prot · GZ0943 · 2011-12-07 00:00:00 — Risken för olyckor med radioaktiva utsläpp som följd lär vi, oavsett vilken annan energipolitik vi skulle välja att ha, få leva med . Därför borde hur-frågor som den här, kring avgifter, ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor, vara en gemensam angelägenhet och inte en arena för ytterligare debatt om kärnkraftens farlighet och risker. Kärnkraftens framtid i är villkorad i energiöverenskommelsen, bland annat med principen om det obegränsade skadeståndsansvaret för anläggningshavaren och dess ägarbolag. Detta, , gäller ju fortfarande. Vi ska inte blanda bort korten här. Den grundläggande principen är vi överens om, nämligen att den som åsamkar skadan är den som måste ta ansvar för konsekvenserna av en olycka och att det ansvaret i ekonomiska termer ska vara obegränsat för ägarbolagets del. Här går längre än vad som krävs enligt den Pariskonvention som vi pratar om, med tilläggsprotokollet som kommer att komma. Vi går alltså längre än vad andra länder känner sig nödgade att göra utifrån den konventionen. Om jag har förstått reservanterna rätt vill de ha ett högre ansvarsbelopp ställt som säkerhet, men det är oklart vilket belopp. Det är inte preciserat över huvud taget. Så långt som möjligt motsvara de verkliga kostnader som kan uppkomma, säger i sin motion C8, och 1 000 miljarder sägs det i motion C328 från . Mot detta står regeringens förslag om att säkerheten ska vara . Också det är ju en stor summa, som vi kan utgå från kanske inte kommer att räcka som det ofattbara eventuellt skulle inträffa och någon kraftproducent skulle ställas till ansvar för en katastrof av det värsta slaget. Vi har hört flera exempel på det från . Tanken med det obegränsade ansvaret är ju att även denna summa ska kunna överskridas så att ansvar ska kunna utkrävas utöver den aktuella säkerhet som är ställd och göra anspråk på bolagets totala tillgångar. Här vill förslagsställarna införa ett ansvarsgenombrott som skulle syfta till att kunna kräva även ägarna till anläggningens ägarbolag på deras tillgångar. Det har bestämt avråtts från att införa en sådan ny princip i bolagslagar och associationsrätt. Man ifrågasätter om det är rimligt att i efterhand utkräva ett sådant ansvar av aktieägare trots att de har handlat i enlighet med alla lagar och regler som finns. Man kan också fråga sig vilken nytta det skulle göra i ett samhälle som har slagits sönder av en allvarlig och omfattande olycka att ta ifrån banker, försäkringsbolag och privatpersoner ekonomiska resurser som skulle behövas väl i återuppbyggnadsarbetet. Principen att förorenaren ska betala måste ju gälla i stort såväl som i smått. Tro det eller ej, men det mest sannolika scenariot är trots allt att det sker mindre olyckor av en mer begränsad omfattning, där de här säkerheterna skulle kunna vara fullt tillräckliga. Att blanda samman kostnaderna för en olycka av typ Fukushima- eller Tjernobylstorlek med de säkerheter som krävs för tillstånd att driva en kärnanläggning i tycker jag är att göra ansvar och ersättning till en större fråga än det egentligen är. Att diskutera varför summan inte är tillräckligt och i stället bestämma något annat är som att försöka bestämma hur långt ett snöre är eller hur många träd som finns i skogen. Socialdemokraterna, kan inte heller i sin gemensamma reservation ge något besked om vilka säkerheter de önskar. Frågan är om man ska grunda det på ett worst case-scenario eller försöka göra en rimlig bedömning av vad som är en tillräckligt stor summa för att kraftbolagen redan från början ska kunna ta höjd för en olycka av hyggligt stor dignitet. Jag kan inte heller avgöra om det är rätt. Det gäller även frågan om preskriptionstid för personskador. Vi vet ju att det efter att bomben fälldes över 1945 fortsatte att födas barn med skador även efter väldigt . Det är viktigt att markera att det , till skillnad från tidigare, går att utkräva ett ansvar av kraftbolagen för skador och sjukdomar till följd av radiologisk olycka. Men det är inte realistiskt att ha en oändlig preskriptionstid. Jag tycker att är en tidsutdräkt som skulle kunna vara tillräcklig för att kunna fastställa om en skada kan härledas till ett radioaktivt utslag eller inte. Även här blir det en knivig gränsdragningsfråga om rimligheten i ansvarets omfattning. Vi människor har ju lite svårt för det här med oändlighet. Vi förstår oss inte riktigt på det. Slutligen handlar det här, herr talman, också om tidpunkten för lagens ikraftträdande. Jag kan bara konstatera att det borde te sig som helt orealistiskt att här och fastställa ett datum som bara ligger bort. ska de flesta av oss dessutom vara lediga. Det är att önska varandra god jul och gott nytt år. Regeringen vill inte fastställa ett datum ännu, eftersom de helst ser att som reglerar ansvarsfrågan i tilläggsprotokollet kan träda i kraft och ratificeras av de återstående tre staterna. Men de är öppna för att låta lagen träda i kraft innan och meddelar också att de arbetar för fullt med de förordningar som krävs för att kunna låta lagen träda i kraft. Sedan är det också så att försäkringsbranschen, som måste ta fram produkter som svarar mot det här kravet, måste veta vad som gäller, ha rimlig tid att ställa om och ta fram de här produkterna och göra dem användbara och tillämpbara för det här fallet. Därför tycker jag, herr talman, att regeringens hållning är klok, att först avvakta och sedan, om det behövs, fastställa en tidpunkt som det ges rimliga förutsättningar för parterna att anpassa sig till. 157 (S) replik: När det kommer till frågan om ikraftträdandet blir min fråga ändå till : Hur är det rimligt att vi ska vänta? När har vi nått den tidpunkt då vi ska börja fundera över att sätta vissa delar av lagen och författningen i kraft. Det är ändå så att tidigare miljöministern , även partikamrat, stod här i kammaren och sade att ska det här nog vara klart. är det inte klart. Jag måste ställa samma fråga till som jag ställde till den dåvarande miljöministern: det inte dags att vi sätter ned foten, tar ett beslut och ser till att vi faktiskt sätter lagen i kraft? Om vi inte ska göra det vore det ändå klädsamt om vi kunde få ett besked om hur man är beredd att vänta innan man faktiskt tycker att det har gått och man ska ta de här stegen för att sätta de delar i kraft som går att sätta i kraft på riktigt. 158 (C) replik: I den reservation som företräder stipulerar man den tid som det återstår till. Jag hade kanske mer förstått argumentationen om tidsangivelsen hade legat . Då hade det funnits en rimlig tid att arbeta fram de förordningar som krävs för att kunna tillämpa det här på ett bra sätt. Frågan är dessutom i vilket läge som den här lagstiftningen behöver finnas på plats. Om jag har uppfattat det hela rätt är det som en reaktorägare bestämmer sig för att lämna in en ansökan om att få i gång en ny kärnanläggning, en ny reaktor. Då kommer alla de här fallen att prövas och säkerhet utställas. Ur den aspekten och med min bedömning av hur intresserade kärnkraftsägarna är av att investera i ny kärnkraft tror jag att det datumet kommer att dröja . Men jag är ju full av tillförsikt och förhoppning om att de återstående tre staterna kommer att ratificera tilläggsprotokoll och att regeringen noga följer detta och bestämmer sig för att lagen ska träda i kraft, förutsatt att dessa stater drar ut ytterligare . 159 (S) replik: lägger vi vår beslutskraft i händerna på länder som . Vi ska väl vara glada att man där har fått en regering, men man har ändå haft regeringskris . Vi lägger vår beslutskraft i händerna på . Är det rimligt? Ska vi ha det på det här viset? Det är dessutom länder som har fullt sjå med annat än att pyssla med kärnkraftsfrågor. Man försöker att få en budget som går ihop i dessa länder. Det är deras högsta prioritet. Då blir det mycket konstigt att man från och från utskottsmajoriteten väljer att vänta och inte ge något besked om när man faktiskt önskar att denna lag ska träda i kraft. Den gäller inte bara ny kärnkraft. Den gäller också den kärnkraft vi har och det ansvar som ägarna av den kärnkraften har. Jag tycker fortfarande att det vore klädsamt att få höra vad man tycker vore ett rimligt datum eller en rimlig tidsutdräkt tills vi får denna lagstiftning eller delar av den på plats. 160 (C) replik: Det som företräder är en ordning där vi först ska koka skinkan, sedan servera och äta den och därefter äta rester . Sedan ska denna lagstiftning träda i kraft. Det är helt orimligt att förvänta sig att det skulle vara ett realistiskt alternativ. är jag mycket glad och nöjd över att denna brasklapp finns om att regeringen kan tänka sig att låta denna lagstiftning träda i kraft om det skulle vara så att dessa nationer som nämner skulle dra ut med sitt beslut. Jag tror att det är just därför som denna brasklapp är skriven. Men jag sitter inte i regeringen. 161 (MP) replik: Den politik som företräder innebär att olyckan ska inträffa först. Sedan ska man fundera på hur man löser detta. Jag häpnar när jag lyssnar på . Det är faktiskt regeringen som har formulerat att vi ska ha ett obegränsat ansvar. Det är inte oppositionen som har gjort det. Sedan får vi kritik för att vi inte kan tala om hur många miljarder det obegränsade ansvaret innebär. Det är väl i så fall någonting som ni ska svara på själva? Jag häpnar ännu mer när jag hör säga att det, om en sådan situation skulle inträffa med kaos i samhället, är orimligt att ta ifrån banker, försäkringsbolag och aktieägare deras tillgångar. Det betyder alltså att anser att de bönder som får sin jordbruksmark förstörd och som de aldrig kan odla någonting mer på är mindre värda. Arbetarnas intressen, alla de tiotusentals arbetare som kommer att drabbas av strålskador och kanske inte kommer att ha någon arbetsförmåga kvar efter att de har gjort en heroisk insats för att begränsa skadeverkningarna, är mindre värda än aktieägarnas, bankernas och försäkringsbolagens. Jag trodde faktiskt inte att vi hade sådana politiker i denna kammare. Det är beklagligt. Ett ansvarsgenombrott kan faktiskt organiseras på andra sätt. Man skulle kunna tänka sig att dessa ägarbolag får teckna försäkringar. Det skulle bli en rent marknadsmässig fråga då och en riskpott i Eons, och Fortums portfölj. Varför tror ni att de inte äger reaktorerna själva? Jag har hört det kastas fram som en möjlighet här. Varför har de bildat detta, som jag har beskrivit i mitt anförande, med de anläggningsägande bolagen? Det är just därför att marknaden gör bedömningen att man vill komma ifrån denna kostnad. Denna kostnad är just obegränsad och kan inte preciseras. Frågan även till kvarstår: Hur ska det obegränsade ansvaret utkrävas? 162 (C) replik: är politikerrollen inte att definiera hur-frågorna utan snarare att besluta i vad-frågorna. Därför känner jag inte att jag är fullt ut svaret skyldig när ställer frågan: Hur? Frågan om ansvarsgenombrottet är större än denna fråga. Det handlar om vilken bolagstradition, bolagsordning och lagstiftning som vi har i landet. var inne på det tidigare. Det är en ganska stor sak att i ett enskilt fall införa en modell för ansvarsgenombrott när det är någonting som vi mycket sällan tillämpar i detta land. Regeringen arbetar med förordningar som ska gälla när denna lag träder i kraft. Jag utgår från att mycket av det som det ställs frågor om här är sådant som kommer att definieras där. Sedan är detta inte en fråga förrän den dag som ett bolag kommer in med en ansökan och det ska prövas huruvida tillstånd ska ges eller inte och den säkerhet som vi ska fatta beslut om är ställd. 163 (MP) replik: Jag måste återigen fråga: Menar att böndernas förstörda mark är mindre värd än försäkringsbolagens tillgångar? Menar att arbetsförmågan för alla de människor som drabbas av strålningsskador om en sådan här olycka skulle inträffa är mindre värd än försäkringsbolagens, bankernas och dessa bolags tillgångar? Är det så vi ska tolka syn på stora olyckor, alltså att det obegränsade ansvaret inte är värt något för dem som drabbas utan bara för de stora bolagen, bankerna och försäkringsbolagen? Sedan klamrar man sig fast vid aktiebolagslagen som konstruktion. Vi har i vår motion visat att ansvarsgenombrottet kan ske på många andra sätt än det som utredningen har fastnat för. Utredningen har inte sagt att det är omöjligt. Utredningen har sagt att det är svårt. Men det kan till exempel ske genom att de anläggningsägande bolagens ägarbolag själva står för försäkringsansvaret. Det är ett sätt att organisera ansvarsgenombrottet som är mycket traditionellt och fungerar i andra sammanhang. Om de anläggningsägande bolagens ägarbolag inte är intresserade av detta beror naturligtvis på att detta är en risk som man vill slippa ifrån. Det är så hela konstruktionen ser ut. Återigen: Man kommer inte ifrån frågan. Man kan inte bara blunda och säga att detta är någonting som vi inte tar ställning till. Det ska komma någonting . Frågan finns fortfarande kvar. Organisationsstrukturen för den svenska kärnkraften är medvetet konstruerad så att det finns ett tak. Om 12 miljarder är det som de anläggningsägande bolagen kan få fram vet vi inte. Men någonstans där ligger taket. Det är långt ifrån de summor som behövs för att de som eventuellt drabbas ska kunna få sina rättigheter tillgodosedda. 164 (C) replik: Det obegränsade skadeståndsansvaret gäller det ägarbolag som är aktuellt i fallet. Att utsträcka frågan utöver det kräver en helt annan syn på bolagsordningar än vad jag har. vill förmå mig att svara på frågor av karaktären: du slutat slå din fru? Det tänker jag inte göra. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 17 § Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till förordning om en gemensam europeisk köplag Föredrogs civilutskottets utlåtande /12:CU11 Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till förordning om en gemensam europeisk köplag (KOM(2011)635). Kammaren biföll utskottets förslag att ärendet fick avgöras efter endast en bordläggning. 165 (S): I civilutskottets utlåtande 11 prövar utskottet om kommissionens förslag till förordning om en EU-gemensam köplag är förenligt med närhetsprincipen. Syftet kommissionen har med förslaget är att underlätta den gränsöverskridande handeln och därmed stärka den inre marknaden. För att kortfattat beskriva vad kommissionen vill göra tänkte jag säga några ord om förslaget. Man kan säga att förslaget innebär att en näringsidkare och en konsument som ingår ett gränsöverskridande avtal om försäljning av varor, tillhandahållande av digitalt innehåll eller liknande ska kunna välja att den gemensamma köplagen tillämpas i stället för nationell lagstiftning. Nämnas bör också att förslaget inte innebär någon harmonisering av det slag som vi är vana vid. Kommissionens uppsåt är gott. Den inre marknaden behöver förbättras och göras mer lättillgänglig för konsumenterna. Frågan är dock om detta är rätt väg att gå. Både utskottsmajoriteten och regeringen konstaterar att det är tveksamt om medlemsstaternas skillnader i nationell lagstiftning på detta område verkligen utgör något större hinder mot en välfungerande inre marknad. Vi delar denna tveksamhet, och det gör också att vi kommer till slutsatsen att detta förslag strider mot subsidiaritetsprincipen. Vi, de nationella parlamenten, klarar uppenbarligen av att parera de hinder som skulle kunna uppstå för den inre marknaden på detta område. Jag vill också påminna kammaren om det yttrande som gjorde med anledning av kommissionens grönbok om politiska alternativ för främjande av en europeisk avtalsrätt för konsumenter och företag. var väldigt tydlig när vi i och med yttrandet antog hållningen att EU på detta område endast bör fatta beslut om icke bindande modellregler och hjälpmedel för medlemsstaterna. Kort tänkte jag också beröra det verktyg kommissionen har valt. Det är en förordning som är tänkt att löpa parallellt med medlemsstaternas nationella lagstiftning. Vi ser stora risker med en sådan ordning. Tvärtemot kommissionens önskan att få den inre marknaden att fungera bättre riskerar vi att få en situation där konsumenterna på grund av osäkerhet över vilka regler som gäller väljer att avstå att handla gränsöverskridande. Det måste nog också anses tveksamt att den enskilda konsumenten kommer att ha särskilt stort inflytande över vilken ordning som ska väljas. Jag måste avslutningsvis få säga att förslaget om en gemensam köplag är ett dåligt förslag. Det är ett förslag som förmodligen inte kommer att underlätta gränsöverskridande handel men däremot riskerar att urholka konsumenternas tilltro till den inre marknaden. Vi ska pröva om förslaget är förenligt med subsidiaritetsprincipen, men jag tycker också att vi måste tillåta oss att göra en lämplighetsbedömning. När vi har granskat och funderat över den tänkta ordningen kommer vi fram till att förslaget varken är lämpligt eller förenligt med närhetsprincipen. Med det, herr talman, yrkar jag bifall till reservationen i utlåtandet. 166 (SD): Den europeiska köplagens intentioner är bland annat att förenkla för konsumenten vid gränsöverskridande handel. Jag menar att detta är bra intentioner, även om jag likt inte är helt övertygad om att problemen är så stora som görs gällande. har haft en tydlig linje från första början att detta bör ske på frivillig väg och att förslaget snarare ska ses som ett verktyg att ta till vid behov. Jag är inte helt övertygad om att detta har införlivats. tvingas på detta sätt att införa en parallell lag vid sidan om den befintliga, en lag som således står över vår nationella lag. Den europeiska köplagen blir alltså tvingande för som land men frivillig för konsumenterna. I regeringens svar är det inte heller glasklart att förslaget inte kommer att strida mot subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen, vilket ger ytterligare osäkerhet. Frågetecknen är alldeles för många, och ingen kan svara på hur förslaget slutligen kommer att se ut. I praktiken tror jag inte heller att den europeiska köplagen kommer att innebära ett direkt aktivt val från konsumentens sida eller att konsumenten kommer att veta vad de olika förslagen innebär. Konsumenten ska då ha vetskap om skillnaderna i de båda lagarna och huruvida det innebär en förenkling eller inte. Det ställer jag mig väldigt tveksam till. Följden riskerar, likt påtalar, att bli att konsumenter kanske helt avstår från köp. Frågetecknen är alltså alldeles för många . Jag väljer därför att yrka bifall till reservationen. 167 (M): Inom EU har det pågått ett omfattande arbete med att stegvis gå mot en övergripande europeisk avtalsrätt. Denna gemensamma europeiska avtalsrätt kan man ha många synpunkter på, men har arbetet kommit så långt att kommissionen har presenterat ett förslag till en förordning om en gemensam europeisk köplag. har att ta ställning till om förslaget är förenligt med subsidiaritetsprincipen. Subsidiaritetsprövningen ska inte avse förslaget i sak utan i stället ge svar på frågan om det som föreslås inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. Om det är så strider förslaget inte mot subsidiaritetsprincipen. För att kunna svara på frågan om förslaget bör genomföras på unionsnivå måste man se till förslagets övergripande syfte. Enligt kommissionen är det övergripande syftet med förslaget att förbättra villkoren för etablerandet av den inre marknaden och dess funktionssätt genom att erbjuda en frivillig och enhetlig uppsättning av avtalsrättsliga regler. Förslaget har enligt kommissionen en klart gränsöverskridande dimension och kan inte i tillräcklig utsträckning uppnås av medlemsstaterna inom ramen för deras nationella system. Kommissionen menar att många hinder för den inre marknaden beror på olikheter i medlemsstaternas nationella avtalsrätt. Om medlemsstaterna skulle vidta åtgärder nationellt skulle man inte heller kunna undanröja de extra transaktionskostnader och den rättsliga komplexitet som näringsidkare drabbas av i den gränsöverskridande handeln, eftersom det ändå skulle kvarstå skillnader mellan de nationella avtalsrättsliga systemen. Kommissionen påpekar att syftet med förslaget är att bidra till en väl fungerande inre marknad. Bland annat framhåller man att för näringsidkare innebär olikheterna komplexitet och kostnader, speciellt vid export av varor och tjänster till flera andra EU-länder. Olikheterna sägs också göra det svårare för konsumenter att handla i andra länder än det egna. Detta är enligt kommissionen särskilt påtagligt vid köp på internet. Sammantaget framförs ytterligare argument från kommissionens sida för att denna ordning är lämplig just för att stärka den inre marknadens funktion. Det viktiga i sammanhanget är att den föreslagna förordningen om en gemensam europeisk köplag inte kommer att vara tvingande. Det har nämligen tidigare varit en ståndpunkt från svensk sida. Vi har inte önskat något sådant. Det blir alltså en möjlighet för parter i en gränsöverskridande transaktion att komma överens om att tillämpa den föreslagna gemensamma europeiska köplagen. Också regeringen anför ett antal invändningar, precis som vi har hört från oppositionen tidigare. Det är klart att man kan ha en mängd olika invändningar, framför allt på saklig grund, mot detta förslag. Konsekvensen av det är att regeringen inte kan ställa sig bakom förslaget i sak. Det har dock egentligen inte med själva subsidiaritetsprövningen att göra. Regeringen sammanfattar med att förslagets syfte och inriktning ändå är av gränsöverskridande karaktär, och dess målsättningar bedöms inte kunna uppnås genom reglering av medlemsstaterna var för sig. Det finns också en särskild notering om att artikel 8 i den föreslagna förordningen innebär att den gemensamma europeiska köplagen redan i ett tidigt skede också får företräde inte bara framför nationell rätt utan också i om internationella köp, om parterna har valt att tillämpa den gemensamma europeiska köplagen. Det kan ifrågasättas om denna lösning är förenlig med proportionalitetsprincipen, men den frågan får avgöras . Det övergripande målet med förslaget i förordningen är att förbättra den inre marknadens funktion genom att underlätta den gränsöverskridande handeln. Man kan naturligtvis i vidare mening ifrågasätta om problemen är tillräckligt stora . Trots det kan olikheter i medlemsstaternas nationella lagstiftning på de aktuella områdena bidra till de hinder som ändå finns. Olikheterna kan föra med sig att näringsidkare får anpassa sina avtalsvillkor till utländsk lagstiftning, vilket kan leda till extra kostnader. Det är också svårt att se att medlemsstaterna utan EU-åtgärder skulle kunna samordna sina nationella lagstiftningar på ett sätt som undanröjer de hinder som finns. När det gäller risken för parallella system kan jag bara framhålla att det finns en mängd olika standardavtal som ser olika ut. Det finns olika branschavtal. Det är också så att de internationella privaträttsliga lagrådsregler som finns kan leda till väldigt olika resultat i fråga om vilka regler som faktiskt ska tillämpas. Det innebär att det i vart fall finns en valmöjlighet när det gäller en enhetlig lagstiftning som reglerar ett ganska begränsat antal fall som alltså gäller försäljning av varor, tillhandahållande av digitalt innehåll och vissa därtill anknutna tjänster. En tillämpning av förordningen kräver dessutom att parterna avtalat det, som jag har nämnt . Det ska också följa en särskild form. Sammantaget innebär förslagets syfte en ambition att lösa de gränsöverskridande problemen. Målsättningarna kan knappast uppnås genom en reglering av medlemsstaterna var för sig. Så öppen måste man vara när man gör den här prövningen. Därför blir bedömningen att kommissionens förslag till förordning om en gemensam europeisk köplag inte kan anses strida mot subsidiaritetsprincipen. Det finns därför inte heller anledning att avge något motiverat yttrande. Jag yrkar att ska besluta att lägga utlåtandet till handlingarna. 168 (MP):