prot · GY0974 · 2011-03-17 00:00:00 — lyssnar du inte heller på de invånare i Benghazi som säger: Snälla omvärld, vår regim dödar oss. Gör någonting för att hindra slaktandet! ambassadörer som har hoppat av säger över hela världen att detta leder till etnisk rensning, det är ett folkmord som pågår. Frågan är precis som säger: Vad tycker den ? Det enda vi har hört är att det är stabilitet, vi ska inte ta ställning för än den ena eller än den andra parten. När vi socialdemokrater går ut och säger att vi stöder kraven på en flygförbudszon då ojar sig och säger: Ja, vad skulle en sådan kunna lösa för någonting? Dessutom kostar det . Då måste ta det beslutet, för det kostar en massa pengar. Människorna i Benghazi hukar nu för de bomber som faller över dem. FN har etablerat en princip om ansvaret att skydda, att en regim har ett ansvar att skydda sin befolkning mot etnisk rensning, folkmord och brott mot mänskligheten. Här har vi en regim som själv mördar sitt eget folk. Vi har en diktator som försöker hänga sig kvar vid makten genom att mörda sina egna. Det är ett brott mot mänskligheten. bör ta ett beslut som bygger på ansvaret att skydda. Man har ett politiskt mandat, ett folkrättsligt legalt mandat att agera för att stoppa det som vi nu ser, slakten på civila där en diktator håller sig vid makt genom att krossa sin opposition. En flygförbudszon har säkert en massa tillkortakommanden och kommer kanske inte att fungera utmärkt. Låt mig då säga att jag hoppas att tar ett beslut som leder till att dödandet av civila kan stoppas. Jag stöder FN i det. Men jag undrar: Vad tycker den ? Det enda ni ägnat er åt är att säga att det är svårt, det är krångligt, det måste finnas stöd för än det ena, än det andra. Vad tycker regeringen? Varför kan vi inte få ett klart besked ja eller nej till en flygförbudszon? Ja eller nej till att vara med från svensk sida och stödja en sådan operation? Vi socialdemokrater har gått väldigt långt där och säger att vi menar att ska ta mandatet, för det krävs ett folkrättsligt legalt mandat. En politisk legitimitet finns redan genom . Vi har en FN-princip om ansvaret att skydda att grunda det hela på, eftersom en diktator dödar sin egen befolkning och därmed begår brott mot mänskligheten. Då borde säga: FN, ta ett beslut. Vi är beredda att stödja om ni ber oss att göra det. Dessutom har vi i EU ansvaret för den nordiska snabbinsatsstyrkan, som har till direkt uppgift att säkra hamnar och flygplatser för att garantera humanitärt stöd till människor som kan råka illa ut. Jag utgår från att de förberedelserna görs av regeringen. Frågan är helt enkelt: Vad tycker ? I Ekots intervju bluddrar han runt och börjar tala om att han mer stöder . Då frågar journalisten: Vad betyder det? Ska vi gå in markvägen också eller bara med attacker från luften, eller vad går det ut på? Nej, då ville inte prata. Han pratar med alla andra. Han vill inte berätta för svenska folket vad han driver för linje i världen, för bevars, han har ju så många på sin kontaktlista. Han ringer runt. Den som lyssnade på Studio Ett i går kunde få uppfattningen att det var som hade kallat ihop för att diskutera det här. Du har olja på ditt kavajslag, . Du har inte ställt upp på de förtrycktas sida. Du ger inte svenska befolkningen ett svar på: Vad tycker den att omvärlden nu ska göra för att hindra dödandet av civila? I detta anförande instämde , , och (alla s). 113 (MP): mötte jag några tidigare folkhögskoleelever på stan. Jag mindes diskussionerna vi hade haft i klassen om demokratin och om de länder som de eller deras föräldrar en gång tvingats fly ifrån. De brukade vara pessimistiska där i klassen, uppgivna, fast i tanken att det som hade varit var det som också skulle förbli. Men när jag mötte dem strålade de av hopp och framtidstro. hade de sett hur folkliga och fredliga resningar sänt och på flykten. Och hade de varit med när den libyska Stockholmsambassadören halat Khadaffiregimens flagga och ställt sig på, som han sade, folkets sida optimism, framtidstro, hopp om förändring. Det var då. mötte de modiga människor som ställde sig upp för att kräva demokrati och mänskliga rättigheter med bombplan, massivt våld och brutalt dödande. Och världen lät det ske. är en världsdel med en färsk historia av stater som gått från diktatur till demokrati. Vi bär erfarenheter av vilka utmaningar som väntar på vägen. Vi skulle kunna ha varit goda grannar. Vi skulle kunna ha stått sida vid sida med dem som krävde det självklara: rätt att styra sina egna liv, rätt att styra sina egna länder. I stället andades ledarskap rädsla och osäkerhet inför förändringen. Man välkomnade upproren i och först efter det att de hade lyckats, först när man inte riskerade någonting i relationerna med och . När skräckbilderna nådde oss från talade ledare först inte om oron för folket, inte om oron för de modiga människor som besköts från luften, utan om oron för de egna gränserna, om oron för att några av dem kanske skulle ta sin tillflykt hit. I officiella slutsatser manades båda sidor till lugn, som om man kan jämställa människor som kräver demokrati och mänskliga rättigheter med en auktoritär diktator som skickar stridsplan mot sitt eget folk, som om man står neutral mellan demokrati och diktatur. betedde sig lite som en granne som ser hur huset intill fattar eld och springer ut, inte för att hjälpa grannen utan att för ställa sig med en brandsläckare vid staketet i rädslan att någon gnista kanske kan nå över till ens egen sida. var det som om hoppet om en ny värld släcktes. Vi måste fråga oss hur det kunde ske. Varför klarade inte att stå upp för de värden som hyllas i högtidstalen? Varför har vi hållit dessa auktoritära diktaturer om ryggen , och varför fortsätter vi att göra detsamma i de länder där protesterna ännu inte vunnit mark? Ett mindre smickrande svar stavas olja. Vårt beroende av och förbannelse, det svarta guld som gött autokraternas kassakistor men inte mättat folkens hunger, har gjort att kortsiktiga kalkyler om vad som ger stabilitet för stunden vägt tyngre än folkens frihet. Att bryta vårt oljeberoende är därför inte bara en klimatfråga, utan också en fredsfråga, en säkerhetsfråga och en fråga om demokrati och mänskliga rättigheter. Krisen i har gjort det alltmer brådskande att ta sig ur oljefällan. Vi har inte råd att vara beroende av en så flyktig energikälla när vi kan skaffa oss ren, grön och säker energi. Så sade energiminister när han presenterade plan för att bryta oljeberoendet, och så låter det i många länder. I ökar däremot beroendet. använde vi mer olja än . Detta är ett beroende som riskerar förtroendet för att svensk utrikespolitik formas av vilja till demokrati och mänskliga rättigheter och inte av hänsyn till kortsiktiga handelsintressen. Det riskerar att bli en munkavle för en välbehövlig röst för demokrati och mänskliga rättigheter. Vår möjlighet att tala klarspråk begränsas av vår oförmåga och vårt uppenbara ointresse av att bryta beroendet av gårdagens energikälla. Det har förts en ganska märklig debatt om handel med diktaturer. På vissa har det låtit som om all handel är av ondo. Men det är handel och utveckling som gör att de som protesterar inte bara har engagemanget och viljan utan också verktygen att genomdriva demokrati. och skulle nog gärna önska att deras befolkning inte hade haft tillgång till de datorer som sammankallade protesterna. Men om debatten om handel blivit svartvit är det en färgskala som regeringen verkar ha trivts i. De flesta förstår att på samma sätt som handel mellan människor kan vara av godo finns en annan handel som möjliggör förtrycket och är av ondo. Vi ska inte ge diktaturer verktyg att förtrycka. Att med regeringsunderstöd försökt sälja övervakningsutrustning till Khadaffiregimen är lika pinsamt som att vi ser att svenska vapen används i länderna. Det som sker och har skett måste få efterverkningar också för den svenska och europeiska handelspolitiken. är en extrem diktatur som gör allt för att kväsa varje opposition och varje protest, inte bara i sitt eget land. Det är också ett land som vi bedriver vapenhandel med. Vi har en akut situation i , och inte bara där. Bakom det massiva våldet från Khadaffiregimen göms och riskerar att glömmas hur andra regimer med brutalt och dödande våld försöker slå ned kraven på demokrati och mänskliga rättigheter. borde som goda grannar ha slutit upp bakom de rättmätiga kraven från dessa modiga människor för länge sedan. måste vi göra det vi kan för att stoppa hänsynslösa bombningar. Därför måste med kraft i FN kämpa för verkningsfulla åtgärder inklusive en verkningsfull flygförbudszon. Ställer ni er bakom det, ? 114 (FP): Folk säger åt mig att fly. Jag vet inte vad jag ska göra. Jag är jätterädd. Han kallar sig men heter egentligen någonting annat. Han vågar inte uppge sitt riktiga namn. Jag lyssnar på honom i Ekot i . har deltagit i protesterna mot Khadaffiregimen. Han har rapporterat till internationella medier. fruktar han för sitt liv. De libyer som strider med vapen mot kämpar i svårt underläge. De är illa beväpnade och dåligt utbildade. De tvingas ta till vapen när de själva attackeras med stridsflyg och reguljära arméförband. Det är en mycket ojämn kamp för friheten. Situationen i blir allvarligare för som går. styrkor har med förnyad kraft anfallit de oppositionella, och de är på väg att inta oppositionens främsta fäste, Benghazi. Det är tydligt att utnyttjar situationen i till sin favör, när världens ögon nu riktas mot öst och katastrofen där. Vad kan ske om den libyska regimen intar Benghazi? Det riskerar förstås att bli de långa knivarnas natt. som går med kvar vid makten i kommer att innebära att mer blod flyter och att fler människor dödas. Steg för steg har Europeiska unionen vässat tonen mot regimen i . EU har antagit sanktioner och krävt avgång. Det är bra. Frågan har lyfts till stats- och regeringschefsnivå och diskuterades på det extra toppmötet . Det är förstås välkommet att EU äntligen talar med en gemensam röst. Det är välkommet att man gemensamt ställer sig på oppositionens sida mot . Men det hade också varit välkommet om Europeiska unionens medlemsstater kunnat stå enade i den viktigaste frågan av alla just , att inrätta en flygförbudszon. Här har EU helt enkelt inte förmått leverera. Medlemsstaterna har visserligen slagit fast att alla möjligheter att skydda civilbefolkningen från striderna i måste utredas, men EU har inte kunnat enas om några direkta aktioner för att stoppa blodiga framfart. Att till och med kunnat enas om detta säger en hel del om EU:s förmåga till handlingskraft. Ett enat EU skulle ha betydelse för behandlingen och diskussionerna i om en flygförbudszon. Det finns en risk att västvärldens passivitet kan bli ett olyckligt prejudikat, nämligen att den som slår ned sin befolkning med vapen därmed kan klara av att hålla kvar sig själv vid makten. Det vore ett mycket olyckligt prejudikat om detta vore fallet. Europeiska unionen har på den humanitära sidan hjälpt tiotusentals, främst gästarbetare, att lämna . Men EU är inte någon militärmakt. För att en flygförbudszon ska kunna upprättas krävs i regel ett beslut i . Men även om eller det kommer olika bud nu från fransmän, amerikaner och andra kan rösta om en flygförbudszon vet vi ej om det går att nå enhällighet. kan till exempel mycket väl lägga in sitt veto. Vad gör omvärlden då? Ska vi med , , och i minnet avhända oss möjligheterna att stoppa en stundande slakt av civila och i stället invänta den humanitära katastrof som riskerar att följa när tar revansch på sina motståndare? Ska vi efter att själva ha byggt upp principen om responsibility to protect inte själva förstå vilka krav detta i avgörande situationer ställer på oss? Det är uppenbart att om situationen i förvärras enligt det scenario jag beskrivit och världssamfundet inte kan nå enighet i säkerhetsrådet riskerar vi att hamna i en situation lik den som rådde i med den etniska rensningen i Kosovo. Då agerade Nato utan mandat från FN. Den med statsminister och utrikesminister stod bakom beslutet att stoppa övergreppen. Det gjorde däremot inte och , men alla andra partier i riksdag gjorde det. Detta skedde mot bakgrund av att andra vägar var prövade men att fortsatte att begå omfattande övergrepp mot civilbefolkningen i . och 2011 har likheter med Kosovo och 19981999. Dessutom har vi verktyget responsibility to protect, som är konsekvensen av den förnyelse av internationell rätt som följde av Natos intervention i . Det är i denna diskussion viktigt att förstå att en flygförbudszon även i ett sent skede kan göra skillnad. Den kan innebära att människor får en väg ut om de flyr. Den kan innebära att färre civila skadas. Den kan också ingjuta en sorts moralisk kraft hos dem som strider mot i ett mycket centralt och viktigt skede. Mot bakgrund av de relationer som väst har utvecklat med finns också en stark moralisk grund för att EU, omvärlden och västvärlden nu visar en verklig solidaritet med folk. Men det är ingen okomplicerad fråga. All militär intervention måste givetvis föregås av noggranna överväganden, men tiden är knapp. Jag noterar den förskjutning som har skett här i . De partier som krävde att skulle lämna alla militärbaser i hela världen kräver nu unisont, även pacifistiska , att militärer ska skaffa kontroll över libyskt luftrum. Jag som liberal och folkpartist välkomnar givetvis i detta skede denna omsvängning. I detta anförande instämde (FP). 115 (C): Jag vill börja med att tacka för att han har väckt en oerhört intressant, aktuell och angelägen debatt. blir jag förvånad när får igenom den här debatten och slänger ut den och spolar ned den genom att göra det till en debatt om utrikesministern. Det är rent skamligt. Jag hade i och för sig kunnat räkna ut att skulle göra det, men jag hade inte trott att det största partiet i riksdag, som har suttit vid regeringsmakten , skulle kasta bort det här tillfället att diskutera en otroligt angelägen och viktig fråga genom att göra det till en fråga om utrikesministerns tidigare eller privata förehavanden. Sådant kan man göra i , i interpellationsdebatter eller i debattartiklar, men denna debatt borde handla om det libyska folkets frihetssträvanden och inte om någon enskild politikers privatekonomi. När jag har fått detta sagt ska vi gå in på det egentliga ärendet. Vi befinner oss i väldigt spännande tider. Rent demokratiskt är det en av de största vågor av människor som har rest sig upp mot diktaturer som vi någonsin har sett. Det som kom att kallas den arabiska våren, då vi tänkte att vi nu skulle få se fler blomstrande demokratier, har i skuggan av de katastrofala händelserna i i stället kommit att handla alltmer om demokratins isande kyla. Vi har kommit att se hur i allt större utsträckning har börjat använda vapen mot sin egen befolkning. Det har börjat likna någonting som vi har sett ske i och Kosovo. Efter de händelserna sade man unisont i världen att man inte ville låta detta ska igen: Vi vill inte vakna upp till en baksmälla där vi inte har agerat. ser vi att FN inte är redo att agera. Jag fick precis ett meddelande på telefonen om att , som är FN-ambassadör, nu arbetar för att ska få igenom något som går ännu längre än en flygförbudszon. har deklarerat att man vill nå verklig framgång, vad det nu kan tänkas innebära, och saker är ständigt i görningen. ställer detta stora krav på oss själva. Det är lätt att sitta här och unisont säga att vi vill ha en flygförbudszon. Men en flygförbudszon måste också upprättas och upprätthållas. Det ställer krav på att vi ska kunna agera, och det ställer krav på att Europeiska unionen kan agera. Därför är det särskilt intressant att som de viktigaste sanktionerna för att få på fall lyfter fram ungefär det som redan är gjort: sanktioner, påtryckningar och så vidare. Vi börjar närma oss ett läge där det är betydligt större ingrepp som kommer att behövas. Vilka positioner kommer vi då att inta om FN nu förhoppningsvis fattar tydliga beslut som går åt rätt håll? hade jag möjligheten att här i kammaren ställa en fråga till statsministern om det som då skedde i . Rykten hade börjat gå om att något skulle börja hända också i övriga , men ingen var riktigt säker. Ändå tog det tills vi kom att se den resning som tyvärr håller på att förändras till en ren slakt på den egna befolkningen. Det kan vi se i , och vi kan också se vad kungen av gör och hur Hamaspolis i slog ned en demonstration. Det är avgörande hur vi agerar på samtliga plan. Dels ska vi göra det diplomatiskt, med tydliga avståndstaganden, ställa oss på människors sida och fördöma diktaturers ageranden, dels behöver vi få ett effektivare FN som kan agera. Vi kommer också att få se helt andra krav på att Europeiska unionen framöver ska ha en kapacitet att agera. Det är min och absoluta övertygelse att vi inte bara kan överlämna åt att agera i världen, utan vi måste också skaffa oss den kompetensen i Europeiska unionen. Det är lätt att i debatten vara stor i orden. Det är betydligt mer krävande och kostsamt att själv vara med och ställa upp på besluten. är det extra angeläget eftersom det är ett område som ligger alldeles i Europeiska unionens närhet. Det ställer särskilda krav på oss när våra grannländer, vilket de de facto är, står inför otroligt svåra situationer. Om vi vaknar upp ur baksmällan och inte har agerat och vi har kunnat se ett massmord på den libyska befolkningen och fortsatta övergrepp i kommer det att innebära att vi inte har något att sätta emot när vi ser samma sak ske i eller i flera länder i . Därför är det oerhört viktigt att vi nu kan agera kraftfullt. Jag ser att är ute efter något här. Jag har inga problem med att säga att vi från sida gärna vill se ett flygförbud, men det är så klart inget som vi från svensk sida kan upprätthålla själva, utan det måste ske med ett FN-mandat. Där bör vi vara tydliga. Därmed har fått svar på den frågan. Signalen till folken i världens diktaturer efter denna resning får aldrig vara att ju fler människor som ledaren mördar, desto större är chansen att han får sitta kvar vid makten. Signalen måste vara att oavsett om det är väst eller öst i världen kommer vi att agera till stöd för folket gentemot diktaturer. 116 (SD): Den här debatten kändes i början som om den var initierad mer för att klämma åt utrikesministern än för att handla om situationen i . Jag tänker i alla fall hålla mig till det sistnämnda. Situationen i är tragisk. Låt mig börja med att understryka detta. Jag och beklagar det lidande som befolkningen utsätts för och fördömer de insatser med militära styrkor mot civila som den libyske diktatorn ägnar sig åt. Det är självklart oacceptabelt att en statschef ägnar sig åt denna grad av våld mot den egna befolkningen, och det är också vår förhoppning att diktatorn ska lämna makten över . Allt detta är den naturliga reaktionen på de bilder vi har fått se på demonstrationer och strider som har pågått dessa veckor, och jag tror att just detta sympatin för de drabbade och avståndstagande från regimen är något som vi alla här i kammaren kan enas om. Men med detta sagt är det ändå inte självklart att det finns något meningsfullt och genomförbart sätt att gripa in i denna konflikt. Den utveckling som vi har sett i har gradvis eskalerat, från vad som initialt var en repressiv regims attacker mot demonstranter till att alltmer bli ett inbördeskrig. Hur mycket vi än kan beklaga detta är det ytterst lite vi kan göra för att åstadkomma en rättvis och fredlig utveckling i landet. För var dag som går börjar händelseutvecklingen alltmer gå i riktning mot en situation där rebellerna slås tillbaka och diktatorn behåller kontrollen över landet. Det har från vissa håll ställts krav på att vi borde verka för en militär intervention , helst , för att på detta sätt avsluta striderna och skapa evig fred i . Detta är med förlov sagt oerhört naivt. Man bör komma ihåg att det i praktiken är ett inbördeskrig som pågår ett inbördeskrig där ingen av sidorna har begärt denna typ av direktintervention från omvärlden. Tvärtom har faktiskt röster från rebellhåll höjts om att man vill sköta striderna själva. Om vi och här menar jag västvärlden i vid mening skulle välja att intervenera utan uttryckligt stöd från någon av de två grupper som finns i landet skulle det vara liktydigt med invasion. Ett sådant agerande skulle löpa risk att stärka stödet för och även stöta på motstånd från element på rebellsidan. Bortsett från detta existerar helt enkelt inte resurserna för ett sådant agerande. har ensamt inte förmåga att föra krig på andra sidan jordklotet. Ser man till tänkbara ledare för en sådan insats kan man konstatera att de gamla europeiska stormakterna har rustat ned stora delar av sin tidigare kapacitet till stöd för expeditionskårer i fjärran land, och det som återstår är i stort sett uppbundet i och . Och den ekonomiska krisen har i hög grad undergrävt de finansiella möjligheterna att upprätthålla en sådan insats. Anta nu att vi ändå skulle välja att stödja den libyska oppositionen. Vilka ingår då i den? Jag skulle vilja hävda att vi egentligen inte vet något alls om vilka krafter som kommer att bli dominerande bland de grupper som ingår på rebellsidan. En sak är dock klar med hyggligt stor säkerhet: Oavsett vem som blir styrande är det osannolikt att det kommer att bli en regering av västerländskt inspirerade liberala demokrater. Låt mig uttrycka det på ett sätt som förmodligen ligger ganska nära vissa optimisters resonemang: kommer inte att bli om rebellerna vinner. Det finns ingen tradition av demokrati och rättigheter åt alla i det landet. Det finns ingen anledning att tro på en lyckosam utveckling ens om rebellerna skulle klara av att störta . Men allt är inte hopplöst. Det finns trots allt konstruktiva insatser från omvärlden som vill mildra det lidande som många i befolkningen nu blir utsatta för. Det är därför vi med försiktig glädje ser på de slutsatser som Europeiska unionens ministrar kom fram till vid senaste rådsmötet. Till att börja med måste vi givetvis se till att våra egna medborgare så långt det går tas hem från den omedelbara faran i stridernas närhet. Det är positivt att man där koncentrerar sig på insatser för att hantera den flyktingvåg som så gott som helt säkert kommer att bli följden av konflikten som vi hitintills nog endast sett början av. Det är utan tvekan så att grannländer kommer att utsättas för stora påfrestningar. Det är påfrestningar som lägger ytterligare sten på börda i en situation där dessa länder redan är instabila efter de omvälvningar som ägt rum i närtid. Det är därför viktigt att dessa länder får ett stöd för att kunna åstadkomma en dräglig situation för de flyktingvågor som väntar och att dessa människor bereds möjlighet att leva ett någorlunda acceptabelt liv fram till den stund det blir möjligt för dem att återvända antingen till eller till de länder från vilka de ursprungligen har kommit. Vi ska också komma ihåg att EU:s medlemsländer kan komma att påverkas i och med de förväntade flyktingvågorna. Det är också viktigt att medlemsländerna gör sig redo för en sådan situation. Utöver dessa insatser förs i diskussioner om en flygförbudszon över för att på detta sätt minska möjligheten att sätta in stridsflyg mot civilbefolkningen. Det verkar inte som att dessa diskussioner lett fram till något konkret beslut. Jag hyser en försiktig skepsis till detta. Det finns en påtaglig risk för att detta kommer att utgöra det första steget på ett sluttande plan där världssamfundet dras in i en väpnad konflikt i . Men om skulle svänga och ställa sig bakom en sådan insats skulle vi kunna tänka oss att delta i denna om rimliga materiella förutsättningar finns för en sådan operation. Man bör dock komma ihåg att situationen på marken delvis redan har sprungit ifrån detta initiativ. Även om en total flygförbudszon upprättas över i denna stund, om västmakterna skulle ha kapacitet att upprätthålla densamma och om allt detta genomfördes skulle situationen för rebellerna fortsatt se mörk ut.