älgkött och bär i svenska skogar finns exempelvis över huvud taget inte med i några beräkningar. Där drabbas vi i fortfarande på vissa ställen. I förhållande till de verkliga summor som skadestånd, sanering, räddningsinsatser och skador vid större olyckor kan antas innebära förefaller alltså regeringens ambition att säkra en ansvarsnivå om man nu genomför den lag som har beslutat om hos reaktorinnehavarna på 12 miljarder inte vara något annat än ett dolt stöd till kärnkraftsindustrin. Om man tittar på definition av stöd står det så här: Enligt definition, som är en av de mest vedertagna, är en subvention ett resultat av en handling från staten som innebär en fördel för konsumenter eller producenter i syfte att öka deras intäkter eller minska deras kostnader. Om man använder sig av definition på statliga subventioner är detta att nivån ligger så lågt i förhållande till verkliga kostnader en tydlig fråga om dolt stöd till kärnkraftsindustrin. Flera utredningar har berört det som i motionen kallas ansvarsgenombrott, och som tillämpas i en del länder, och vi i tycker att även borde göra det. Vad innebär då ett ansvarsgenombrott, frågar sig kanske några. I har kärnkraftsindustrin löst ansvarsfrågan på det sättet att de har bildat särskilda ägarbolag för var och en av de tre kärnkraftsanläggningar som vi har i landet, Forsmark, och . Det är dessa bolag som är anläggningshavare eller anläggningsinnehavare, om man ska prata lite mer begripligt än vad som står i lagtexten. Det är dem som man i lagens mening pekar ut. I dessa bolag finns nästan inga andra tillgångar utöver själva reaktorerna på platsen, vilket innebär att de efter en olycka riskerar att stå helt utan tillgångar. Industrin riskerar alltså i verkligheten inga kostnader utöver anläggningarna. Den lag som beslutade om innebär att ägarna, i huvudsak , Eon och Fortum, tvingas att gemensamt avsätta en säkerhet på 12 miljarder som regeringen kan godkänna som realiserbar för att täcka kostnader vid en större olycka. Det skulle till exempel kunna ske genom någon form av försäkring. Rimligen borde det innebära att säkerheten i vart fall inte kan bestå av de tre anläggningsinnehavarnas egna tillgångar, eftersom man bör utgå från att de tillgångarna blir värdelösa vid en större olycka. Det folkliga kravet på en omedelbar stängning av samtliga reaktorer om en av de tio vi har i skulle drabbas av en härdsmälta blir förmodligen så stort att ingen regering kan motsätta sig det. Säkerheten måste därför bestå av andra värden, som finns kvar även efter en fullständig härdsmälta. En försäkring för kostnaden skulle även fungera som ett sätt att synliggöra riskkostnaden. Ett ansvarsgenombrott, för att binda ägarna vid kostnader utöver de 12 miljarder som jag nu tror att ni har förstått är nödvändigt, skulle i detta fall innebära att anläggningsinnehavarnas ägarbolag de tre som jag har nämnt och några mindre ägare som faktiskt finns tvingas gå in med sitt eget kapital för att täcka kostnaderna om olyckan är framme. Motståndarna till förslaget om ansvarsgenombrott brukar argumentera ganska felaktigt, som om förslaget till ansvarsgenombrott i det här fallet skulle innebära att vanliga privatpersoner i egenskap av aktieägare i ägarbolagen skulle ställas inför ett direkt ekonomiskt ansvar. Det gäller möjligen om någon privatperson direkt skulle äga aktier i något av de tre anläggningsägande företagen, inte i deras ägarbolag. Motståndarna brukar även hävda att en lagstiftning om ansvarsgenombrott skulle drabba samtliga företag i aktiebolagsform i landet. Det är helt fel, eftersom en sådan lagstiftning tydligt måste anpassas till ägandet av just de här tre anläggningsinnehavarna och inget annat. En lagstiftning om ansvarsgenombrott måste självklart också konstrueras så att de tre huvudägande energibolagen till de anläggningsägande bolagen verkligen binds med hela sin tillgångsmassa till ansvaret vid en eventuell framtida olycka. Konstruktionen får inte ge utrymme för att bygga företagskedjor, där medellösa dotterbolag eller filialer av olika slag blir de som i praktiken formellt kan ställas till svars. De utredningar, herr talman, som har gjorts om detta visar att detta är mycket svårt men inte omöjligt att klara av. I ser vi nu hur ägarbolaget , ett av dominerande energibolag, tvingas använda alla företagets tillgångar för att ta sin del av ansvaret. Då ska man veta att Tepco genom sin dominerande ställning har haft möjlighet att ta ut mycket höga priser på den el man har levererat och på så vis har kunnat bygga upp mycket stora reserver och dela ut mångmiljardbelopp till sina ägare. avsikt, herr talman, är inte att ansvarsgenombrottet ska kunna föras vidare till , Fortums eller Eons aktieägare. Självklart har ändå de som har tagit del av vinsterna ett moraliskt ansvar, som man bara kan önska visar sig i någon form, om det som vi alla hoppas aldrig ska inträffa ändå skulle drabba oss. De tre anläggningsinnehavande bolagen har betalat in ungefär 1 miljard vardera i skatt till staten, så staten har också fått en liten skärv av vinsterna. Men de totala skatteintäkterna är ändå ganska små om man sätter dem i relation till de enorma kostnader som riskerar att drabba staten om en olycka skulle vara framme. I bästa fall kanske de räcker för ett reaktorhaveri . anser att det bästa vore om de verkliga kostnaderna synliggjordes redan från början, att anläggningsinnehavarna tvingades avsätta säkerheter eller betala försäkringspremier som motsvarar nivån på de verkliga kostnaderna vid en eventuell olycka. Ett sätt att formalisera det, utan att binda upp kapital i onödan, menar vi vore att lagstifta om en form för ansvarsgenombrott för de stora ägarna, så att de, om det värsta ändå skulle inträffa, tvingas stå till svars med sina bolags totala tillgångar. Lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor, som jag har refererat till i mitt anförande och som beslutade om , har fortfarande inte trätt i kraft, vilket också påpekade. Regeringen skyndar i snigeltakt i den här i mitt tycke mycket allvarliga frågan. På det sättet kan vi naturligtvis inte ha det i en fungerande demokrati här i . Regeringen påstår att man har agerat för att höja företagens ansvarsnivå från 6 till 12 miljarder, men det har man verkligen inte bidragit till. har beslutat, men regeringen har inte verkställt så är läget. Jag hoppas, herr talman, att det finns en riksdagsmajoritet för reservationerna 1 och 2, som jag yrkar bifall till. Den som inte ställer sig bakom de två reservationerna röstar medvetet för en fortsatt mycket ansvarslös styrning av säkerhetsfrågorna för all kärnteknisk verksamhet i vårt land. har större ambitioner än så. Slutligen vill jag, herr talman, påminna kammaren om att många gruvprojekt står i startgroparna och att godsvolymerna ökar. Vi riskerar att för landet viktig industri flyttar utomlands om inte järnvägsinvesteringarna kommer i gång och dubbelspåret mellan och börjar byggas. 146 (M): fattade flera beslut under . Bland annat fattades beslut om en ny lag som ska ersätta dagens atomansvarighetslag och som vi nu har diskuterat, lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. Jag var inte ledamot i då. Men jag har av protokoll kunnat utläsa att man trots oenigheten ändå var ganska eniga om rätt mycket, att det var en bra lagstiftning. Precis som sade är vi av samma uppfattning om förorenaren-betalar-principen, polluter pays principle. I den proposition som vi behandlar föreslås ett tillägg i den lagen om att tillsynsmyndighet ska ha rätt att ta ut avgifter för att kontrollera anläggningshavarnas ansvarsförsäkringar eller andra säkerheter som har ställts. Därom är vi också ense. Socialdemokraterna har i en följdmotion föreslagit att lagen ska börja gälla i stället för, som det står i lagen, den dag regeringen bestämmer. Här kan jag säga att vi återigen är hyfsat överens på så vis att det är beklagligt att lagen ännu inte har trätt i kraft. Men jag anser att det är fel att besluta att den ska gälla som kommer. Det förklaras av följande skäl. För det första pågår ett arbete med att färdigställa en förordning till lagen. Det arbetet pågår för fullt. Det är många remisser som har kommit in, och arbetet är tyvärr inte riktigt klart. Det vore av det skälet olyckligt om lagen skulle träda i kraft . För det andra har det framkommit av remissvaren att det är viktigt att det finns god framförhållning för bland annat de försäkringsbolag som ska ta fram lösningar för försäkringarna. Det rör mycket stora pengar, och det tar så klart tid att ordna detta. För det tredje finns det också konventions- och EU-rättsliga aspekter som hindrar ett ikraftträdande just . Bland annat har rådet beslutat att samtliga konventionsländer ska tillträda , men där är vi tyvärr inte . Just nu har vi att förhålla oss till . Såvitt jag har förstått av de förarbeten som fanns till den här lagen går det inte att enligt ha ett obegränsat ansvar, som i den nya lagen. Men det verkar inte oppositionen ha tagit hänsyn till. Min uppfattning är att regeringen arbetar hårt för att få lagen till stånd. Men att kräva att den ska gälla redan från tycker jag inte är rimligt. Det finns ytterligare motioner och reservationer kring obegränsat ansvar, preskriptionstid och ansvarsgenombrott. Vad gäller det obegränsade ansvaret säger lagen, som har sagt, att det är ett obegränsat ansvar. Därtill finns det regler om säkerhet för ansvaret, exempelvis ansvarsförsäkring. Som jag har uppfattat det kommer det också i förordningen att specificeras om andra säkerheter, till exempel moderbolagsborgen. Sedan inser jag och säkert alla andra också att det inte går att säga hur mycket en kärnkraftsolycka skulle kosta. Det är hisnande belopp. Jag vet inte om det som har framkommit tidigare skulle vara rimligt. Det vet vi som sagt inte. Men de belopp som finns i lagen är de som det har varit meningsfullt att kräva som säkerhet. Den uppfattningen delar jag. Jag anser att de beloppen är väl avvägda. Preskriptionstiden har i den nya lagstiftning som fattade beslut om 2010 förlängts till vid personskada. Det är en förbättring. Också det är en rimlig avvägning, tycker jag. Jag skulle vilja drista mig till att säga att det skulle vara omöjligt att ytterligare förlänga , för det går inte att så efteråt bestämma någonting om sambandsfrågor, och det skulle ställa oss inför svåra beslut. Jag ska säga något kort om ansvarsgenombrott. Såvitt jag har förstått har ansvarsgenombrott utretts , i varje fall två gånger, av olika regeringar. Det har alltid resulterat i samma slutsats, att det inte går, det vill säga ingen lagreglering. Det är för krångligt. Det skulle innebära för stora svårigheter att konstruera en sådan lagstiftning. Det skulle också innebära en ökad osäkerhet för dem som bedriver verksamheten över huvud taget. Dessutom finns det en praxis på området som reglerar ansvarsfrihet, och det är till fyllest. Med de här orden vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna. 147 (MP) replik: Det finns oändligt många frågor som man skulle vilja ställa. Men jag tänkte börja med det obegränsade ansvaret. Majoriteten håller fast vid själva formuleringen och ser det som något realt, att det är någonting som kan användas. Då måste frågan bli: Hur ska det obegränsade ansvaret kunna utkrävas utöver de 12 miljarder som lagen talar om? Hur ska det kunna utkrävas? Det tror jag att väldigt många vill veta. 148 (M) replik: Jag sade i mitt inlägg att lagen säger att det är ett obegränsat ansvar. Det belopp som är beslutat i lagstiftningen är det som är meningsfullt att utkräva som säkerhet. Därtill kommer det naturligtvis att finnas egendomsförsäkring. De pengarna kommer inte att gå till någon annan än anläggningshavaren, det vill säga inte till något av de ägarbolag som det talades om . Där skulle det också bli en hel del mer pengar. Staten har, precis som sade, också en obegränsad återkravsrätt . Det här är i alla fall någonting som är tillräckligt bra för att man ska kunna få ut någonting av bolagen. 149 (MP) replik: Återkravsrätten gäller ju de anläggningsägande bolagen, som saknar tillgångar utöver de reaktorer de har. Hur stora försäkringsbelopp kan det handla om som de anläggningsägande bolagen har? Som mest har vi fyra reaktorer i . vet jag vad ni på regeringssidan anser att det kostar att bygga nya reaktorer. Då skulle det som mest kunna handla om ett försäkringsbelopp på kanske 200 miljarder. är inte de här reaktorerna nybyggda. Jag skulle kunna tänka mig att det handlar om ett antal tiotal miljarder i försäkringsbelopp. Tyvärr har jag inte tagit reda på det före den här debatten. Men det handlar om väldigt små summor, eftersom det fortfarande handlar om de anläggningsägande bolagen, som kan utkrävas. Det vi pratar om är hur vi ska kunna få resurser för att åtgärda de problem som därutöver inträffar. De anläggningsägande bolagen har ju inga resurser efter en olycka utom möjligen ett försäkringsvärde. Hur ska vi kunna se till att det obegränsade ansvaret utkrävs? Var finns den obegränsade resursen i er modell? 150 (M) replik: Det obegränsade ansvaret är till viss del förstås teoretiskt. Vi vet ju inte vad en kärnkraftsolycka skulle kosta. Men det här är ändå ett belopp som man har bedömt som rimligt att begära. Det går inte heller, som jag har förstått det, att försäkra till hur stora belopp som helst. Det går heller inte att begära borgen för hur stora belopp som helst. Men det här är ändå ett bra sätt att komma närmare att anläggningshavaren betalar, det vill säga att polluter pays. Det är principen om att förorenaren betalar. 151 (FP): Det förslag som regeringen har lagt fram om bemyndigande för att ta ut avgifter för att pröva försäkringslösningar och säkerheter är vi överens om i utskottet. Det är alltså inte det som är frågan att debattera här . Det är i stället de två frågor som väcks i de två reservationer som finns i vårt betänkande. Vi har i civilutskottet haft en föredragning av företrädare från som har förklarat hur läget är när det gäller att sätta den här lagen i kraft. Vi har i varje fall på allianssidan full förståelse för att det inte är möjligt att göra det . Vi kan känna sympati för tanken att det skulle vara ett snabbare ikraftträdande eftersom det faktiskt är en förbättrad lag för den som kan bli skadelidande. Men det är omöjligt. Regeringen är inte färdig med sitt arbete. Som opposition kan man naturligtvis alltid hävda att det beror på att regeringen inte har prioriterat de här frågorna i tillräcklig utsträckning, men det finns faktiskt en hel del komplikationer när det gäller försäkringslösningar för kärnkraftsindustrin och försäkringsbranschen. Sedan kan man inte låta bli att även titta på de konventionsrättsliga och EU-rättsliga bitarna. Ändringsprotokollet, , till är ännu inte ratificerat av tre stater. Och det är inte alldeles lätt för den att se till att regeringar och parlament i andra länder ratificerar och går snabbare fram. Det finns alltså två olika förklaringar, och från allianspartiernas sida är vi fullt på det klara med att detta är acceptabelt i detta skick. Sedan är det den andra frågan att debattera. Det är uppenbarligen framför allt som vill göra det. Det är bara att konstatera att det är tredje gången på en ganska som vi hör samma resonemang och samma frågeställningar. Man kan fundera över om de tidigare debatterna har gett någonting, men det tycker i alla fall jag. När man läser motionen och även reservationen ser man att oppositionspartierna nu har förstått att det finns ett strikt ansvar och ett obegränsat ansvar för den som äger kärnkraftsreaktorer och att begränsningen sedan ligger i försäkringslösningen på eller . Om det beloppet kan vi naturligtvis ha olika uppfattningar. Det kommer vi säkert att få leva med. Men personligen har jag ingen annan uppfattning än den som regeringen har. Frågan om så kallat ansvarsgenombrott har vi också diskuterat vid de tidigare tillfällena. För oss i är det i alla fall så att vi värnar om aktiebolaget och de principer som gäller för ett aktiebolag, och ska vi inte ha något ansvarsgenombrott i först det ena fallet. Sedan kan man ju ställa sig frågan: Vad kommer sedan? Och hur ska ansvarsgenombrott egentligen konstrueras? Jag utgår från att har rätt när han säger att kärnreaktorerna innehas av dotterbolag till de stora elkraftsproducenter som vi har här i landet. Men det är en fråga som kan förändras. Det är inte något som alltid är givet. Man kan fråga sig hur det skulle vara om kärnkraftverken ligger i moderbolaget och moderbolaget är ett börsnoterat bolag. Då är man med en gång inne på frågan om vem som ska stå för de skador som kan komma. Jag har också väldigt svårt för att man ska ha ett ansvarsgenombrott gentemot moderbolaget eller koncernen, som det har uttalats i vissa sammanhang. Det skulle innebära att andra bolag i en koncern också skulle komma att dras in. Jag värnar om aktiebolagets idé. Den idén är att det är det bolag som äger kärnkraftsreaktorn och har tillstånd att driva verksamheten som har ett obegränsat ansvar. Så ska det naturligtvis vara. Det vi kan diskutera och ha olika uppfattning om är hur stort försäkringsbeloppet ska vara. Jag stannar vid att jag delar den uppfattning som vi har haft tidigare att beloppet är en rimlig avvägning och vad man kan åstadkomma i den här frågan. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på de båda reservationerna. 152 (MP) replik: representerar det parti i som såvitt jag känner till är mest kärnkraftsvänligt. borde ha tänkt igenom detta mer än andra partier. Jag fick från klart att från sida finns inga tankar över hur man ska kunna realisera ett obegränsat ansvar. Därför måste frågan till också bli: Hur ska det obegränsade ansvaret utöver de 12 miljarderna realiseras det behövs? Lite grann antydde i sitt anförande att beloppet på något sätt är rimligt. För att sätta det i relation till något annat är vi inte det enda land som har kärnkraft. Det är många länder som har kärnkraft. Det finns ett land som har försökt att sälja ut kärnkraftverk till privata företag, nämligen . gjorde ett försök. Även de hade beräkningar om riskkostnader. Men vad var det som gjorde att det aldrig gick att sälja kärnkraftverken? Det var att när marknaden värderade riskerna visade det sig att de i verkligheten var åtminstone tio gånger högre än de risker som låg till grund för kalkylerna för byggandet av kärnkraftverken i . Frågan är inte oberättigad utan tvärtom högst väsentlig. Hur ska det obegränsade ansvaret utkrävas? 153 (FP) replik: Det obegränsade ansvaret vid en kärnkraftsolycka är att skadeståndsanspråket, vilket belopp det nu kommer att handla om, riktas mot det bolag som äger reaktorn och anläggningen. Förutom reaktorn som tillgång kan det hos det bolaget finnas andra tillgångar. Så brukar det se ut på balansräkningar när i varje fall jag tittar på redovisningar. Skulle skadeståndsbeloppet bli så stort att det inte täcks av försäkringar eller de kvarvarande tillgångarna i bolaget blir den skadelidande faktiskt skadelidande. Det är precis så det fungerar med våra aktiebolag när man bedriver någon typ av verksamhet och inte kan betala sina skulder. Jag ser inte detta annorlunda med kärnkraften än med andra aktiebolag. Det finns heller ingen anledning att göra det. Kärnkraften är inte så speciell för oss att den kräver speciell lagstiftning när det gäller till exempel ansvarsgenombrott. Vi har inte gjort den bedömningen. Jag står fast vid att aktiebolagsrättsliga regler ska gälla. 154 (MP) replik: Jag kan bara konstatera att kontentan och resultatet av det säger är att utöver 12 miljarder är det samhället som tar ansvaret. Det finns inga tillgångar någon annanstans än det lagstadgade beloppet på 12 miljarder. Jag har mycket svårt att tänka mig att om en reaktor skulle explodera eller om vi skulle få en härdsmälta i någon av våra tre kärnkraftverk som finns i Forsmark, eller att de resterande värdena där skulle uppgå till 12 miljarder. Försäkringsvärdet skulle möjligen kunna vara på det beloppet. Att dessa företag skulle kunna ha andra tillgångar i sin balansräkning utöver 12 miljarder har jag väldigt svårt att föreställa mig. Jag har inte sett någonting som tyder på att de ägarbolagen har intresse av det. Ägarbolagen plockar ut de vinster som görs i de anläggningsägande bolagen kontinuerligt. Det är där vinsterna hamnar och resurserna finns. har argumenterat emot den här formen av ägargenombrott som han definierar. Men det är inte sagt att det inte skulle kunna göras på andra sätt. Skulle man till exempel från sida kunna tänka sig att agera för att ägarbolagens tillgångar skulle föras över till de anläggningsägande bolagen? Då skulle det i realiteten finnas några tillgångar som åtminstone rimligen korresponderar mot de kostnader som skulle uppstå om det vi inte vill ska hända händer. 155 (FP) replik: När man driver affärsverksamhet i koncerner finns det alltid stora möjligheter att flytta tillgångar och skulder mellan olika bolag inom en koncern eller till och med utanför genom att avyttra vissa delar. Om man skulle beskära de möjligheterna skulle man göra väldigt stora ingrepp i avtalsfriheten och aktiebolagsrätten. Jag förstår att vi sitter i den situationen att vi i vill driva kärnkraft i det här landet. och vill helst att den avvecklas. Då gäller frågan hur man ska göra det så svårt som möjligt för att fortsätta driften eller för att bygga nya anläggningar. Jag kan inte se annat än att den argumentation som vi egentligen skulle föra och som jag kanske är lite dålig på att göra är om beloppet är riktigt. Är de som man har satt som försäkringsbelopp i sammanhanget en bra avvägning? Jag kan personligen inte ta ställning till detta. Jag förlitar mig på att regeringen har kommit fram till en rimlig avvägning i den delen. För är det på den punkten som man kan argumentera för ett högre belopp. Det är den vägen man borde gå och inte via aktiebolagsrätten. 156 (C): Jag yrkar avslag på reservationerna och bifall till utskottets förslag i betänkandet. Det är lätt att som dras in diskussioner om sannolikheter och hypoteser om konsekvenser av om en stor radiologisk olycka skulle inträffa. Det är också lätt att som den kärnkraftskritiker som jag är ifrågasätta den energipolitik som har förts . Den har gjort oss beroende av radiologisk verksamhet i den omfattning som vi har . Vi tvingas bära dess konsekvenser under generationer framöver alldeles oavsett om kärnkraften avvecklas eller inte, eftersom vi har avfallet att ta hand om. Här skiljer sig inte , min och uppfattning åt. Men vad vi har lyckats med är att bidra till ett långsiktigt hållbar energipolitiskt beslut som förenar ekologisk hållbarhet med konkurrenskraft och försörjningstrygghet. Jag tycker att det ligger en styrka i det.